Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 9330, del 03-05-2022 (2022/3487)

RESOLUCIÓ de 13 d'abril de 2022, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa de nou expedient per a declarar bé d'interés cultural, amb la categoria de monument, els assuts de Mutxamel i de Sant Joan del terme municipal de Mutxamel.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   9330

Data del DOGV
:   03-05-2022

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2022/3487


Data del document
:   13-04-2022

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport
    * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

RESOLUCIÓ de 13 d'abril de 2022, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa de nou expedient per a declarar bé d'interés cultural, amb la categoria de monument, els assuts de Mutxamel i de Sant Joan del terme municipal de Mutxamel. [2022/3487]  
Per Resolució de 3 de juny de 2020 (DOGV 8838, 18.06.2020) de la Conselleria d'Educació, Cultura, i Esport, es va incoar expedient per a declarar bé d'interés cultural, amb la categoria de monument, els assuts de Mutxamel i de Sant Joan del terme municipal de Mutxamel, sotmetent-se l'expedient incoat a tràmit d'informació pública.  
  
Tenint en compte del transcurs del termini legal de vint mesos des que degué ser resolt el procediment de conformitat amb el que es disposa en l'article 27.7 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, es va produir la caducitat d'aquest, dictada per resolució de data 11 de març de 2022.  
De conformitat amb l'article citat, per a reprendre la incoació del procediment, una vegada produïda la caducitat d'aquest, així com l'article 28 de l'esmentada llei, i vista la nova sol·licitud de l'Ajuntament de Mutxamel, com a propietari de l'assut de Sant Joan i com a usufructuari que compta amb el consentiment de la comunitat de regants propietària de l'assut de Mutxamel, per a la declaració dels assuts de Mutxamel i de Sant Joan del terme municipal de Mutxamel com a bé d'interés cultural, esta conselleria resol:  
  
Primer  
Incoar de nou expedient per a declarar bé d'interés cultural, amb categoria de monument, els assuts de Mutxamel i de Sant Joan, del terme municipal de Mutxamel, incorporant a esta els actes i tràmits de l'anterior procediment el contingut dels quals hauria romàs igual en cas de no haver-se produït la caducitat, encomanant la seua tramitació a la Direcció General de Cultura i Patrimoni d'aquesta conselleria.  
  
Segon  
De conformitat amb el que es disposa en l'article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, determinar els valors dels béns que justifiquen la seua declaració com a bé d'interés cultural amb la categoria de monument, descriure estos i les seues parts integrants per a la seua més perfecta identificació, així com delimitar els entorns afectats i fixar les normes de protecció dels béns i d'aquests àmbits en els annexos que s'adjunten a la present resolució.  
  
Tercer  
En compliment del que preceptua l'article 27.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, cal notificar esta resolució als interessats i a l'Ajuntament de Mutxamel i fer-los saber que de conformitat amb el que estableixen els articles 35 i 36 en relació amb el 27.4 d'aquesta llei, la realització de qualsevol intervenció en el monument, haurà de ser autoritzada preceptivament per la Direcció General de Cultura i Patrimoni amb caràcter previ a la seua realització i a l'atorgament de llicència municipal si és el cas, quan esta resulte preceptiva, així com qualsevol canvi d'ús que l'immoble al qual es contrau la present incoació.  
  
Quart  
D'acord amb el que s'estableix en l'article 33 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, es determina la suspensió de l'atorgament de llicències municipals de parcel·lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i altres actes d'edificació i ús del sòl que afecten el monument i al seu entorn de protecció, així com d'aquestes actuacions quan siguen dutes a terme directament per les entitats locals. Queden, igualment suspesos els efectes de les ja atorgades. Els efectes d'aquesta suspensió, de conformitat amb la limitació temporal continguda en l'incís segon de l'article 33 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, es resoldran després de la declaració.  
No obstant això, la Direcció General de Cultura i Patrimoni podrà autoritzar les actuacions esmentades quan considere que, en aplicació de les normes de protecció determinades per la present resolució, manifestament no perjudiquen els valors del bé que motiven la incoació.  
  
  
Cinqué  
Conforme al que es preveu en l'article 83 de la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques, i en l'article 27.6 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, sotmetre l'expedient incoat a tràmit d'informació pública, a fi que totes les persones que hi tinguen interés puguen examinar-lo durant el termini d'un mes a partir de la publicació de la present resolució en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. L'expedient estarà a la disposició dels interessats en la Direcció General de Cultura i Patrimoni, situada en l'av. de la Constitució núm. 284, de València.  
  
Sisé  
Que, en compliment del que preceptua l'art. 27.3 de la Llei 4/1998, cal notificar la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural, dependent de l'Administració General de l'Estat per a la seua anotació preventiva i al Registre de la Propietat en què figure inscrit el bé immoble amb la mateixa finalitat.  
  
Seté  
Que la present resolució amb els seus annexos es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.  
  
València, 13 d'abril de 2022.- El conseller d'Educació, Cultura i Esport: Vicent Marzà i Ibáñez.  
  
  
  
ANNEX I  
Descripció dels béns objecte de la declaració i determinació   
dels seus valors. Entorns de protecció.  
  
1. Denominació  
Assuts de Mutxamel i de Sant Joan del terme municipal de Mutxamel.  
  
2. Localització  
- Comunitat autònoma: Comunitat Valenciana  
- Província: Alacant  
- Municipi: Mutxamel  
  
3. Descripció i dades historicoartístiques  
3.1. Introducció  
L'horta d'Alacant és un dels secans regats més interessants del llevant peninsular, sent un dels pilars històrics on ha descansat la societat alacantina. La base del funcionament d'aquesta horta ha sigut el sistema de séquies i el repartiment de les seues aigües, que funcionen des d'època musulmana, del qual el municipi de Mutxamel conserva en el llit del riu Montnegre o Sec les capçaleres d'aquesta xarxa de regs, que són l'assut Vell o de Mutxamel, el Nou, de Sant Joan o del Gualeró i el del Campello, vertaderes joies de l'arquitectura hidràulica.  
  
El secular dèficit hídric donà lloc a un sistema de reg basat en un estricte còmput horari i a la construcció de preses que retingueren i desviaren l'aigua generada per les precipitacions extraordinàries tardorenques. El modèlic pantà de Tibi és un excel·lent exemple de la necessitat apressant d'emmagatzemar aigua per a poder regar els camps en períodes clau del cicle agrícola però, també, del desig d'evitar que els cabals, tan extraordinaris com necessaris, producte de les precipitacions torrencials es perderen en la mar. Este embassament i els assuts localitzats aigües avall van compondre un singular sistema hidràulic sotmés als vaivens de la meteorologia. Les pertinaces sequeres patides, juntament amb els excessos hidrometeorològics, contribuïren a crear una peculiar cultura de l'aigua en la qual tècnica, control institucional i religiositat popular es donaren la mà i contribuïren a compondre un paisatge de regadiu deficitari d'enorme interés que ha estat vigent fins a les darreres dècades del segle passat.  
Els assuts reuneixen una sèrie de valors fonamentals. Són fruit, sens dubte, de la resposta d'una societat hàbil que de l'escassetat d'aigua va fer virtut i va resoldre esta problemàtica amb unes construccions que optimitzen el seu ús, i que han deixat una empremta no sols física, sinó també cultural i social.  
Si la presa de Tibi té una importància cabdal com a peça d'arquitectura hidràulica, pel que va suposar en la tècnica constructiva durant segles, els tres assuts o preses menors no li van a la saga. El seu interés tipològic és menys destacable, si bé forma part d'un ambiciós projecte d'evitar el desaprofitament de l'aigua, captant les aigües que es produeixen més avall del pantà de Tibi i sent origen de séquies primàries en el sistema de reg de l'horta d'Alacant.  
El riu Montnegre naix en la Foia de Castalla i desemboca en el municipi del Campello. Durant el seu recorregut rep diversos noms: en el seu naixement, pròxim a Castalla i fins al pantà de Tibi, se'l denomina riu Verd; aigües avall de la presa, creuant el terme de Xixona, va encaixonat per terres fosques que li donen nom com a riu Montnegre; rep les aigües del barranc de Xixona i ja en terme de Mutxamel, passats els assuts, es denomina, riu Sec, fent al·lusió a un llit sense aigua durant molts mesos a l'any i que quasi sempre només en porta en època de pluges torrencials.  
L'assut o presa de derivació resulta fonamental, com a tècnica de reg, en el sistema valencià. La seua funció primordial consisteix a detindre l'aigua i, amb posterioritat, dividir-la i canalitzar-la. En els rius xicotets, com és el cas del Montnegre, l'aigua eventual producte dels forts xàfecs equinoccials té un gran valor, d'ací l'existència d'aquests assuts que regulaven i dirigien els cabals del riu cap a les diferents séquies que solcaven la vella horta alacantina.  
Perquè els assuts estigueren nets i en condicions crearen l'ofici d'assuter, amb les funcions de cuidar l'assut, distribuir l'aigua a les diferents séquies i avisar quan venia l'aiguaüt, és a dir l'aigua d'avinguda del riu. Els assuters eren empleats del Sindicat de Reg, pujaven tots els mesos al pantà de Tibi, prenien mesures del nivell de l'aigua i anaven fins a l'oficina d'Alacant a informar.ne. Este ofici d'assuter es transmetia per herència de pares a fills. Els últims assuters que hi ha hagut són: Pepe «l'Assut» al pantà de Tibi, Carlos «Sant Peret» a l'assut de Mutxamel, José Planelles «Pinotxo» a l'assut de Sant Joan, i el Tio Saoro «la Canaleta» a l'assut del Campello.  
  
Quan baixava l'avinguda del riu, és a dir, l'aiguaüt, des del pantà de Tibi es disparaven uns tirs d'escopeta i es tocava la campana de l'ermita, i el ressò del riu transportava el senyal. Un home que vivia al Riuet de Montnegre quan sentia els tirs pujava a l'ermita del Xapitell i tocava la campana. De seguida l'assuter de Mutxamel amb l'escopeta disparava més tirs i desviava part de l'aigua al Pantanet. El que estava de guàrdia al Pantanet tocava una botzina i quan la sentien tocaven la campana de l'ermita de Montserrat. Llavors l'assuter de Sant Joan avisava i es preparava per a l'avinguda de l'aigua. En aquell moment tots els regants eixien als partidors principals i el guardià de l'aigua des de les casetes de reg partia l'aigua a les corresponents séquies.  
  
3.2. Descripció detallada dels béns objecte de la declaració  
  
a) Assut de Mutxamel, Vell o de les Fontetes i construccions annexes a la séquia Major o del Consell. És una obra fonamental dins de la història de l'horta d'Alacant, ja que desviava les aigües amb una boquera cap a la séquia Major, principal artèria del sistema de regs. La vida de l'assut és fruit d'una successió d'arranjaments, de reconstruccions i de projectes, uns superposats a uns altres.  
Es tracta d'un mur rectilini la longitud del qual és de 46 metres; té una amplària constant en secció corba en forma de monticle, des del coronament a l'extrem situat aigües avall arriba als 9,5 metres amb una alçada de 3,40 metres. La part situada aigües amunt es troba omplida de tarquim. Probablement el nucli de la presa siga de pedra en forma de maçoneria, revestida exteriorment per carreus disposats en filades paral·leles al sentit longitudinal. La longitud mitjana de cada carreu és de 0,85 metres. Presenta un ressalt en el coronament amb pilars encastats cada dos metres, compostos per un sol carreu de 40 per 40 centímetres i un metre d'alçada, amb ranures per a encaixar taules de fusta o comportes.  
Este assut, situat en la partida de l'Almaina, és la presa menor més antiga de les tres. Molts investigadors pensen que va ser construïda en el segle XIII, encara que anteriorment pogué haver-hi una presa d'arc de mig punt d'origen romà. Realment, les primeres dades documentals que es conserven sobre la seua existència daten de finals del segle XV però, a partir del segle XVI, se'n troben referències més concretes en els textos de Pascual Madoz i Antoni Josep Cavanilles, sense oblidar el detallat estudi de les fonts escrites realitzat per Armand Alberola a la fi del segle XX.  
Com a documents a assenyalar, trobem com en 1578 la ciutat d'Alacant pensava alçar un nou assut, encara que es va decidir que urgia més retocar l'existent, alçant la paret i reforçant-lo pels extrems. A la tardor de 1590, una gran avinguda va arruïnar en gran manera esta presa menor i va afectar la séquia del Consell. Les obres de reparació van concloure un any més tard.  
A principis de segle XVIII, el capítol alacantí va voler novament executar obres de millora en este assut i van encarregar la redacció dels capítols per a l'arrendament de les obres, adjudicades en 1712. Serà A. J. Cavanilles qui ens descriga esta obra hidràulica com «un largo murallón que en arco atraviesa el río, consta de sillares hasta el grueso capaz de resistir las furiosas avenidas».  
Encara que la presa degué quedar perfectament reformada, no va poder suportar les diverses riuades esdevingudes a la fi del segle XVIII com l'avinguda d'agost de 1789 que va trencar els assuts de Mutxamel i de Sant Joan i va inutilitzar la séquia Major omplint-la amb els arrossegaments, o l'avinguda de setembre de 1793 que va arrancar l'assut i la seua casamata i arrasà camps i camins. Una nova avinguda en 1794 va destruir el Molí Nou. Després d'anys de discussió sobre qui havia de fer-se càrrec de les despeses de les reparacions, una ordre reial de 1797 establia un repartiment per tèrcies ?una tercera part corresponia a la Reial Hisenda i les dues restants als interessats en el reg?. L'execució del nou assut i la reparació de la séquia Major es realitzarien segons els plànols de l'arquitecte Vicent Gascó. Així i tot, el 13 de març de 1802 el rei Carles IV aprovava uns nous plànols elaborats per Josep Cascant, i el 14 d'agost el capítol de la ciutat d'Alacant es donava per assabentat que els preparatius per a començar estaven ultimats.  
L'assut que s'alça en l'actualitat és una reconstrucció realitzada a principis del segle XIX. La seua funció primigènia era recollir les aigües de les avingudes que depassaven el pantà per a, una vegada assimilades a l'aigua vella, ser distribuïdes per al reg a Mutxamel, Tàngel i el Palamó, però el cabal actual és tan modest que es fa necessari acumular l'aigua en el denominat Pantanet. Este és un depòsit construït en 1842 i engrandit en 1847 que actualment fa les funcions de partidor distribuint els cabals a les séquies.  
Fins als anys trenta del segle XX, este assut ha sigut mantingut i atés, normalment, pels assuters procedents del pantà de Tibi. Esta professió ha desaparegut amb la jubilació de Carlos «Sant Peret», el qual dues o tres vegades per setmana recorria el llit del riu vigilant i distribuint l'aigua.  
- Casamata de govern, casa de comportes de l'assut de Mutxamel: és contigua a l'extrem sud del mur de l'assut, que aprofita i assimila en la seua fàbrica la de l'estrep de l'assut. La construcció té dos nivells, l'inferior està al nivell de l'assut i allí es troben les dues preses d'aigua. Es tracta de sengles canalitzacions de sòl i parets planes fetes de carreus, cobertes per volta de mig canó seguit de carreus en aquelles parts que coincideixen amb mur de càrrega o camí en la part superior.  
  
Pel que respecta al pis superior, és el que dona pas als mecanismes per a accionar les comportes de tancament. Consta de dues naus longitudinals superposades a les canalitzacions inferiors. L'entrada és única i hi ha una obertura amb arc rebaixat per a la comunicació lateral entre totes dues naus. Estan rematades per volta de canó seguit, realitzada en maçoneria arrebossada amb morter d'algeps. El sòl situat sobre els canals és de taules de planta semicircular i remat superior horitzontal amb carregaments laterals corbats. Es desconeix la seua finalitat funcional. En la part del fons de cadascuna d'elles hi ha sengles emblemes: un reprodueix la imatge de la Santa Faç, el segon, situat cap a l'interior de la nau, recull els atributs de la crucifixió. Sobre la paret del costat oposat, enfrontant amb els anteriors, n'hi ha un altre de similars característiques, igualment amb tema religiós, representant en esta ocasió una imatge de la Mare de Déu.  
El sistema de recollida d'aigües es completa amb un camí contigu a la façana principal que facilita el pas cap a esta caseta de comportes, així com als sobreeixidors. Este camí té una tàpia que evita el perill de caiguda a l'estany contigu, i compta amb dos desaigües realitzats en pedra calcària.  
En el costat de llevant hi ha un estany d'uns cent metres quadrats de planta. D'aquest arranca la séquia que, excavada en la roca, dona origen a la séquia Major de l'horta.  
Hi ha un sobreeixidor per a l'eliminació de l'aigua excedent, dotat d'un mecanisme de comportes de fusta que permet tornar l'aigua sobrant al llit del riu una vegada passada la presa. La caseta és de carreus coberta interiorment mitjançant volta de canó i exteriorment mitjançant coberta inclinada a dues aigües.  
Una segona séquia exterior a l'esmentada abans recorre en paral·lel l'estany, construïda en alt sobre pilars d'obra, arrebossada tota la fàbrica amb morter de ciment. L'aigua entra just per la cantonada de confluència entre la presa i les boques de presa d'aigua primitiva. Tota esta construcció realitzada en els últims anys, juntament amb el tub de canalització de l'aigua, es consideren elements impropis al monument i al seu entorn.  
Passades les dues comportes de sobreeixidors, travessa la séquia Major fins a entrar en una conducció en mina que arriba fins al Pantanet, uns cinc-cents metres aigües avall.  
- Casa del pantaner de l'assut de Mutxamel: és contigua pel costat sud a la casa de protecció de les comportes. Planta rectangular, presenta a vora del costat sud un pati o corral realitzat amb posterioritat. La coberta està inclinada a dues aigües, façana de pedra vista. El seu estat de conservació és bo, rehabilitada.  
b) Assut de Sant Joan, Nou, del Pas de Busot o del Gualeró i construccions annexes a la séquia del Gualeró.  
És la presa menor situada en l'origen de la séquia del Gualeró. Tipològicament pertany a la disposició d'arc-volta, realitzada externament en carreus amb nucli de maçoneria. Destaca esta obra per la perfecció del seu disseny i de la seua execució, sent un dels exemples més notables de presa corba del nostre territori.  
Esta presa menor presenta una planta corba de 48 metres de corda i els seus paraments de carreus, verticals, tenen 7,35 metres d'alt per 3,60 metres de grossària, reforçat en els extrems per estreps. Està recrescut amb pilars de conglomerat d'1,20 metres d'alçada entre els quals s'encastaven les fustes en unes ranures practicades en les cares laterals.  
  
La presa té un total de 15 filades horitzontals amb una potència mitjana que oscil·la entre 0,40 i 0,50 metres. El vas de la presa està ple de tarquim, fet que va obligar a recréixer-la a base de taulons recolzats en pilars de pedra. En el llit, en la part baixa del parament sec s'aprecien algunes foradades provocades per l'abocament de les aigües d'avinguda, que poden arribar a descalçar la roca sobre la qual s'assenta l'assut. Sobre el coronament queden alguns pilars del cavalló de conglomerat d'argamassa i cudols. En la part de l'esquerra estan units amb un muret del mateix material i en la resta, en canvi, es presenten exempts. Alguns estan reforçats amb escaires i en els laterals es distingeixen les ranures en les quals s'albergaven les comportes.  
El cabal d'aigua retingut era desviat per una boquera anomenada el Gualeró cap a la séquia homònima, eix de la nova xarxa de regs. Disposat a continuació de l'assut, el tram inicial del Gualeró consisteix en un mur corb de maçoneria compactada amb argamassa en el qual es van obrir quatre obertures regulades per comportes de fusta per a desguassar l'excedent en cas d'avingudes i impedir que l'horta s'inundara.  
  
La presa presenta diversos elements constructius de notable interés. Un d'aquests és la solució del remat de la presa on una sèrie de diversos carreus són de majors dimensions que els altres, exactament comprén dues filades per la qual cosa actua a manera de clau. Una altra solució es troba en l'estrep del costat nord, on els carreus estan units entre si per mitjà de cues d'oroneta realitzades en pedra, solució que s'aprecia també en les restes de l'antiga presa de Mutxamel.  
  
La presa presenta un bon estat de conservació. La casa que protegeix els mecanismes de les comportes estava en estat ruïnós, i hui està rehabilitada.  
Igualment els canals de pas d'aigua, els murs dels quals estan realitzats amb carreus, es troben en bon estat de conservació. Les obres de construcció d'un pont a menys de cinquanta metres de la presa ha sigut la causa de l'aterrament parcial d'aquestes boqueres.  
Este assut se situa en les proximitats del pont existent en la carretera que uneix Sant Joan d'Alacant i Busot, d'ací que també siga conegut com a assut Nou o del Pas de Busot. La construcció és anterior a la fàbrica que hui coneixem. La seua construcció degué obeir al context d'ampliació de l'espai agrícola amb nous cultius en la baixa edat mitjana.  
Després de les investigacions d'Armand Alberola, trobem algun document datat el 21 de juny de 1377 on esta obra és aprovada pel rei Pere IV i posteriorment, cap a 1578, el Consell alacantí va determinar un nou assut en «lo riu de Alacant en lo pas de Busot perque [?] nos ha constat ser cosa necesaria e utilosa» per a recollir les aigües pluvials i d'avingudes que no pogueren contindre's en l'assut de Mutxamel i reconduir-les a l'horta, reforçant el reg de la seua part baixa: Sant Joan d'Alacant, Benimagrell i la Condomina. Encara que per les pressions dels regants, este no va ser construït fins a 1631 i reparat en 1640 a causa dels danys provocats per les diverses avingudes de 1635 que van arruïnar la paret i deixaren l'assut inutilitzat. Les despeses de l'obra es van liquidar en 1656, any de construcció comunament acceptat.  
  
Igual que l'assut de Mutxamel, este va patir els efectes destructius de la riuada de setembre de 1793, i va ser reconstruït en 1800 per l'arquitecte Josep Cascant, segons plànols de l'arquitecte Vicent Gascó.  
Fins als anys trenta del segle XX, este assut ha sigut mantingut i atés, encara que actualment presenta un estat d'abandó. El seu últim assuter va ser Josep Planelles Martínez, «Pinotxo», que va heretar el càrrec de son pare i del seu avi. Resulta especialment interessant el testimoniatge de la seua filla, Carme Planelles, perquè recorda que les terres que envoltaven sa casa tenien tot allò que va fer famosa l'horta d'Alacant: ametlers, garroferes, vinyes, figueres, oliveres, etc. Hui esta zona ha quedat desértica. En 1997 es va procedir a la rehabilitació de la caseta de l'assuter i de les casetes de descàrrega de la séquia del Gualeró.  
Alhora que es va construir l'assut de Sant Joan, els regants haurien condicionat l'antiga séquia del Gualeró per a utilitzar-la com a boca del nou assut. Els investigadors creuen que este topònim prové de goleró, terme valencià derivat de gola, definit com un lloc profund on l'aigua és engolida; encara que també podria derivar de gual, lloc d'un riu de poca profunditat per on es pot travessar. En definitiva, el Gualeró va ser una séquia que havia de ser travessada per diverses sendes; de fet, esta era sortejada per una canaleta de pedra hui desapareguda i substituïda per un sifó i una canonada. Actualment esta séquia es troba tapada.  
  
La missió principal del Gualeró és portar les aigües des de la part alta de Sant Joan d'Alacant, on enllaça amb la séquia Major, fins a la part baixa de l'horta, on torna a enllaçar amb la ja esmentada séquia Major. Antigament tenia uns quatre o cinc metres d'ample en el sòl i aconseguia diferents altures durant el seu recorregut, arribant als set o huit metres en les parts més profundes. Els investigadors pensen que una vegada fet el Gualeró, es realitza una remodelació o readaptació dels regs d'aquesta zona, canviant el nom d'algunes séquies i donant reg a altres zones.  
Este assut conté les inscripcions següents: en el recreixement de formigó se'n lligen diverses, en una d'aquestes diverses lletres que corresponen als obrers que van fer el treball. En una altra, únicament: «1935». En una tercera: «El dia 10 de noviembre 1934 llevo el agua estos pilares que eran de piedra». I finalment la més moderna diu: «El día 20 de agosto de 1950 se terminaron las obras. Por los guardas del sindicato, Carlos Pedraza, Luis T., Tomas B.L.».  
3.3. Parts integrants  
a) Assut de Mutxamel, construccions annexes a la séquia Major, casamata de govern, casa de comportes de l'assut de Mutxamel i casa del pantaner de l'assut.  
b) Assut de Sant Joan i construccions annexes a la séquia del Gualeró.  
  
4. Delimitació dels entorns  
4.1. Entorn de protecció del monument Assut de Mutxamel:  
a) Justificació  
S'inclou en l'entorn de protecció la unitat paisatgística formada per la conca del riu Montnegre, delimitada també pels camins més pròxims des d'on és possible la contemplació del bé d'interés cultural. Per a la concreció de l'àmbit del bé d'interés cultural en les franges establides per distàncies a l'eix del riu caldrà ajustar-se a la seua constatació amb la realitat física d'aquest. Es considera inclòs en l'àmbit proposat un dels edificis de major rellevància vinculat amb l'aprofitament hidràulic de les aigües del riu Montnegre en el terme de Mutxamel, el Molí Nou; el mateix riu Montnegre en este tram i els terrenys directament vinculats als edificis anteriorment citats i les riberes del riu.  
  
b) Definició literal de la delimitació:  
Origen: punt A, cantonada nord-oest de la parcel·la 31989A345377804568YN (parcel·la 68, polígon 6), coordenades UTM (D 867581,20 Y 4257628,58)  
Sentit: horari  
Línia delimitadora: des de l'origen punt A de la delimitació, la línia segueix en sentit horari en direcció sud-est per la línia delimitadora de la parcel·la 67 del polígon 6 de Mutxamel. Continua el límit pel perímetre d'aquesta parcel·la en direcció nord i després en direcció sud-est fins al punt (J 392858,05 Y 4257628,58). Des d'allí, la línia contínua fins al sud pel límit de la mateixa parcel·la i travessa el llit del riu fins a arribar al punt (U 904357,11 U 4257628,58) de la parcel·la 9012 del polígon 6. La línia segueix per la vora d'aquesta parcel·la fins al punt (X 721581,73 Y4257628,58). Des d'allí, el límit de l'entorn gira cap a l'oest seguint el límit de les parcel·les 61, 63 i 64 del polígon 6. En la cantonada oest de la parcel·la 64, la línia gira cap al nord fins a la cantonada nord de la mateixa parcel·la (X 721581,73, Y 4257628,58), moment en el qual la línia es dirigeix cap a l'oest seguint el llit del riu pel límit de les parcel·les 66 i 67 del polígon 6 fins a arribar a la intersecció de la parcel·la 67 amb el camí del Molí Nou, (X 721581,73, I 4257628,58). La línia després gira cap al punt A seguint el límit d'aquest camí i la vora de la parcel·la 68.  
c) Delimitació gràfica: S'adjunta plànol en l'annex al document.  
4.2. Entorn de protecció del Monument Assut de Sant Joan:  
a) Justificació  
S'inclou en l'entorn de protecció la unitat paisatgística formada per la conca del riu Montnegre, delimitada també pels camins més pròxims des d'on és possible la contemplació del bé d'interés cultural. Per a la concreció de l'àmbit del bé d'interés cultural en les franges establides per distàncies a l'eix del riu s'ajustarà a la seua constatació amb la realitat física d'aquest. Es considera inclòs en l'àmbit proposat, un dels edificis de major rellevància vinculat amb l'aprofitament hidràulic de les aigües del riu Montnegre en el terme de Mutxamel, l'assut del Campello; el mateix riu Montnegre en este tram i els terrenys directament vinculats als edificis anteriorment citats i les riberes del riu.  
  
b) Definició literal de la delimitació:  
Origen: punt d'intersecció de la parcel·la 15665V851578871362XT (parcel·la 55, polígon 7) amb el pont que creua el riu Montnegre de la carretera d'Alacant i el camí que constitueix la parcel·la 9062 del polígon 8, anomenat en el plànol punt A, coordenades UTM (W 319464,51 D 4256740,47).  
Sentit: horari  
Línia delimitadora: des de l'origen punt A de la delimitació, la línia segueix en sentit horari cap a l'est seguint la vora del camí que constitueix la parcel·la 9062 del polígon 8 fins a arribar al punt (X 723207,88 Y4256740,47). Des d'allí, la línia gira cap al sud travessant el llit del riu fins al punt (X 723207,88, Y 4256740,47). La línia gira de nou cap a l'oest seguint el límit de les parcel·les 87, 88 i 400 del polígon 8. En el punt (X 723207,88, Y 4256740,47), la línia gira cap al sud-est per la vora de la parcel·la 91 fins a arribar a la seua cantonada est, gira cap al sud pel perímetre d'aquesta parcel·la fins al punt (X 723207,88, Y 4256740,47) i continua després per la vora de la carretera CV-800 que coincideix amb el límit de les parcel·les 91, 93, 94 i 5 del polígon 8 fins a arribar de nou al pont sobre el riu del qual partia l'entorn. La línia segueix en el punt (X 723207,88, Y 4256740,47) el contorn del pont per a acabar de nou en el punt A.  
c) Delimitació gràfica: S'adjunta plànol en l'annex al document.  
  
  
5. Relació i descripció dels immobles que es troben dins dels dos entorns de protecció amb categoria de bé de rellevància local  
Els immobles que formen part d'aquest sistema hidràulic, i que es troben dins dels entorns delimitats, el Molí Nou i l'assut del Campello, tindran la consideració de béns de rellevància local i s'inclouran en el catàleg de proteccions municipal, secció de patrimoni cultural.  
  
5.1. Dins de l'entorn de protecció de l'assut de Mutxamel  
- Molí Nou: molí fariner de dues moles del segle XVI en el marge esquerre del riu Montnegre, aigües amunt de l'assut de Mutxamel. Probablement és un dels més antics de la conca del Montnegre, ja marcat en els plans de l'horta d'Alacant de l'any 1585. El va descriure Jouvin en 1672, en el seu viatge cap a Xixona, ja que l'antic camí passava pel costat. En 1700 pertanyia a Gaspar Ferrandix, i en 1774 a Gaspar Fernández de Mera. Llavors es descrivia amb dues moles i pel que sembla va ser establit de nou en 1771, probablement després de la seua destrucció per alguna riuada. Entre els anys 1827 i 1830 el seu propietari, Joan Rovira, va pretendre canviar-lo de lloc per a aprofitar el cabal d'una mina situada en el marge oposat del riu. Segons Brotons va funcionar fins a la Guerra Civil. Relaten els majors del lloc que es deia així perquè era el nové, tant si es comptava des del pantà, com si es feia des de l'últim aigües avall. El molí té un cos principal de planta rectangular amb coberta de teula a dues aigües. Manté part de la maquinària tradicional, però el seu estat de conservació és molt deficient.  
  
El Molí Nou és un antic molí d'aigua posseïdor de la condició juridicopatrimonial de bé de rellevància local en aplicació de la disposició addicional cinquena de la Llei de patrimoni cultural valencià.  
5.2. Dins de l'entorn de protecció de l'assut de Sant Joan  
- Assut del Campello i inici de la séquia d'aquest nom: es considera respecte als altres dos assuts com a obra menor, encara que té el mateix interés i està ben projectat i construït. Actualment, quasi amagat per l'exuberant vegetació que cobreix el llit del riu en esta zona.  
  
És un conjunt de dos murs disposats en un congost del riu, que és el més pròxima a la mar. Un dels murs és transversal al llit del riu, amb un contrafort de fàbrica situat en les proximitats del marge esquerre. L'altre extrem té un contrafort que aprofita parcialment un conjunt de roques existents al mig del llit. A diferència de les preses situades més amunt, esta no ocupa en la seua longitud la totalitat del llit, sinó que és aproximadament la meitat. Un dels murs recolza en el marge esquerre, on hi ha un estrep d'obra de fàbrica, entre este i el talús del terreny està la comporta d'entrada a la séquia que condueix l'aigua cap a terres del Campello. Esta séquia compta amb un sistema de sobreeixidors que retornen al riu l'excés d'aigua sobrant en esta.  
  
Després dels estudis d'Armand Alberola, trobem dades de l'existència d'una xicoteta presa en el curs baix del riu Montnegre des de finals del segle XVIII que seria, potser, destruïda per diferents riuades. Des de principis d'agost de 1811, hi ha constància documental de la intenció de construir un assut, ja que l'arquitecte Joan Baptista Lacorte havia proposat la seua construcció a 50 vares ?al voltant de 800 metres- de la presa de Sant Joan d'Alacant. Però no seria fins a 1824 quan els llauradors del Campello ho sol·licitaren formalment a la ciutat d'Alacant.  
  
Després de diverses consultes i discussions, es va decidir que l'arquitecte Antoni Jover dissenyaria els plànols i elaboraria els plecs per a l'execució de les obres. Una reial ordre, expedida a Madrid el 13 de maig de 1828, instava a la construcció immediata d'aquest assut. No obstant això, en 1840 encara no s'havia col·locat cap pedra, encara que degué quedar acabada cap a 1843 perquè és citat per l'enginyer francés Maurice Aymard i, posteriorment, per Joaquim Roca de Togores en la seua Memoria sobre el estado de la agricultura en la provincia de Alicante. Amb posterioritat, en els anys 1868 i 1874, la presa va ser objecte de millores, i s'hi efectuaren importants reparacions en 1888.  
Per tant, esta presa menor només va funcionar des de mitjan segle XIX fins a principis del segle XX, encara que açò era encara menys previsible, ja que només resultava actiu quan als altres dos assuts els sobrava aigua o les crescudes eren de gran volum. Fins als anys 30 del segle XX, este assut ha sigut mantingut i atés. El seu últim assuter va ser Saoro «la Canaleta».  
Esta construcció hidràulica derivava les aigües pel marge esquerre, mitjançant una boquera anomenada séquia de Cerdà, que beneficiava una superfície de 320 hectàrees situades en la partida Casa Marco, prop del Campello i les Coves. Estes terres disposaven únicament d'aquest sistema de reg; per tant, els seus cultius es reduïen a ametlers, garroferes i oliveres.  
  
6. Normativa de protecció dels monuments i els seus entorns  
Article 1. S'ajustarà al que es disposa en la secció segona, Règim dels béns immobles d'interés cultural, del capítol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, aplicable a la categoria de monument  
Article 2. Els usos permesos seran tots aquells compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i que contribuïsquen a la consecució d'aquests fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons el que es disposa en l'article 18 de la citada llei  
Article 3. De conformitat amb el que es disposa en l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de patrimoni cultural valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en els monuments i el seu entorn de protecció, requerirà l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de cultura. Esta autorització s'emetrà conforme als criteris establits en la present normativa, i en allò que no preveja, mitjançant l'aplicació directa dels criteris inclosos en l'article 39 de la citada llei.  
  
Totes les intervencions requeriran, per a la seua autorització, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.  
Article 4. Sense perjudici del que es disposa en l'article anterior, mitjançant un informe tècnic municipal motivat, es podrà derivar la no necessitat d'autorització prèvia en els edificis situats en l'entorn de protecció dels monuments, en les actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació general, així com equipament i decoració interior  
  
En estos casos, l'Ajuntament comunicarà a esta administració en el termini de 10 dies la concessió de llicència municipal, adjuntant com a mínim l'informe tècnic que s'esmenta en el paràgraf anterior, un plànol d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la falta de transcendència patrimonial del pretés.  
  
Article 5. Totes les intervencions sobre els espais, immobles i equipaments històrics dels monuments i els seus entorns han de preveure les cauteles arqueològiques previstes en l'article 62 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, per a aconseguir una protecció arqueològica efectiva i expressa en benefici de la salvaguarda del patrimoni cultural hidràulic existent al llit del riu Montnegre, tant del visible com del subterrani. En qualsevol cas les actuacions arqueològiques hauran de ser autoritzades per la conselleria competent en matèria de cultura, d'acord amb l'art. 60 d'aquesta llei  
  
Article 6. A fi de preservar el paisatge històric del llit, no s'autoritzarà cap edificació per a qualsevol ús, i queden expressament prohibits els abocaments de residus i moviments de terres, excepte els requerits per al seu estudi i conservació. En les edificacions existents en l'entorn de protecció es podran realitzar només obres de consolidació i manteniment sense augmentar el seu volum edificat. S'eliminaran els elements impropis dels edificis i espais públics, com instal·lacions aèries, xapats i materials i tècniques constructives no tradicionals  
  
Es conservarà i reposarà la vegetació i arbratge autòctons de ribera tractats de manera que es faça compatible l'existència del medi natural i paisatgístic propi del lloc amb el seu gaudi ciutadà.  
Article 7. Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior (excepte cartells informatius dels noms i activitats dels edificis) en qualsevol de les seues accepcions, que irrompa en esta escena urbana o no urbana de l'àmbit protegit, excepte les relacionades amb activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat sol·liciten i obtinguen autorització expressa de la conselleria competent en matèria de cultura  
Article 8. Els camps i camins dels àmbits protegits hauran de mantindre els seus talussos naturals o murets de tancament de maçoneria. Els tancaments hauran d'adaptar-se a les condicions de màxima permeabilitat visual i no alteració dels components orogràfics del terreny  
  
Article 9. Les noves infraestructures, com proveïment d'aigua, subministrament elèctric, telefonia, etc., hauran de ser enterrades, sense afectar el paisatge ni les façanes dels immobles dels monuments i els seus entorns de protecció  
Article 10. Béns de rellevància local  
El règim d'intervencions en els béns de rellevància local relacionats en l'apartat 5, serà, fins que no s'incloguen en el Catàleg de proteccions amb esta expressa tipificació protectora, i este no reba la pertinent validació patrimonial, el que s'estableix amb caràcter transitori en l'article 10 del Decret 62/2011 del Consell pel qual es regula el procediment de declaració i el règim de protecció dels béns de rellevància local, i les mesures protectores d'aquest decret.  
Article 11. La contravenció del que es preveu en els articles anteriors, determinarà la responsabilitat de l'Ajuntament en els termes establits en l'article 37 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià