Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 4699, del 25-02-2004 (2004/1911)

DECRET 26/2004, de 20 de febrer, del Consell de la Generalitat, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua Torre Campanar, de Cheste.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4699

Data del DOGV
:   25-02-2004

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2004/1911


Data del document
:   20-02-2004

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * Cheste
    * ben cultural
    * protecció del patrimoni
    * legislació
    * monument

DECRET 26/2004, de 20 de febrer, del Consell de la Generalitat, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua Torre Campanar, de Cheste. [2004/1911]
  
L'article 31.5 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana, aprovat per la Llei Orgànica 5/1982, d'1 de juliol, establix la competència exclusiva de la Generalitat en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arquitectònic, arqueològic i científic. Així mateix, l'article 26.2 de Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, disposa que la declaració d'un Bé d'Interés Cultural es farà per mitjà de decret del Consell de la Generalitat, a proposta de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, sense perjuí de les competències que l'article 6 de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del Patrimoni Històric Espanyol, reserva a l'administració General de l'Estat.
  
Mitjançant una Resolució de 9 de juliol del 2003, de la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià, de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, es va acordar tindre per incoat l'expedient per a la declaració de Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, a favor de l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua Torre Campanar, de Cheste.
  
En la tramitació de l'expedient, i de conformitat amb el que establix l'article 27.5 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, s'han demanat els informes favorables del Consell Valencià de Cultura i de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles.
  
De conformitat amb el que disposa la legislació vigent, s'han omplit els tràmits establits en l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, pels quals es concedix tràmit d'audiència a l'Ajuntament de Cheste i als titulars dominicals de l'immoble, i també s'obri, mitjançant una Resolució de 3 de novembre del 2003, de la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià, tràmit d'informació pública.
  
En virtut del que s'exposa i d'acord amb el que establix la normativa de referència, a proposta del conseller de Cultura, Educació i Esport i amb la deliberació prèvia del Consell de la Generalitat, en la reunió del dia 20 de febrer de 2004,
  
DECRETE
  
Article 1
  
Es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua Torre Campanar, de Cheste.
  
Article 2
  
L'entorn de protecció afectat per la declaració de Bé d'Interés Cultural (BIC), així com el seu règim de protecció, queda definit en els annexos I i II del present decret. La documentació complementària està en l'expedient de la seua raó.
  
Disposició addicional
  
La present declaració s'inscriurà en la secció primera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Disposició final
  
El present decret es publicarà en el Boletín Oficial del Estado i entrarà en vigor l'endemà de la seua publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.
  
València, 20 de febrer de 2004
  
El president de la Generalitat,
  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ
  
El conseller de Cultura, Educació i Esport,
  
ESTEBAN GONZÁLEZ PONS
  
ANNEX I
  
Dades sobre el bé objecte de la declaració
  
Dades d'identificació, valoració i tutela patrimonial del bé objecte de la declaració i el seu entorn d'afecció
  
1. Denominació
  
Església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua torre campanar, de Cheste.
  
2. Localització
  
a) Comunitat Autònoma: Generalitat Valenciana.
  
b) Província: València.
  
c) Municipi: Cheste.
  
d) Ubicació: Plaça de la Iglesia.
  
3. Descripció general de l'immoble i dels valors que justifiquen la seua declaració monumental
  
Sobre el perfil de Cheste domina el gran edifici de la seua església parroquial. És una mostra exemplar de l'esplendor barroca d'orientacions classicistes que va sorgir a Valencia en la primera mitat del segle XVIII, sota la influència del tractat d'arquitectura del Pare Tosca (1712), que arreplegava les novetats de l'arquitectura italiana. L'edifici va ser objecte d'una parcial renovació academicista d'interés. La seua planta és de creu llatina de tipus jesuític, modificada en el segle XIX, d'aproximadament 54,50 per 25 metres, i d'una alçària de 20 m. La rematada de la llanterna de la cúpula assolix els 36 m. Hi van treballar els més importants artistes de l'època, com ara Josep Vergara, Antoni Gilabert, Pere Joan Isart, Tomàs Llorens, Antoni Richart i Josep Esteve Luciano.
  
En San Lucas es reinterpreten magistralment dos obres excepcionals de la immediata tradició arquitectònica valenciana: la torre, versió en clau classicista de la torre salomònica de Santa Caterina, i la fatxada, del model de fatxada a la romana, vignolesca, d'ordes superposats i enllaçats per volutes esveltes, inaugurada en l'arquitectura valenciana de principis de segle per la fatxada de Sant Tomàs, atribuïda a Tosca.
  
Cronologia
  
Per butla donada a Roma en 1469 pel Papa Pau II, a instàncies de Berenguer Mercader, senyor del lloc, i executada pel bisbe últim i primer arquebisbe de Valencia, el senyor Roderic de Borja, després pontífex Alexandre VI, es va dur a terme la segregació de Cheste de la parròquia de Riba-roja de Túria. Este fet dóna lloc a l'erecció del curat de Cheste, en 1472, pel senyor Pere Mercader, fill de l'anterior, qui va presentar mossén Francisco Martí, el primer capellà de Cheste. Es va ocupar la denominada Capilla Vieja de San Lucas, demolida durant la Segona República.
  
Des de 1731 a 1760 es duen a terme les obres del nou edifici dirigit pel mestre d'obres Vicente Villar, qui era el director d'obres de l'església de Chiva.
  
De 1760 a 1767 es realitzen les obres de decoració no documentades, entre les quals, hi ha les pintures de les petxines, obra del pintor i poeta Joan Collado, i el llenç del sagrari, obra del seu mestre Antoni Richarte.
  
A finals de 1769 es van obrir els fonaments per a la torre campanar. Va ser el seu autor l'esmentat Vicent Villar. A la seua mort va entrar a dirigir l'obra, en 1777, Joaquín Aldaz i amb el mateix mestre es va concloure el dia 24 de febrer de 1779.
  
L'1 de maig de 1779 es van començar a obrir els fonaments per a la portada. El dia 11 va posar el capellà la primera pedra, un tros de jaspi, amb els noms de quatre àngels gravats en els quatre costats. La va dirigir el mestre Joaquín Aldaz.
  
En 1783 s'esculpix la imatgeria de la fatxada, obra de l'acadèmic Pere Isart, integrada per les estàtues de sant Lluc, sant Pere i sant Andreu, els adorns i els àngels del frontó i les semidestruïdes estàtues eqüestres de sant Jordi i sant Jaume, en la talla de les quals va col·laborar Ignaci Minguet. Amb la instal·lació de les dites estàtues, el 26 de novembre de 1784, en va finalitzar la construcció.
  
Posteriorment hi va intervindre, en 1785, l'arquitecte Josep Gilabert, identificable amb Antoni Gilabert, en la reparació de les teulades i de la mitja taronja danyades per un llamp. Esta és l'única intervenció documentada d'este arquitecte.
  
La pintura exterior del temple ?a l'estil romà- és executada per Santiago Bazin i la seua companyia, tots milanesos, en 1786. El mateix any es renova la sagristia, i hi va treballar l'estucador de Valencia Joan Bernat, i es col·loquen els taulellets, les calaixeres i l'aiguamans obra de Pere Gonel, marbrista que treballa a la catedral de Valencia a les ordes d'Antoni Gilabert.
  
La renovació classicista del presbiteri s'executa de 1790 a 1794 i hi intervé el pintor acadèmic Lluís Antoni Planes, a qui es deu el fresc de la volta i el lateral que encara es conserva. Ramon Sánchez va pintar l'altre lateral, molt danyat en 1936 i substituït per un quadre, còpia d'aquell. Els relleus de Vicent Esteve es van executar segons dissenys, segons pareix, de Josep Vergara i d'estos únicament subsistix un medalló, situat davant del púlpit i ara incrustat al frontal de l'ara). En el desaparegut retaule major es van col·locar les estàtues de sant Lluc, sant Pere i sant Andreu, atribuïdes a Josep Esteve Luciano. No es troba documentat l'autor del disseny general, però, donades les similituds amb l'obra de la catedral de Valencia i les relacions personals entre els dos artistes, és possible que siga Gilabert.
  
La capella de la comunió va ser remodelada segons sembla en 1824, segons una inscripció gravada al porxe, situat sobre la mitjana cúpula de la capella de la comunió.
  
En 1854 es construïx el cancell i s'obrin els arcs laterals que comuniquen entre si les capelles.
  
En 1916 un incendi fortuït destruïx l'altar de la testera esquerre del creuer i deixa danyada l'òrgan. En 1936 es van destruir tots els altars, les dos estàtues laterals de la fatxada i el tornaveu del púlpit.
  
A partir de 1940 s'efectuen reparacions que van fer desaparéixer les vidrieres i el nou paviment de taulell va ocultar el paviment original de marbre negre d'Alcublas. La reforma litúrgica va suposar la destrucció de la gran escalinata de jaspi del presbiteri, i es va ocultar, també, l'entrada a la cripta.
  
Descripció
  
La planta de l'església és del tipus jesuític perquè la profunditat de les capelles laterals iguala a la del creuer. Obrint-se al creuer, dos portes comuniquen amb la sagristia i amb la capella de la comunió. Al seu torn, estes dos estances comuniquen amb el presbiteri i amb una successió de xicotets espais situats en la part posterior que són una transagristia, una escala que servix per a comunicar distints nivells i un cambril pel qual és possible accedir a l'espai residual situat darrere de l'absis de la capella de la comunió.
  
La nau principal comprén quatre capelles a cada costat, excepte en el costat de l'evangeli, on una capella s'ha suprimit per a deixar pas a una porta lateral d'accés, després de la porta una escala de caragol de volta de rajola servia d'accés a l'òrgan, hui desaparegut.
  
L'estructura inicial de l'església va quedar modificada per les reformes del segle XIX, en primer lloc, perquè es van obrir els actuals arcs que comuniquen entre si les capelles laterals, transformant l'església en un model claustral; d'altra banda, la intervenció acadèmica de la capella de la comunió va determinar la ruptura de la rígida simetria en planta, al desaparéixer una altra escala i un altre espai simètrics respecte a l'altar.
  
Decoració
  
La decoració de la nau, realitzada en estucs policroms, és d'estil rococó, amb gran varietat en els dissenys. Destaca l'original desplegament de rocalla de les finestres de la testera de la nau major i les dos dels extrems del creuer.
  
Les portes, que comuniquen el creuer amb la capella de la comunió i amb la sagristia, destaquen pel deliri ornamental que es compon de formes orgàniques en ràpid ascens: és difícil arribar a més en la descomposició de les formes arquitectòniques.
  
L'espai de la sagristia té un bell sòcol de ceràmica del segle XVIII, imitant una fingida balustrada rematada per magranes i boles, amb els emblemes de sant Lluc (un tinter i una ploma sobre un llibre). En la transagristia hi ha encara la font de marbres policroms, amb un disseny elegantment clàssic, obra del marbrista Pere Gonel.
  
En el cambril situat darrere de l'altar major, la custòdia podia girar i això permetia el culte en este espai, hui en desús. La decoració és igualment rococó, però més tosca. Resulta interessant el desig de centralitzar l'espai allargat per mitjà de la introducció d'una cúpula cega i un orde apilastrat.
  
El presbiteri és una remodelació marcadament acadèmica influenciada per la contem-porània reforma de la catedral de Valencia. Són remarcables les dos portes laterals, en marbres policroms, que comuniquen amb la sagristia i la capella de la comunió. També es van realitzar en el presbiteri, dins del mateix estil i materials, dos altarets de gran perfecció i bellesa. La pintura de Planes, en el centre de la volta de cassetons, és correcta de dibuix com l'altra pintura lateral del mateix autor. Les petxines són obra de Collado, de gran riquesa colorista i una viva pinzellada.
  
La capella de la comunió és també una reforma academicista, interessant per la introducció d'una exedra animada per vigoroses columnes jòniques exemptes.
  
Fatxada principal
  
La composició de la fatxada principal respon al model vignolesc derivat de l'església del Gesú, ja seguit en l'església de Sant Tomàs de Valencia. Amb dos pisos de desigual alçària, la fatxada es compartimenta per ordes arquitectònics, corinti en el primer i compost en el segon. La diferència d'amplària dels dos cossos es compensa en els extrems per mitjà de dos volutes i de dos escultures eqüestres en els extrems. La divisió en vertical amb tres espais en el cos baix i un en l'alt es fa per mitjà de pilastres apariades en el carrer central i pilastres simples en els extrems del cos baix. És característic el motiu de l'arc segmental, situat en el basament del segon cos de la fatxada, obert en la base i que dóna recer a la portada retaule de l'església, motiu d'origen dellaportià i utilitzat profusament en les esglésies derivades de la de Sant Tomàs. En tota la fatxada el modulat llenguatge dels ordes clàssics adquirix protago-nisme absolut, en detriment d'additaments decoratius. Dins dels vans es tanquen unes fornícules a manera de tabernacle i la portada principal. El tractament dels elements arquitectònics amb seqüències rítmiques dels ordes i dels volums produïx un important joc de llums i ombres, i la diferència, junt amb el fet d'estar realitzada enterament en pedra, de la resta de les fatxades vignolesques. En conjunt resulta una poderosa fatxada de gran força i bellesa.
  
Torre campanar
  
La torre campanar és un esvelt element de quasi cinquanta metres d'alçària. Té planta hexagonal. El cos base es dividix en tres trams de requadres ressaltats i el cos de campanes amb vigoroses columnes dòriques que flanquegen els buits o els estreps rematats per elegants mènsules recorbades, que suposen una interpretació classicista de la torre de santa Caterina de Valencia.
  
El cim del campanar està format per dos cossos més, el trànsit entre els quals s'establix a través de volutes un poc aplanades que descansen en els contraforts perforats del cos inferior i s'eleven després cap al cupulí amb penell que culmina el conjunt. Tota l'obra està feta amb carreus de pedra blanca de Yátova, molt ben travada i aparellada.
  
4. Relació de parts integrants, pertinences i accessoris
  
a) Parts integrants:
  
- Espais arquitectònics:
  
La nau principal i les capelles laterals.
  
La torre campanar.
  
La sagristia i els espais annexos.
  
La capella de la comunió.
  
El cambril.
  
- Elements ornamentals i funcionals:
  
1. Campanes existents en la torre campanar
  
Originals de la torre campanar:
  
- Campana la Sexta, la xicoteta, any 1780, fonedor Josep Lleonart (Valencia).
  
- Campana la Quinta, any 1780, fonedor Josep Lleonart (Valencia).
  
- Campana la Tercera, any 1780, fonedor Josep Lleonart (Valencia).
  
- Campana la de Sant Lluc, la Grossa, any 1780, fonedor Josep Lleonart (Valencia).
  
Construïdes seguint perfils originals:
  
- Campana la Quarta, any 1990, fonedor Eijsbouts (Asten).
  
- Campana la Lleona, la Segona, la de la Mare de Déu (clivellada), any 1990, Fonedor Eijsbouts (Asten).
  
2. Pintura mural
  
- El fresc academicista situat en la volta del presbiteri, Apoteosi de sant Lluc davant de la Trinidad de Lluís Antoni Planes, realitzat en 1790. Número d'identificació del Sistema Valencià d'Inventaris i del Catàleg de Béns Mobles del Ministeri d'Educació, Cultura i Esport, (d'ara endavant, SVI/MC núm.) 79.50.424-611-7583.
  
- També en el presbiteri, encara que sobre un parament lateral, una altra obra del mateix autor i tècnica titulada La predicació de sant Lluc, de 15 m², realitzada en 1790. SVI/MC núm. 75.33.446-216-2398.
  
- Les quatre petxines de 24 m² cada una de la cúpula del creuer amb obres pictòriques al fresc de Joan Collado, realitzades entre 1760 i 1767, sobre els doctors de l'Església: Sant Jeroni SVI/MC núm. 06.26.024-929-0963; Sant Gregori SVI/MC núm. 79.14.326-077-7490; Sant Ambrosi SVI/MC núm. 87.02.580-279-9154 i Sant Agustí SVI/MC núm. 87.99.275-541-6161.
  
- De rang menor que les anteriors són les pintures de les quatre petxines en la capella de la comunió de 1824 restaurades en 1967 sobre les quatre dones bíbliques: Jael, Rut, Raquel i Maria.
  
- La pintura de la volta de quadrat d'esfera Anyell Místic glorificat amb àngels, de 1824, restaurada en 1967, sobre el presbiteri de la capella de la comunió.
  
3. Escultura
  
- Sant Lluc Evangelista amb bou, de l'escultor academicista Pere Joan Yssart (o Guisart o Isart) en la fornícula sobre la llinda de la porta d'entrada al temple. Tallada en pedra de Yátova en 1783. SVI/MC núm. 33.92.802-842-0917
  
- Les escultures eqüestres de Sant Jaume el Major, Apòstol SVI/MC núm. 36.10.815-919-9141, i de Sant Jordi SVI/MC núm. 14.11.741-579-3548 de 3, 50 m. d'alçària en fatxada deguda la primera a la vinculació a l'Orde de Montesa i de l'antic senyoriu de Cheste, de l'escultor academicista Pere Joan Yssart (o Guisart o Isart). Ambdós de 1783 restaurades en 1998.
  
- Els Dos àngels xiquets adoradors en el cim de la fatxada principal junt amb les Quatre urnes funeràries flamejants de 1783, restaurats en 1998.
  
- Altres dues obres a destacar són les dels dos retaules llaurats i embotits anomenats de San Francesc d'Assís i el de Sant Josep, ambdós obra de Pere Gonel entre els anys 1790-1794 amb marbres de Vilamarxant, Bétera, Buscarró, Callosa i Cervera, en el presbiteri, un a cada costat.
  
- Destaca un relleu de Vicent Esteve (hui en l'altar del presbiteri) conegut com a Medalló de Sant Lluc, de 65 cm de diàmetre en marbre de Novelda, que va ser dissenyat per Josep Vergara Ximeno. SVI/MC núm. 32.99.730-418-2878.
  
- Els dos frontispicis rococós d'estuc policrom en les sobreportes d'entrada a sagristia, SVI/MC núm. 87.29.147-967-6961 i a la de la capella de comunió, SVI/MC núm. 36.00.501-708-0867, entre 1760-1767 amb abundants relleus sobre símbols litúrgics i eucarístics.
  
- Així com l'obra de Pere Gonel l'Aiguamans de sagristia de 1788, realitzada amb marbres de les pedreres esmentades, SVI/MC núm. 71.96.370-649-5046.
  
- El Púlpit de marbre jaspiat llaurat de 1778 en la nau principal.
  
- Les dues piles de marbre per a aigua de 1776 ambdós als peus del temple, SVI/MC números 75.76.485-488-8046 i 77.08.808-909-1870.
  
4. Fusteria
  
Hi ha tres portes originals de l'època de la realització del temple, que són:
  
- La porta d'Elies Real de 1788 de la sagristia a l'aiguamans. SVI/MC núm. 37.37.429-887-1558.
  
- Altres dos: la del presbiteri a la sagristia de 1788 i la del presbiteri a la capella de la comunió. SVI/MC núm. 78.10.005-673-6842.
  
5. Ceràmica
  
És també de destacar la decoració d'1,50 m. d'alçària de sòcol de taulellets ceràmics del s. XVIII a base de balustrades, plomes, tinters i llibres. Realitzats en fang cuit, vidriat i pintat amb pigments i pols de vidre sobre esmalt d'estany de 28,70 m² en la sagristia i en la sala de l'aiguamans. SVI/MC números 60.81.860-841-2715, 22.24.876-347-6315 i 59.25.036-991-0916.
  
b) Pertinences i accessoris
  
Finalment, entre els elements que es troben en l'interior de l'església, de la sagristia i de la xicoteta sala superior s'han pogut discriminar i valorar singularment per la seua rellevància per a ser adscrits, des de la perspectiva exclusivament patrimonial, com a pertinences o accessoris indissociables del Monument, és a dir, participants de la seua mateixa condició de Bé d'Interés Cultural (BIC) segons l'article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, els següents:
  
1. Pintura
  
Les Sarges del Monument de setmana santa de 1850 en el temple, un conjunt de quatre pintures amb un total de 160 m². al tremp sobre tela aconseguit per mitjà de l'extensió de telons quaresmals que simulen una gran perspectiva arquitectònica: dos llenços laterals amb Fileres de columnes, el central gran amb l'Arc de Triomf amb armes cristianes, àngels i sacerdots i un altre central més reduït amb Símbols eucarístics i santa faç.
  
2. Orfebreria
  
- El Lignum crucis realitzat per Bernat Quinzà en 1785 de plata repujada i cisellada. SVI/MC núm. 83.12.282-116-7005.
  
- La Creu processional de plata repujada de final del s. XVIII. SVI/MC núm. 87.86.658-506-5606.
  
- La Naveta SVI/MC núm. 67.74.642-725-8629, Encenser SVI/MC núm. 60.19.825-567-5490 i Hisop, SVI/MC núm. 78.68.746-098-4089 de la segona mitat del s. del XVIII de plata repujada.
  
- El Calze realitzat per Bernat Quinzà de plata repujada de l'últim terç del segle XVIII. SVI/MC núm. 09.20.348-860-8106.
  
- El Reliquiari de sant Felicià, santa Càndida i sant Climent m., de plata repujada filigranada de Bernat Quinzà, entre 1784 i 1793. SVI/MC núm. 12.95.850-264-4551.
  
- El Calze de plata cisellada (marca VARN) de l'últim terç del s. XVIII. SVI/MC núm. 63.45.852-724-6563.
  
- La Corona de la Mare de Déu de la Soledat de l'últim terç del s. XVIII de plata repujada i cisellada. SVI/MC núm. 15.06.273-776-5927.
  
- El Reliquiari de sant Pasqual Bailon de 1780 en bronze fos cisellat i platejat. SVI/MC núm. 17.85.641-809-6342.
  
- El Reliquiari del beat Nicolau Factor, de 1790, realitzat per Pere Valero, de plata cisellada i repujada. SVI/MC núm. 54.74.115-394-3973.
  
- El Copó, realitzat per Pérez, de plata fosa del 1r 1/3 del s. XIX. SVI/MC núm. 18.49.638-416-0137.
  
- El Reliquiari de sant Francesc d'Assís del primer terç del s. XIX. SVI/MC núm. 46 El reliquiari.63.431-781-1687.
  
- El Reliquiari del beat Juan de Ribera de plata cisellada de l'últim terç del s. XIX. SVI/MC núm. 21.23.600-440-2609.
  
5. Delimitació de l'entorn afectat
  
Justificació. El criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció d'acord amb les pautes legals que arbitren els articles 28.2.b) i 39.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, consistix a incloure dins de la seua àrea els següents elements urbans:
  
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el BIC, que puguen afectar-lo, tant visualment com físicament, qualsevol intervenció que es realitze sobre estes.
  
- Parcel·les que recauen en el mateix espai públic que el BIC i que constituïxen l'entorn visual i ambiental immediat i en el qual qualsevol intervenció que es realitze puga suposar una alteració de les seues condicions de percepció o del caràcter de l'espai urbà.
  
- Espais públics en contacte directe amb el BIC i les parcel·les enumerades anteriorment i que constituïxen part del seu ambient urbà immediat.
  
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que, encara que no teinga una situació d'immediatesa amb el BIC, n'afecten de forma fonamental la percepció.
  
Origen. Intersecció de l'eix del carrer Ribera amb la prolongació de la mitgera sud de la parcel·la núm. 16 de l'illa cadastral núm. 94.436.
  
Sentit. Horari.
  
Línia delimitadora. Des de l'origen, la línia s'introduïx en l'illa cadastral núm. 94.431 pel límit sud de la parcel·la núm. 19, continuant a nord per les parts posteriors de les parcel·les números 17, 18 i 19 fins al carrer del Rosario. Creua el carrer i prosseguix per les parts posteriors de les parcel·les que recauen al carrer Ribera de l'illa cadastral núm. 93.436. Creua el carrer Abadía i s'introduïx en l'illa núm. 93.434 incorporant les parcel·les que recauen a la plaça de la Iglesia i al carrer Boticario d'esta illa. Prosseguix cap al nord per l'eix del carrer Rincón de San Lucas i s'introduïx en l'illa cadastral núm. 93.441 per la part posterior de la parcel·la núm. 3 i prosseguix a l'est per les parts posteriors de les parcel·les que recauen al carrer Jesús. Continua per l'eix del carrer de San Vicente al nord i per les parts posteriors de les parcel·les de l'illa cadastral núm. 92.446 que recauen al carrer de Jesús i a la plaça de la Iglesia. Creua el carrer Antonino i prosseguix per les parts posteriors de les parcel·les que recauen a la plaça León de les illes números 93.458, 93.456 i 94.459. Recorre la mitgera nord de la parcel·la núm. 32 d'esta última illa. Creua el carrer Acequieros recorrent les parts posteriors de les parcel·les que recauen al carrer Espartero de l'illa núm. 94.457. Prosseguix pels carrers Doctor Navarro i Cambrillas i travessa l'illa núm. 94.447 per la mitgera de la parcel·la núm. 14. Continua a sud-est per l'eix del carrer Molino i gira a sud per l'eix del carrer San Luis fins a la prolongació de la part posterior de la parcel·la núm. 11 de l'illa cadastral núm. 94.434. Recorre cap al sud les parts posteriors de les parcel·les números 11 i 10 de l'illa núm. 94.434. Creua el carrer Trinquete i engloba la parcel·la núm. 16 de l'illa núm. 94.436 fins al punt d'origen A.
  
Delimitació gràfica: segons s'expressa en el plànol de l'annex II.
  
6. Normativa de protecció de l'Església Parroquial de San Lucas Evangelista i la seua Torre Campanar, de Cheste, i el seu entorn (article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny)
  
Monument
  
Article 1
  
Caldrà ajustar-se al que disposa la secció segona, règim dels béns immobles d'interés cultural, del capítol III del títol II de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, aplicable a la categoria de Monument.
  
Article 2
  
Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i contribuïsquen a la consecució d'estos fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons allò que s'ha disposat per l'article 18 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Entorn de protecció
  
Article 3
  
De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del Monument necessitarà l'autorització prèvia de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport. Esta autorització s'emetrà conforme als criteris establits en la present normativa i, en allò no previst en esta, per mitjà de l'aplicació directa dels criteris previstos en l'article 39 de l'esmentada Llei. La present normativa regirà amb caràcter provisional fins que es redacte el Pla Especial de Protecció del Monument i el seu Entorn i este abaste la validació patrimonial expressa.
  
Totes les intervencions requeriran per al seu tràmit d'autorizació la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
  
Article 4
  
Sense perjuí del que disposa l'article anterior, per mitjà d'un informe tècnic municipal sospesat, es podrà derivar la no necessitat de tràmit d'autorització previ en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i les instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació i decoració interior d'estos immobles.
  
En estos casos, l'Ajuntament comunicarà a l'administració de la Generalitat, en el termini de 10 dies, la concessió de llicència municipal, i adjuntarà com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua falta de transcendència patrimonial.
  
Article 5
  
La contravenció del que preveuen els articles anteriors determinarà la responsabilitat de l'Ajuntament en els termes establits en l'article 37 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article 6. Criteris d'intervenció
  
1. Es mantindran les pautes de la parcel·lació històrica de l'entorn.
  
2. Seran mantingudes les alineacions històriques de l'edificació conservades fins a l'actualitat.
  
3. El nombre de plantes permeses és l'actual per als edificis existents, sempre que no sobrepassen les tres altures. Per als edificis de nova planta serà de dos (planta baixa i alta), quedant prohibits els semisoterranis.
  
4. L'alçària de cornisa màxima és de 7,00 m. per a dos plantes i 4,00 m. per a planta baixa o una planta.
  
5. Les cobertes, d'acord amb la tipologia de la zona, seran, en el cos principal de l'edifici, la profunditat edificable del qual oscil·larà entre 8 i 11 metres, inclinades, de teula àrab, amb pendent màxima del 35%, a dos aigües i carener d'alçària màxima 2,25 m. respecte de l'alçària de cornisa. Este requisit únicament podrà ser dispensat, amb caràcter excepcional, en aquells casos en què s'acredite l'existència d'una singular justificació historicocontextual.
  
6. Les noves edificacions s'adequaran amb caràcter estètic a la tipologia i acabats tradicionals de Cheste, atenent la fatxada a les disposicions següents:
  
- Ràfols amb longitud màxima de vol de 35 cm.
  
- Impostes, motlures, cèrcols, faixes armades, rematades ornamentals i la resta d'ele-ments compositius amb una longitud màxima de vol de 15 cm.
  
- Buits de fatxada de proporció vertical.
  
- Balcons de barana metàl·lica amb amplària màxima de vol de 50 cm., 15 cm. de cant i longitud màxima de 1,80 m.
  
7. L'ús permés en esta zona serà el residencial. S'admetran els usos següents, sempre que mostren la seua compatibilitat amb les arquitectures tradicionals de la zona:
  
A) Magatzems.
  
B) Locals industrials ubicats en planta baixa.
  
C) Locals d'oficina.
  
D) Ús comercial detallista.
  
Article 7
  
Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en l'apreci de l'escena o paisatge urbà del monument i el seu entorn, com seria el cas de l'afecció dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o arbratge, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc., o com podria ser-ho també l'afecció de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualssevol altres de semblants aspectes i conseqüències, hauran de sotmetre's a l'autorització de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat adés al·ludits.
  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat, sol·licite i obtinga autorització expressa.
  
Article 8
  
Qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o del seu entorn de protecció se sotmetrà al que disposa el títol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià.