Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 8094, del 28-07-2017 (2017/6640)

Notificació de la sentència dictada en el procediment ordinari número 3319/2010.
--------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   8094

Data del DOGV
:   28-07-2017

Secció del DOGV
:   IV. ADMINISTRACIÓ DE JUSTÍCIA

Número del document
:   2017/6640


Organisme emissor
:   Jutjat de Primera Instància Número 1 de Torrevieja

Tipus de document
:   Edicte

Notificació de la sentència dictada en el procediment ordinari número 3319/2010. [2017/6640]  
Judici: procediment ordinari 003319/2010.  
Part demandant: Banco Santander, SA.  
Part demandada: Sergio Gabriel Regulez Ramos i Graciela Elizabeth Oldani.  
Sobre: ordinaris.  
En el judici a què es fa referència s'ha dictat la resolució que, literalment, és com segueix:  
«Jutjat de Primera Instància número 1 de Torrevieja  
Carrer de Patricio Zammit, número 50, 4a planta  
Celebració de vistes: primera planta, sala número 5.  
Telèfon: 270 251 610.  
Fax: 188 092 729.  
NIG: 03815-13-1-4822-5369169.  
Procediment: procediment ordinari 003319/2010.  
Demandant: Banco Santander, SA.  
Procurador: Bernardo Penalva Riquelme.  
Demandats: Sergio Gabriel Regulez Ramos i Graciela Elizabeth Oldani.  
Procurador/a: -  
Sentència número 19/2013  
Torrevieja, 11 de gener de 2013  
Prado Sastre Fernández-Chico, jutge del Jutjat de Primera Instància número 1 de Torrevieja i partit judicial, he vist aquestes actuacions de judici ordinari número 3319/2010.  
  
Antecedents de fet  
Primer. L'actora, en data 1 de juliol de 2009, va presentar un escrit de demanda de judici monitori que, per torn de repartiment, va correspondre a aquest jutjat, i la part demandada va presentar oportunament oposició.  
El procurador el senyor Penalva Riquelme, que actuava en la representació processal de Banco Santander, SA, va presentar un escrit de demanda de judici ordinari en data 5 de novembre de 2010.  
Segon. En data 25 de novembre de 2010, es va dictar la interlocutòria en què s'admetia a tràmit la demanda, es comunicava als demandats i se'ls citava a termini per a contestar-la.  
Mitjançant la diligència d'ordenació d'1 de març de 2012, es declara la demandada en situació processal de rebel·lia.  
Tercer. En la celebració de l'audiència prèvia d'aquest judici en data 8 de gener de 2013, la part actora es va ratificar en el seu escrit i va proposar com a prova únicament la documental que es troba en les actuacions, i el judici va quedar vist per a sentència.  
Quart. En la tramitació d'aquest procediment s'han observat totes les prescripcions legals en vigor.  
Fonaments de dret  
Primer. A través d'aquest procediment, la part actora sol·licita que es condemne la demandada a pagar 11.319,33 euros en concepte de principal, més els interessos pactats i les costes, sobre la base:  
- Que la part demandada va subscriure amb l'actora una pòlissa de préstec.  
- Que els demandats no han abonat les quantitats pactades, cosa per la qual, en aplicació de la condició general huitena, ha vençut anticipadament el contracte en data 23 de gener de 2009, el qual presenta un saldo de 10.489,17 euros per tots els conceptes.  
- Que des del 23 de gener de 2009 i fins a la interposició del monitori, el 8 de juny de 2009, s'han produït interessos de demora per l'import de 830,16 euros.  
La part demandada, en el seu escrit d'oposició al procediment monitori, al·legava que:  
- Segons la clàusula huitena, el banc només podia reclamar les quotes impagades d'octubre-novembre i desembre, més els interessos, és a dir, 646,62 euros.  
- Van abonar, el 5 de novembre de 2009, 700 euros per a la mensualitat d'octubre.  
Segon. La reclamació d'una quantitat que hui es dilucida té el seu fonament en el contracte subscrit entre les parts.  
Així, cal declarar provat l'existència de tal contracte, atés que no és una qüestió controvertida en aquest plet i que s'ha aportat l'original a les actuacions com a document número 1.  
La prova practicada ha determinat també que, efectivament, en virtut de la clàusula huitena del contracte: el banc podrà considerar vençuda l'operació i exigir a la part prestatària la devolució de bestreta de la suma total que deu quan incomplisca qualsevol de les obligacions contingudes en aquest contracte, tant pel que fa a les dates convingudes com en els imports pertinents.  
La part actora acredita amb el seu documental l'impagament de tres mensualitats de les quotes del préstec, mentre que la demandada simplement aporta l'extracte del compte vinculat al pagament del préstec en què consten successius impagaments i que finalitza amb un ingrés de 700 euros en efectiu al mes de novembre, però que no consta o no s'ha acreditat que s'impute al pagament del préstec, i reconeix la demandada que l'octubre va ser impagat.  
Per això, en aplicació de la clàusula esmentada, les quantitats sol·licitades per l'actor les deu plenament la demandada, per l'impagament de les quotes que es recullen en el document d'històric de compte de préstec, acompanyat com a número 4, 5 i 6 de la demanda i que, segons el contracte, determina que siga exigible el total del finançament, més les quotes impagades i els seus interessos.  
Sense que per part de la demandada s'haja presentat cap tipus de prova que acredite cap fet extintiu, en resposta de les al·legacions del seu escrit de contestació.  
Tercer. Disposa l'article 1100 del Codi Civil que queden subjectes a la indemnització de danys i perjudicis causats els qui en el compliment de les seues obligacions incorregueren en dol, negligència o morositat i els qui, siga com siga, contravingueren el tenor d'aquelles. De la mateixa manera i atés que ens trobem en aquest cas amb un contracte de naturalesa mercantil, en aplicació de l'article 311 del Codi de Comerç, la mora es defineix com el retard culpable en el compliment d'una obligació. I l'article 63 del Codi de Comerç estableix que els efectes de la morositat començaran en els contractes que tingueren dia assenyalat per al seu compliment, per voluntat de les parts o per la llei, l'endemà del venciment.  
És qüestió que cal dilucidar en aquest plet d'ofici si els interessos moratoris fixats en el contracte de préstec han de considerar-se abusius i nuls i que n'escau l'eliminació o, al contrari, s'han de sotmetre al que s'ha pactat.  
Resulta aplicable l'article 10bis de la Llei para a la defensa dels consumidors i usuaris, de 19 de juliol de 1984 (hui substituïda per la Llei 1/2007, de 16 de novembre), que declara abusives «totes aquelles estipulacions no negociades individualment i totes aquelles pràctiques no consentides expressament que, en contra de les exigències de la bona fe causen, en perjudici del consumidor, un desequilibri important dels drets i obligacions de les parts que es deriven del contracte», i hi afegeix que «en tot cas, es consideraran clàusules abusives els supòsits d'estipulacions que es relacionen en la disposició addicional primera d'aquesta llei»; disposició addicional que, entre altres clàusules, considera abusiva «la imposició d'una indemnització desproporcionadament alta al consumidor que no compleix les seues obligacions».  
  
A més, l'article 89 del text refós de la Llei general per a la defensa dels consumidors i usuaris (TRLGDCU) estableix que es considerarà abusiva la imposició de condicions de crèdit que superen els límits de la Llei de crèdit al consum en l'article 19.4, «en cap cas es podrà aplicar als crèdits que es concediren en forma de descoberts en compte corrent un tipus d'interés que done lloc a una taxa anual equivalent superior a 2,5 vegades l'interés legal dels diners».  
  
En relació amb aquest precepte legal, hi ha doctrina que entén que aquesta norma no és aplicable directament en matèria de contractes de préstecs, atesa la distinta realitat que regula, ja que l'existència d'un descobert en un compte corrent, que suposa la concessió tàcita d'un crèdit, i que fins i tot pot ser desconegut pel deutor, és molt diferent de la concessió d'un préstec on el prestatari coneix perfectament la situació i s'hi han determinat els interessos aplicables des del principi.  
  
Una altra doctrina entén, en canvi, que si bé aquesta norma no és aplicable directament, no n'impedeix una aplicació analògica, com a criteri orientatiu en el cas d'aplicar facultats moderadores. Per a això es fa una utilització analògica (ja que no és possible, en molts casos, una aplicació directa del precepte com a resultat de la naturalesa del contracte en qüestió) de l'esmentat article 19.4 per a establir els límits no abusius d'una clàusula d'interessos moratoris.  
Aquesta última doctrina és la que considerem més ajustada segons dret, i sembla que l'accepta la sentència del Tribunal Superior, Civil, Secció 1, de 23 de setembre de 2010, que declara abusiu l'interés moratori pactat del 29 % anual basant-se en l'aplicable, atesa la data del contracte en qüestió, article 10 de la Llei de consumidors i usuaris de 1984, que interpreta i aplica aquesta norma a la llum de la legislació posterior adaptada a la realitat social, de conformitat amb l'article 3.1 del Codi Civil.  
La sanció del caràcter abusiu d'una d'aquestes clàusules es fixa en l'article 83 TRLGDCU, la qual en determina la nul·litat i la seua eliminació, ja que a partir de la sentència dictada per la Sala Primera del Tribunal de Justícia Europeu de 14 de juny de 2012, en l'Assumpte C-618/10, que declara que «l'article 6, apartat 1, de la Directiva 93/13, s'ha d'interpretar en el sentit que s'oposa a una normativa d'un estat membre, com l'article 83 del Reial decret legislatiu 1/2007, de 16 de novembre, pel qual s'aprova el text refós de la Llei general per a la defensa dels consumidors i usuaris i altres lleis complementàries, que atribueix al jutge nacional, quan aquest declara la nul·litat d'una clàusula abusiva continguda en un contracte celebrat entre un professional i un consumidor, la facultat d'integrar aquest contracte modificant el contingut de la clàusula abusiva», pronunciament l'aplicació del qual a aquest cas ens impedeix que una vegada declarada la nul·litat, podem modificar el contingut de les clàusules declarades nul·les per abusives per a integrar-les en el contracte, la qual cosa comporta necessàriament com a única solució possible la seua exclusió, és a dir, considerar-les no posades per inexistents.  
Sobre aquest fonament legal, hem d'analitzar l'interés fixat en el contracte:  
- El remuneratori: 9,96 %.  
- El moratori: 20,95 %.  
Pel que fa a aquest cas, pel fet de tractar-se d'un contracte concertat l'any 2006, en el qual es va fixar l'interés legal dels diners en el 4 %, un interés de demora del 20,95 % anual, ha de ser qualificat d'abusiu i nul, ja que si apliquem el tipus de 2,5 vegades l'interés legal dels diners, resultaria un interés moratori del 10 %.  
És evident que tot interés de mora, per la seua pròpia condició de clàusula indemnitzatòria per l'incompliment del deutor de l'obligació, ha de ser superior a l'ordinari pactat amb caràcter remuneratori, però en tot cas cal guardar una certa proporció (STS 17.03.1998). L'any 2006, l'interés legal estava fixat en el 4 % i l'interés de demora en un 5 %, per aixó, si en el cas concret l'interés remuneratori és del 9,96 %, un interés moratori del 20,95 % no compleix la proporció indicada.  
  
Atés el que s'ha exposat anteriorment, anul·lat l'interés moratori del contracte, no pertoca la condemna dels demandats al pagament d'aquests interessos, i subsisteix la resta del contracte ja que en concorren els elements essencials.  
Quart. En matèria de costes, segons l'article 394 de la Llei enjudiciament civil, «si fora parcial l'estimació o desestimació de les pretensions, cada part ha de pagar les costes causades a instància seua i les comunes a mitges, llevat que hi haguera mèrits per a imposar-les a una d'aquestes pel fet d'haver litigat amb temeritat».  
Vistos els preceptes legals esmentats i tots els altres que hi són aplicables de manera general i pertinent,  
Dispositiva  
Estime parcialment la demanda interposada pel Banco Santander, SA, contra Sergio Gabriel Regulez Ramos i Graciela Elizabeth Oldani, i, en conseqüència, condemne Sergio Gabriel Regulez Ramos i Graciela Elizabeth Oldani a satisfer a la part actora la quantitat de 10.468,73 euros.  
En matèria de costes, cal sotmetre's al contingut del fonament jurídic quart.  
Mode d'impugnació: mitjançant un recurs d'apel·lació davant de l'Audiència Provincial d'Alacant (art. 455 LECn).  
El recurs d'apel·lació s'interposarà davant del tribunal que haja dictat la resolució que s'impugne dins del termini de 20 dies comptador des de l'endemà que es notifique. En la interposició del recurs, l'apel·lant haurà d'exposar les al·legacions en què es base la impugnació, a més d'esmentar la resolució objecte d'apel·lació i els pronunciaments que impugna (art. 458 LECn), i justificarà la constitució prèvia del depòsit en el compte de consignacions d'aquest jutjat per l'import de 50 euros, sense aquest requisit no s'admetrà a tràmit el recurs (DA 15a LO 1/2009, de 3 de novembre).  
Així, Prado Sastre Fernández-Chico, jutge titular d'aquest jutjat, ho dispose, mane i firme.  
Publicació. La sentència anterior ha sigut llegida i publicada pel jutge que l'autoritza.»  
  
Atés que es desconeix el domicili o la residència actuals de la part demandada, per la resolució de hui, el jutge, de conformitat amb el que disposen els articles 156.4 i 164 de la Llei 1/2000, d'enjudiciament civil, ha ordenat la publicació d'aquest edicte al tauler d'anuncis d'aquest jutjat o butlletí oficial, per a portar a efecte la diligència de notificació.  
  
Torrevieja, 11 de maig de 2017.- El lletrat de l'Administració de justícia: José Antonio Villalgordo Cárceles.