Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 4285, del 04-07-2002 (2002/7042)

Recurs de cassació en interés de llei número 1/2001.
----------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4285

Data del DOGV
:   04-07-2002

Secció del DOGV
:   IV. ADMINISTRACIÓ DE JUSTÍCIA - A) EDICTES I CÈDULES DE NOTIFICACIÓ D'INTERLOCUTÒRIES, PROVISIONS I SENTÈNCIES

Número del document
:   2002/7042


Organisme emissor
:   Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana

Tipus de document
:   Anunci

Recurs de cassació en interés de llei número 1/2001. [2002/M7042]
  
José Luis de la Vega Jiménez, secretari de la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana, certifica:
  
Que en les actuacions que després es diran, s'ha dictat la resolució que copiada a la lletra diu: recurs de cassació en interés de llei número 1/2001.
  
Sentència número: 723/2002.
  
President: Mariano Ferrando Marzal.
  
Magistrats: Miguel Soler Margarit i Amalia Basanta Rodríguez.
  
València, 7 de juny de 2002.
  
Vist el recurs de cassació en interés de llei interposat per la Generalitat Valenciana, assistida i representada pels seus servicis jurídics, contra la sentència número 135/01, dictada en 5 d'octubre de 2001, pel Jutjat Contenciós Administratiu número 1 de Castelló en el P.A. 158/01, havent sigut part recorreguda la senyora Elia Mira Martínez i el ministeri fiscal, que actua en defensa de la legalitat.
  
Ha sigut ponent la magistrada Amalia Basanta Rodríguez.
  
Antecedents de fet:
  
1. Amb data 5 d'octubre de 2001 el Jutjat Contenciós Administratiu número 1 de Castelló, va dictar sentència en el recurs contenciós administratiu número 158/01 que té la part dispositiva del següent tenor literal:
  
«Decisió: Estimar el recurs contenciós administratiu presentat per la senyora Elia Mira Martínez contra la Resolució d'1 de juny de 2001 per la qual el secretari general de la Conselleria d'Agricultura, Pesca i Alimentació acorda el descompte d'havers com a conseqüència de l'exercici del dret de vaga el dia 14 de desembre de 2000, i per ser la dita declaració contrària a dret s'anul·la totalment i es reconeix com a situació jurídica individualitzada el dret de la demandant al reintegrament de la suma de 1.114 pessetes amb els interessos legals corresponents i sense fer expressa condemna en costes».
  
S'informava a les parts que, de conformitat amb el que disposa l'article 81.1.a) de la L.J. contra esta no s'hi podia interposar cap recurs.
  
2. L'administració demandada va entaular contra la dita sentència, recurs de cassació en interés de llei per considerar-la greument a l'interés general per afectar al descompte a practicar als funcionaris que exercixen el seu dret de vaga; i errònia per interpretació equivocada del que disposa l'article 55.bis paràgraf 4 de la X.F.M.R.
  
3. Per sentència de 28 de novembre de 2001 va ser admesa amb reclamació d'actuacions la citació a termini de les parts i conferit trasllat per a al·legacions que van ser evacuades estrictament pel ministeri fiscal, que es va mostrar d'acord amb l'estimació del recurs.
  
4. Es va assenyalar per a la votació i decisió del recurs el dia 4 de juny de 2002, i esta va tindre lloc el dia esmentat.
  
5. En la substanciació d'este recurs s'han observat les prescripcions legals.
  
Fonaments de dret:
  
1. Com declara el Tribunal Suprem el recurs de cassació en interés de llei és un recurs extraordinari que permet als recurrents acudir al Tribunal Suprem, màxim intèrpret de la legalitat infraconstitucional, per a eixir al pas de sentències reputades errònies i que puguen comprometre l'interés general més enllà del cas definitivament resolt amb força de cosa jutjada material, sempre que no siguen susceptibles del recurs de cassació ordinari (sentències de 19 de juny i 27 de desembre de 1999, 12 de febrer de 1997, 7 de febrer de 1998).
  
La sentència de 7 de febrer de 1998 explica a més que este mitjà excepcional d'impugnació està concebut en defensa de l'ordenament jurídic, tant pel que fa a la interpretació i aplicació de les normes amb rang de llei com de les normes reglamentàries, d'acord amb la importància d'estes últimes dins de l'ordenament administratiu, facilitant-se així l'existència d'un mitjà de control que permeta, a través del Tribunal Suprem, i com a genuïna funció d'este, mantindre la uniformitat de l'ordenament jurídic, en forma paral·lela al paper que juga el Tribunal Constitucional respecte a la constitucionalitat de les normes amb rang de llei.
  
La vigent L.J. ha introduït la modalitat de recurs de cassació en interés de llei a conéixer pels corresponents tribunals superiors de Justícia amb relació a les sentències dictades en primera instància pels jutges contenciosos administratius, sempre que es plantege la correcta interpretació i aplicació de les normes emanades de la C.A. que hagen sigut determinants de la decisió recorreguda.
  
Així ho disposa l'article 101 de la L.J., amb la doble exigència ?també característica del recurs el coneixement del qual s'atribuïx al Tribunal Suprem- que la doctrina la declaració de la qual es proposa revestisca el doble caràcter de ser d'interés general i que, de ser ella la que es declare ajustada a l'ordenament, resulte que la propugnada per la sentència recorreguda siga errònia i greument danyosa per al dit interés general.
  
A les anteriors exigències s'ha d'afegir la que este recurs sols serà admissible en relació amb sentències dictades en única instància, pels jutges contenciosos administratius, que no siguen susceptibles d'alguna de les altres dues modalitats cassacionals, açò és, l'ordinària o la referent al recurs per a unificació de doctrina.
  
2. En el supòsit que ens ocupa l'administració autonòmica recurrent pretén que es declare doctrina legal per esta sala la que «la deducció d'havers als funcionaris de la Generalitat Valenciana que exercixen el dret de vaga es farà multiplicant el nombre d'hores que hagen romàs efectivament en vaga pel valor resultant de les següents operacions: dividir la totalitat de retribucions íntegres mensuals que perceba el funcionari per trenta i, al seu torn, este resultat pel nombre d'hores que el funcionari tinga obligació de complir, de mitjana, cada dia».
  
La sentència d'instància entén, tanmateix, que amb independència del nombre d'hores que el funcionari haga romàs en vaga, serà sempre la «mitjana» d'hores que tinga obligació de complir cada dia la que valga de referència per a calcular els havers a deduir per raó del valor/hora a calcular dividint els havers íntegres per trenta i el resultat per la mitjana que tinga obligació de complir cada dia.
  
Conclou, en definitiva, que en el supòsit enjuiciat, sent la mitjana huit hores diàries, la deducció a aplicar serà sobre estes i no sobre les nou hores i mitja que la funcionària en qüestió va romandre en vaga per tindre este dia horari de 08.00 a 15.00 i de 17.00 a 19.30 hores.
  
Doncs bé, deixant al marge l'escassa quantia de la pretensió (1.114 pessetes), és cert que, en els termes que la Generalitat Valenciana destaca la doctrina establida per la sentència recorreguda és contrària a l'interés general, així com greument danyosa en la mesura que és extensible a un considerable nombre de supòsits i en ocasions comportarà una deducció perjudicial per als interessos econòmics del funcionari, i en altres per als de les arques de l'administració.
  
Resulta, a més, errònia com passem a exposar.
  
L'article 55.bis de la I.S.X.X. (T.R. aprovat per Decret Legislatiu de 24 d'octubre de 1995) establix en l'apartat 4t el següent:
  
«... La diferència, en còmput mensual, entre la jornada reglamentària de treball i la realitzada efectivament pel funcionari o funcionària donarà lloc, tret de justificació, a la corresponent deducció proporcional d'havers...
  
Per al càlcul del valor ara aplicable a la dita deducció es prendrà com a base la totalitat de les retribucions íntegres mensuals que perceba el funcionari o la funcionària dividida per trenta, i, al seu torn, este resultat pel nombre d'hores que el funcionari o la funcionària tinga obligació de complir de mitjana cada dia.»
  
Esta previsió s'ha d'entendre en el marc de la disposició addicional 12a (de caràcter bàsic) de la Llei 30/1984 segons la qual «els funcionaris que exercisquen el dret de vaga no meritaran ni percebran les retribucions corresponents al temps en què hagen romàs en la dita situació...», complementada per l'article 36 de la Llei 31/1991, de 30 de desembre, de Pressupostos Generals de l'Estat per a 1992 la redacció de la qual s'empara en substància per la llei valenciana en el precepte transcrit.
  
Doncs bé, seguint amb la correcta interpretació de l'article 55 transcrit resulta que una cosa és la forma de càlcul del valor/hora ?dividint la totalitat de retribucions íntegres mensuals per 30 i este resultat pel nombre d'hores que de mitjana tinga obligació de complir cada dia- i una altra la de les hores «d'atur» a tindre en compte per a la deducció que no és un altre que el nombre efectiu d'hores no treballades, que en el cas que ens ocupa foren nou i mitja.
  
En resum, és procedent estimar el recurs de cassació interposat per la Generalitat Valenciana, declarant com a correcta la doctrina per ella pretesa.
  
4. De conformitat amb el que disposa l'article 139 de la L.J. no és procedent fer imposició de costes.
  
Vistos els preceptes legals esmentats, els concordants i la resta de general aplicació,
  
Decidim:
  
Primer
  
Que estimant el recurs de cassació en interés de la llei interposat per la Generalitat Valenciana contra la sentència número 135/015-10-01, dictada pel Jutjat Contenciós Administratiu número 1 de Castelló en el recurs 158/01, es fixa la següent doctrina legal:
  
«la deducció d'havers als funcionaris de la Generalitat Valenciana que exercisquen el dret de vaga es farà multiplicant el nombre d'hores que hagen romàs efectivament en vaga pel valor resultant de les següents operacions: dividir la totalitat de retribucions íntegres mensuals que perceba el funcionari per trenta i, al seu torn, este resultat pel nombre d'hores que el funcionari tinga obligació de complir, de mitjana, cada dia».
  
Tot això respecte de la situació jurídica particular derivada de la sentència recorreguda.
  
Segon
  
No fer expressa imposició de costes.
  
Publiqueu esta decisió en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana als efectes establits en l'article 101.4 de la Llei 19/1998, de 13 de juliol, Reguladora de la Jurisdicció Contenciosa Administrativa.
  
Així esta és la nostra sentència, de la qual s'unirà certificat a les actuacions, que pronunciem, manem i firmem.
  
Publicació. L'anterior sentència l'ha llegida la magistrada ponent el dia de la seua data estant celebrant audiència pública esta sala, de la qual cosa, jo, com a secretari d'esta, certifique.
  
És còpia de l'original al qual em remet. I perquè conste, complint el que s'ha manat, estenc el present edicte que firme.