Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 7015, del 02-05-2013 (2013/3793)

Notificació de la sentència dictada en el rotlle d'apel·lació número 74/2013.
-----------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   7015

Data del DOGV
:   02-05-2013

Secció del DOGV
:   IV. ADMINISTRACIÓ DE JUSTÍCIA

Número del document
:   2013/3793


Organisme emissor
:   Audiència Provincial de València

Tipus de document
:   Edicte

Notificació de la sentència dictada en el rotlle d'apel·lació número 74/2013. [2013/3793]  
La Secció Sexta de la Audiència Provincial de València ha dictat, en el rotlle d'apel·lació número 74/2013, la sentència que té l'encapçalament i la part dispositiva com seguix:   
Poder judicial: Audiència Provincial de València. Secció Sexta. Rotlle número 74/2013.  
«Sentència número 206  
President: Vicente Ortega Llorca.  
Magistrats: María Mestre Ramos, M.ª Eugenia Ferragut Pérez.  
València, 16 d'abril de 2013  
La Secció Sexta de la Audiència Provincial de València, integrada pel senyor i les senyores del marge, ha vist este recurs d'apel·lació interposat contra la Sentència de data 21 de març de 2012, dictada en el juí ordinari número 322/2004, del Jutjat de Primera Instància número 3 de Sagunt, sobre reclamació d'indemnització per retard en l'entrega de les vivendes comprades i inadequació d'estes als plànols pactats.  
  
Han sigut parts en el recurs, com a apel·lants, els demandants José Luis Ramos Fortea i José Artigot Chavarria, representats pel procurador Vicente Adam Herrero i defesos per l'advocat Víctor Saval Romaní, i, com a apel·lats, la demandada C&T, Sagunto Asociados, SL, declarada en rebel·lia, i els codemandats Manuel Emilio Torres Requena, José Torres Requena, Francisca Torres Requena, Francisco Cuadrado Gil, José Martín González, Francisco Cortés Ortega, Diego Cuadrado Gil, Soledad Cuadrado Gil i Margarita Cuadrado Gil, representats per la procuradora Mayra de Rafael Martínez i defesos per l'advocat Francisco Almenar Galarza.  
És ponent Vicente Ortega Llorca, el qual expressa l'opinió del tribunal.  
Antecedents de fet  
Primer. La part dispositiva de la sentència apel·lada diu:  
Estime parcialment la demanda formulada pel procurador dels tribunals, Vicente Adam Herrero, en nom i representació de José Luis Ramos Fortea i José Artigot Chavarría, contra l'entitat C&T Sagunto Asociados, SL, Francisco Cuadrado Gil, José Martín González, Francisco Cortés Ortega, Diego Cuadrado Gil, Soledad Cuadrado Gil, Manuel Emilio Torres Requena, José Torres Requena, Francisca Torres Requena i Margarita Cuadrado Gil, i, en virtut d'això, absolc Francisco Cuadrado Gil, José Martín González, Francisco Cortés Ortega, Diego Cuadrado Gil, Soledad Cuadrado Gil, Manuel Emilio Torres Requena, Francisca Torres Requena i Margarita Cuadrado Gil per les raons exposades en esta resolució, i condemne a C&T Sagunto Asociados, SL, i a José Torres Requena que, una vegada siga ferma esta sentència, facen pagament solidari de la suma de 3.305,57 euros al senyor Artigot i la suma de 7.310,44 euros al senyor Ramos, així com els interessos legals.   
  
Sense exprés pronunciament en costes, de manera que cada part haurà d'abonar les causades a la seua instància.  
Segon. La defensa dels demandants va interposar recurs d'apel·lació, i va sol·licitar sentència que estime el recurs, revoque la dictada en les actuacions i estime la demanda en la seua integritat, i tot això amb expressa condemna de la recurrent al pagament de les costes de la instància i d'esta alçada.  
Tercer. La defensa dels demandats personats va presentar escrit d'oposició al recurs i va sol·licitar sentència que desestime el recurs d'apel·lació i impose les costes del recurs a l'apel·lant.  
Quart. Rebudes les actuacions per este tribunal, es va assenyalar per a la deliberació i votació el dia 15 d'abril de 2013, en el qual va tindre lloc.  
Fonaments de dret  
S'accepten els de la resolució impugnada, només en quant no s'oposen als d'esta.  
Primer. La sentència recorreguda va estimar la prescripció de l'acció exercitada contra els socis codemandats, raonant:   
[...]  
Quart. Prescripció de l'acció d'acord amb els articles 1968 del Codi Civil.  
La responsabilitat dels socis, que són responsables per quant així ho proclama l'article 123 de la Llei de Societats Anònimes, precepte que subratlla que «els antics socis respondran solidàriament dels deutes socials no satisfets fins al límit del que hagueren rebut com a quota de liquidació [?]». No obstant això, en este punt no podem deixar de dir una realitat ineludible: no són part del contracte. En no ser part contractual, només pot invocar-se la seua responsabilitat per mitjà d'una responsabilitat extracontractual, per la qual cosa el termini de prescripció té el còmput d'un any. [...]  
Socis   
Respecte dels socis ja hem fixat que la seua responsabilitat, en tot cas, ve conduïda per la responsabilitat extracontractual prevista en l'article 1902 del Codi Civil i el seu termini de prescripció és d'un any (art. 1381 CT), comptat des del moment que «ho va saber l'agreujat» (STS 20.07.2001). Evidentment, la demora en el compliment de l'obligació es coneix des de l'entrega del bé ja que és notòriament conegut. Respecte de la resta d'elements que s'invoquen com a compliment defectuós, són també notoris i perceptibles des del moment que es rep el bé, per la qual cosa el dies a quo ha d'entendre's a aquells en què es rep el bé, que és: 8 de febrer de 2002 i 13 de febrer de 2002. El temps de prescripció conclou el 8 de febrer de 2003 i el 13 de febrer de 2003, llevat que es prove la interrupció de la prescripció. La declaració de Manuel Emilio Torres no és prou per a provar si va haver-hi reclamacions o queixes, atés que manifesta que ha sentit que va haver-hi queixes però no fixa una data concreta i que puga quedar immersa en eixe any ni l'origen de tals queixes, i poden ser aplicables a qualsevol altre comprador. D'esta manera, no hi ha prova documental que evidencie la interrupció del termini entre les dates de 8 de febrer de 2002 i 13 de febrer de 2002 fins a la interposició de la demanda en data 9 de juny de 2004. En res afectaria la reclamació formalitzada per fax el 21 de gener de 2002, ja que quedaria fora del marc temporal requerit per a la interrupció.  
  
Queda, per tant, provat que l'any previst en l'article 1968.2 del Codi Civil va transcórrer amb escreix, de manera que ha d'estimar-se l'excepció de prescripció respecte de l'acció invocada contra els socis de la mercantil, i, en virtut d'això, absoldre Francisco Cuadrado Gil, José Martín González, Francisco Cortés Ortega, Diego Cuadrado Gil, Soledad Cuadrado Gil, Manuel Emilio Torres Requena, Francisca Torres Requena i Margarita Cuadrado Gil de totes les peticions formulades en contra seua.  
  
Segon. Davant d'esta manera de raonar, la part recurrent al·lega, en síntesi:   
Primer. Error respecte a la legitimació passiva dels socis codemandats i la prescripció de l'acció exercitada contra ells.   
La seua legitimació passiva es va declarar en la interlocutòria de 28 de gener de 2010 en resoldre l'excepció plantejada d'advers, resolució no recorreguda.   
Esta legitimació va vindre admesa a l'empara de l'article 123.2 de l'antiga Llei de Societats de Responsabilitat Limitada. L'acció que dimana d'este no té assenyalat terme especial per la qual cosa, en aplicació de l'article 1964 del Codi Civil, el termini és el de 15 anys.   
No obstant això, la sentència assenyala que l'esmentada acció ha de reputar-se de naturalesa extracontractual i per tant sotmesa al termini de prescripció d'un any (art. 3946 SA), i desestimar la demanda per este motiu. No podem aquietar-nos a tal consideració, per quant:   
1r. La resolució no té motivació de la causa que porta a considerar el jutjador que la responsabilitat perseguida té naturalesa extracontractual i no legal.  
2n. Deriva de l'article 123.2 de l'antiga Llei de Societats de Responsabilitat Limitada i és legal (art. 9377 ZO), i no troba enquadrament en l'article 1902 del Codi Civil, perquè no concorreria en este supòsit culpa o negligència.   
STS, Sala Primera, de 22 de desembre de 2011, número 982/2011, recurs 1718/2008.  
  
Tercer. La naturalesa, fonament, contingut i termini de prescripció de la responsabilitat dels socis pels deutes socials fins al límit del que hagueren rebut com a quota de liquidació de la societat de responsabilitat limitada, que es recollia en l'article 123.2 de la Llei de Societats de Responsabilitat Limitada, 2/1995, de 23 de març, conforme al qual «Els antics socis respondran solidàriament dels deutes socials no satisfets fins al límit del que hagueren rebut com a quota de liquidació, sense perjuí de la responsabilitat dels liquidadors en cas de dol o culpa» -que ara recull l'article 399 del Reial Decret Legislatiu 1/2010, de 2 de juliol, pel qual s'aprova el text refós de la Llei de Societats de Capital-, va ser objecte d'estudi de la STS, civil, Secció Primera, del 22 de desembre de 2011 (ROJ: RFS 2556/2011), que diu d'esta:  
  
«Segon. [...] L'acció que es tracta no requerix com a requisit de prosperabilitat una reobertura del procés de liquidació ni l'existència de cap frau ni reprotxe de culpabilitat. És prou que s'acredite l'existència del crèdit (la qual cosa en el cas ha esdevingut incòlume en cassació), que s'exercite l'acció pel titular del crèdit, o persona legitimada, i que es dirigisca contra el soci o socis que s'han beneficiat del saldo positiu de la liquidació social, i fins al límit d'allò que s'ha rebut com a quota de liquidació (el que ací tampoc suscita cap problema).  
  
Sobre el fonament del precepte (que es recull en els sistemes llatins, i no en l'alemany) hi ha diverses postures, amb variades perspectives jurídiques. Es parla d'assumpció pels socis de la posició de la societat, assumpció de garantia dels deutes socials pendents, successió del soci en la societat extingida (de mode semblant al que ocorre amb les successions hereditàries a benefici d'inventari), subrogació ex lege, enriquiment sense causa, i d'afectació preferent del patrimoni social al pagament dels deutes socials (que constituïx un principi general del règim de les societats mercantils: art. 235 C.Com., 277.2 LSA, 120 LSRL). En qualsevol cas és una obligació legal per a l'efectivitat de la qual no hi ha un termini especial de prescripció extintiva, per la qual cosa l'acció, com a personal, queda subjecta al termini general de 15 anys de l'article 1964 del Codi Civil.»  
D'acord amb l'article 1.6 del Codi Civil, eixa sola sentència no crea jurisprudència, però no hem trobat cap altra que, en interpretació de l'article 123.2 de la Llei de Societats Limitada, sostinga un criteri distint, i per descomptat no és fàcilment qüestionable la solidesa de la seua construcció logicojurídica, que harmonitza el text del precepte amb l'apreciació que la llei és la primera font de les obligacions (art. 5485 TB), amb la previsió legal que prescriuen al cap de 15 anys les accions personals que no tinguen assenyalat terme especial de prescripció (art. 0628 VZ), i que la finalitat primera i natural del patrimoni social és complir les obligacions de la societat.   
Des d'eixa perspectiva, és clar que eixa responsabilitat del soci no és, com sosté la sentència recorreguda, una responsabilitat per culpa extracontractual o aquiliana, de l'article 1902 del Codi Civil, sotmesa al termini de prescripció d'un any previst en l'article 1968 del Codi Civil, sinó que, com diu el Tribunal Suprem, es tracta d'una obligació legal per a l'efectivitat del qual no hi ha un termini especial de prescripció extintiva, per la qual cosa, l'acció, com a personal, queda subjecta al termini general de 15 anys, i per això no està prescrita sinó viva.  
L'esmentat article 123.2 de la Llei de Societats Limitada, establix un límit màxim de responsabilitat -el que haguera rebut com a quota de liquidació- però esta dada incumbia acreditar-la als socis demandats d'acord amb les regles sobre càrrega de la prova establides en l'article 217 de la Llei d'Enjudiciament Civil, tant per ser un fet limitador de la pretensió com per la major facilitat probatòria de la qual ells disposaven, de tal manera que no havent practicat ni intentant cap prova respecte d'això, hauran de respondre pel total que es determine.  
  
El motiu s'estima.  
  
Quart. El segon motiu del recurs impugna la desestimació de la demanda en relació amb la inexistència de portes d'accés directe des de les vivendes al carrer de vianants Mare Nostrum, respecte de les quals va dir la sentència recorreguda:  
Sèptim. [...]  
B) Inadequació als plànols pactats.  
Les vendes de les vivendes es van realitzar sobre plànol, i la part actora entén que estos plànols cristal·litzen la determinació de quina havia de ser l'estructura final de les vivendes. Argumenta la part actora que les vivendes rebudes no s'ajusten als plànols objecte de contracte en determinats elements. Procedirem al seu estudi detallat.  
B.1) Absència de portes.  
La part demandant al·lega l'absència en cada vivenda d'una porta que es trobava en la planta d'estar i que permetia l'accés directe des del jardí privat de cada vivenda al carrer de vianants Mare Nostrum. No obstant això, la configuració final no presenta les esmentades portes. Esta alteració unilateral per la mercantil produïx un perjuí en els actors que, primer, han vist frustrada una de les raons per les quals van adquirir estes vivendes, ja que les portes esmentades els concedien major privacitat i comoditat a l'accés de la platja. El perjuí ha sigut valorat segons l'informe pericial aportat junt amb la demanda com a document número 15, i es calcula tal perjuí en 8.752 euros per al senyor Artigot i 9.375 euros per al senyor Ramos.  
Davant d'esta petició, la part demandada al·lega que l'absència de les portes no és un fet que puga imputar-se a la mercantil, atés que es deu a un canvi de criteri municipal.  
Abans d'iniciar la motivació, hem de destacar que les pericials de part han sigut impugnades, més els pèrits redactors han ratificat els seus pericials durant la vista.  
En este cas és la pròpia actora amb el seu document número 15 qui confirma que, efectivament, no va ser una modificació subjecta a l'arbitri o unilateral per part de la mercantil. Així, el foli número 5, últim paràgraf, s'assenyala pel pèrit que l'»arquitecte tècnic municipal de Canet d'En Berenguer em va ratificar la particularitat urbanística de l'esmentat carrer, és a dir, que es tractava d'un carrer de propietat privada amb servitud de pas de vianants i era coneixedor de la polèmica sorgida per les portes d'accés esmentades, i reconeixia que s'havien produït gestions dels promotors per al seu manteniment, però que la propietat privada del carrer no permetia la seua obertura sense el consentiment dels veïns de l'altre costat del carrer de vianants paral·lel al carrer Mare Nostrum [?]». És per això que és el pèrit del propi actor qui ens indica que no hi ha hagut una voluntarietat directa per part de la mercantil demandada de modificar allò que s'ha acordat, sinó que va ser compel·lida a la seua supressió.  
Els actors han manifestat durant la vista que l'adquisició d'eixes vivendes tenia com un dels al·licients que van moure la seua voluntat l'existència de les portes esmentades. Així, tant el senyor Artigot com el senyor Ramos indiquen que va ser un element important a l'hora de prendre la decisió d'adquirir sengles vivendes, atés que tenien accés directe a la platja. Res pot oposar-se a esta afirmació, però igualment res pot oposar-se que la supressió de les portes no pot imputar-se a la mercantil.   
A això hem d'afegir la postura del pèrit judicial en l'informe obrant de la qual en les actuacions assenyala que els plànols, esbossos i la resta de documents aportats no poden considerar-se com un reflex fidel i exacte de la realitat final de l'obra. D'esta manera, exposa que «una vegada redactat el projecte d'execució material i inclús al llarg del transcurs de la realització de l'obra, sempre es produïxen modificacions bé derivades del propi procés constructiu com de condicionants del plantejament de desenrotllament» que en este cas ha d'atribuir-se a la intervenció municipal. La conclusió del pèrit judicial és taxativa: «no es pot considerar alterada la configuració de la deïficació ni suposa un menyscabament d'esta».  
En conseqüència, hem d'entendre que, si bé és cert que les portes existien des d'un inici (fet que no és objecte de controvèrsia), igual de cert és que la seua absència no pot imputar-se a l'acció de la mercantil, sinó a l'adequació de la construcció a la realitat existent en el carrer de vianants al qual s'accedia per estes portes. L'efecte directe és que no pot reclamar-se cap perjuí a la mercantil, i no entra en esta resolució a la valoració d'este per quant no és procedent el rescabalament d'este, en cas d'existir.   
En atenció a l'argumentació precedent, no és procedent estimar la demanda en este punt.  
  
Quint. És veritat que les portes no es van ometre per capritx de la promotora sinó per l'adequació de la construcció a la realitat existent en el carrer de vianants al qual s'accedia per estes portes, però esta realitat no pot ocultar que en la relació contractual, els compradors van patir per això una minva en les vivendes comprades, que no tenen eixa eixida amb què la promotora es va comprometre a dotar-les, de manera que esta, que conscient de la realitat del carrer de vianants, va incloure tals portes en el disseny de les cases en els plànols que va facilitar als compradors, i després no va saber o no va poder complir eixa obligació, ha de compensar a estos del perjuí que de tal incompliment es deriva. Perquè es tracta d'una qüestió que va haver de ser resolta per la promotora en termes compatibles amb el compliment de les obligacions que, tal com disposen els articles 1225, 1278 i 1445 a 1520 del Codi Civil, va assumir enfront dels compradors, els qui a més tenen la condició de consumidors, i per això gaudixen de l'especial protecció legal de l'article 61.2 del Reial Decret Legislatiu 1/2007, conforme al qual «el contingut de l'oferta, promoció o publicitat, les prestacions pròpies de cada bé o servici, les condicions jurídiques o econòmiques i garanties oferides seran exigibles pels consumidors i usuaris, encara que no figuren expressament en el contracte celebrat». Este article s'integra dins del capítol denominat de «contractes amb consumidors i usuaris» i per això, és comú a tot tipus contractual, inclòs el contracte de compravenda d'immobles, d'ací que no càpia cap dubte de l'extensió del contingut de l'oferta, promoció o publicitat a la compra de vivendes per consumidors i la possibilitat de la seua exigència al venedor. En l'àmbit específic de la vivenda, el Reial Decret 515/1989, de 21 d'abril, sobre protecció dels consumidors quant a la informació a subministrar en la compravenda i arrendament de vivendes, reafirma la previsió especial continguda en la legislació general de protecció dels consumidors. En este sentit, el seu article 1 proclama que esta norma s'aplicarà a la promoció, oferta i publicitat que es realitze per a la venda de vivendes dirigida a consumidors, i l'article 2 exigix que esta oferta, promoció o publicitat s'ajuste a les verdaderes característiques i condicions de la vivenda, i fonamentalment, l'article 3 imposa que esta publicitat no pot induir a error als seus destinataris de manera que afecte al seu comportament econòmic ni silenciarà dades fonamentals, i confirma l'expressa exigibilitat de tot el contingut de l'oferta, promoció o publicitat, encara que no figuren en el contracte. En esta línia, la STS, civil, Secció Primera, del 15 de març de 2010 (ROJ: UPV 3503/2010) i la STS, civil, Secció Primera, del 30 de maig de 2011 (ROJ: TYW 8111/2011).  
  
D'acord amb l'informe de l'arquitecte senyor Meseguer, que ens sembla fiable, la pèrdua de valor estimada per no tindre la porta d'accés directe al carrer és del cinc per cent del valor de les vivendes, la qual cosa es traduïx en 8.752 euros per al demandant senyor Artigot, i 9.375 euros per al demandant senyor Ramos (foli110).   
El motiu s'estima.  
  
Sext. El tercer motiu de recurs impugna la desestimació de la demanda en relació amb la menor superfície de jardí en la vivenda del demandant José Artigot Chavarría, respecte de la qual va dir la sentència recorreguda:  
«B.2) Disminució de jardí.  
Un altre dels elements portats a col·lació per l'actora és la disminució de la superfície exterior de jardí prevista per a cada una de les vivendes. Segons el que estipula contractualment. Segons l'informe pericial presentat per l'actora esta disminució revist un 20,9 per cent per al senyor Ramos i un 6,06 per cent per al senyor Artigot, i es valora el perjuí causat en 2.398,80 euros per al senyor Ramos i 242,4 euros per al senyor Artigot. Els mesuraments recollits en l'esmentat informe assenyalen que la superfície de jardí del senyor Artigot era de 33,36 m² i s'han executat 31,34 m², i origina un perjuí del 6,06 per cent, mentres que la superfície de jardí del senyor Ramos és de 95,58 m² i que l'executada ascendix a 75,59 m², i causa un perjuí del 20,9 per cent. Els càlculs per a determinar el perjuí irrogat partixen del valor de sòl edificable en la zona equivalent a 300 euros i el valor sòl jardí que queda estimat en un 40 per cent sobre el valor m², i sobté 242,4 euros i 2.398,80 euros respectivament.  
Davant d'esta postura, la part demandada assenyala que en els contractes es determina en tot moment que les superfícies 'són aproximades'i el preu es fixa a un preu alçat per tot el conjunt de la construcció.  
La pericial judicial poc explica sobre este punt, per la qual cosa hem de centrar-nos en les pericials de part. Així, mentres que el pèrit de la demandada indica que les mesures no diferixen tant del que acorda ja que la seua extensió és de 30,80 m² i 81,20 m², respectivament, el pèrit de l'actora presenta una conclusió ben distinta i ja plasmada en esta resolució. Durant la vista se'ls pregunta com van realitzar els mesuraments. Mentres que el senyor Meseguer va manifestar que va mesurar el jardí per triangles, el senyor Tortajada va assenyalar que va mesurar per mitjà de làser. La veritat és que tant en una com en una altra pericial s'evidencia una diferència entre la superfície que aproximadament es va pactar i la que realment s'ha executat. Evidentment, el tenor del terme 'aproximat'ha de ser tingut en compte igual que es va realitzar quan vam estar dirimint la qüestió relativa a la demora en l'entrega. D'esta manera, quan fem ús del terme 'aproximat'hem de situar-nos en un plànol que, si bé no és un terme just, sí que és un terme parell o semblant. D'esta manera, parlar d'una mesura aproximada en el jardí del senyor Artigot és just i adequat per quan només s'ha vulnerat en un 6,06 per cent, és a dir, que el terme 'aproximat'troba en este supòsit un acomodament palpable. D'esta manera, no constituïx un compliment defectuós quan s'ha causat una disminució del 6,06 per cent, atés que el que realment es va pactar va ser una superfície aproximada.»  
  
  
Sèptim. El recurs al·lega:   
1. Si es fa menció en el contracte al caràcter «aproximat» de la superfície de la terrassa, és exclusivament perquè així ho va voler la demandada/venedora que no pot ara acudir precisament a esta qüestió, i la resolució acollir-la.   
2. El contracte no establix una superfície aproximada. Parla exactament de 33,36 m². Tal exactitud només pot obeir que se sabia al mil·límetre quina seria la superfície. El pèrit judicial assenyala que la superfície de les terrasses coincidixen amb els plànols d'execució material visats en el Col·legi d'Arquitectes, de manera que la demandada era conscient en el moment d'elaborar els plànols que la superfície seria menor a la convinguda.   
3. Si el contracte era tan exacte (al mil·límetre) quant a la superfície aproximada de la terrassa 33,36 m² resulta incongruent que s'entenga raonable una desviació de 2 m². Haguera pogut entendre's una desviació d'uns centímetres, però no 2,02 m².  
4. El mateix caràcter aproximat assenyalava el contracte en relació amb la superfície de la vivenda i no obstant això el mateix compte al cm² amb la superfície assenyalada.   
5. Una desviació de 2,02 m² és important en una superfície de 33,36 m². Un 6,06 per cent.   
L'incompliment contractual existix. Serà més greu o menys greu en relació amb esta partida, però existix i el comprador, aleshores consumidor, no té obligació de suportar-ho. Com no es pot obtindre de la demandada la superfície de terrassa que se li ha furtat, resulta innegable que té dret al rescabalament econòmic que la pèrdua suposa, expressat en la demanda i que resulta de l'informe pericial del senyor Meseguer.   
  
Octau. Que en el contracte de compravenda es designara la terrassa com d'una superfície aproximada de 33,36 m² no autoritzava la promotora a reduir eixa mesura -tan exactament calculada per esta- per sota d'un raonable marge de tolerància, que prudentment hem de situar en l'entorn dels decimals indicats per la pròpia constructora, però no en més de dos metres quadrats, perquè tal minva ens sembla excessiva tenint en compte la superfície legítimament esperada pel comprador, i les seues expectatives de gaudi. Per això, tenint en compte el valor del sòl calculat en l'informe pericial del senyor Meseguer (foli 107), procedix incrementar en 242,4 euros el perjuí causat al demandant senyor Artigot.»  
  
Nové. La sentència del jutge a quo va estimar en part la demanda en relació amb l'altura lliure del fals sostre en la vivenda del senyor Ramos, i diu:  
«B.3) Incompliment d'altura mínima de saló del senyor Ramos.  
L'al·legació següent només afecta al senyor Ramos i gira entorn de l'altura lliure del fals sostre del saló de la seua vivenda ja que és inferior a la mínima fixada per la normativa aplicable, article 2.4 de les Normes d'Habitabilitat i Disseny de Vivendes de la Generalitat Valenciana, HD-91, que fixen una altura mínima de 2,50 metres, excepte en un 10 per cent que pot reduir-se a un 2,20 metres; l'altura lliure és de 2,32 metres en tota la superfície del saló del senyor Ramos. A fi de la seua adequació, s'estima que les actuacions imprescindibles per a respectar tal mesurament es fixen, pel senyor Meseguer, en 2.541,12 euros.  
Davant d'esta al·legació, la part demandada, recolzant-se en la pericial del senyor Tortajada, manifesta que es complixen els mesuraments legals segons obra en el projecte de l'arquitecte i aparellador. En cas d'infringir el mesurament legal, l'arquitecte municipal havia d'haver denegat la cèdula d'habitabilitat, ja que no va ocórrer del mode fixat.   
L'informe del senyor Tortajada no pot ser valorat davant del del senyor Meseguer, per quant ell mateix afirma que no va accedir a les vivendes, per la qual cosa les seues conclusions són merament deductives i no estan contrastades de manera fàctica. D'altra banda, la pericial judicial sosté la mateixa postura del senyor Meseguer, i manifesta que no es complix amb la normativa vigent atés que l'altura lliure és de 2,27 metres en tota la seua superfície, i té una altura inclús menor a la plasmada en la pericial de l'actor. És per això que hem d'entendre que és una causa més de compliment defectuós del contracte subscrit amb el senyor Ramos.  
No obstant això, quant a les accions que s'han d'escometre i el preu d'estes, mentres que l'informe del pèrit judicial ajusta cada una de les operacions que han de realitzar-se i el preu exacte d'estes amb un detall excel·lent, el peritatge del senyor Meseguer és excessivament ampli i es limita a esbossar una sèrie d'obres sense materialitzar un import minuciós. És per això que la valoració de les obres que han de realitzar-se ha d'ubicar-se en el càlcul realitzat pel pèrit judicial, a saber: 1.425,77 euros.  
En atenció a l'argumentació precedent, estime parcialment la demanda en este punt, i s'admet el compliment defectuós respecte a l'altura mínima del saló i el càlcul de reparació és de 1.425,77 euros.»  
  
  
Deu. Davant d'eixa desestimació parcial, l'escrit de recurs al·lega, en síntesi:  
a) L'informe del pèrit judicial no recull els gastos generals -llicències, etcètera, per a la realització de les obres, ni el benefici industrial dels professionals intervinents que, segons l'informe d'esta part ascendirien a almenys un 10 per cent sobre el total.   
b) Comparats l'un i l'altre informe, el nivell de detall és idèntic. Per consegüent, la resolució no té motivació suficient en relació amb la determinació del criteri que ha portat al jutjador a decantar-se per la valoració del pèrit judicial, i es genera així indefensió a esta part. En segon terme, la resolució incorre en error en valorar la prova perquè és visible que la diferència entre ambdós pressupostos -al marge de xicotetes diferències en els imports i els gastos generals i benefici industrial, es deu a partides que no recull el pèrit judicial i que són imprescindibles, com:  
Lluït d'algeps a bona vista, mestrejant el perímetre. No són necessaris coneixements tècnics per a entendre que, retirat el fals sostre, serà necessari lluir el sostre i la porció de paret inicialment coberta per este, 239,04 euros.   
Neteja de superfícies verticals i sòl. És obvi que es produirà brutícia que haurà de ser netejada, 60 euros.  
Muntatge de tot el mobiliari, cortines i la resta d'elements en el seu lloc. Igualment s'haurà d'escometre esta tasca, 150 euros.   
En definitiva, tres partides (459,04 €) que, amb el benefici industrial i els gastos generals (187,25 €) -i la diferència per impost sobre el valor afegit al 16 i 18 per cent considerat per cada pèrit en atenció al moment d'emetre el seu informe- són determinants de la diferència entre el cost total que té cada informe (1.425,77 € - 2.389,26 €).   
  
  
Onze. Tal plantejament, que qüestiona la valoració que el jutge de la primera instància va fer de les proves pericials practicades en ella, ens obliga a recordar que és reiterada la doctrina jurisprudencial que considera que el jutge té una àmplia facultat de valoració dels informes pericials i que no té per què sotmetre's a un dictamen pericial concret, i inclús li reconeix una expressa facultat d'elecció quan, existint diversos informes contradictoris, seguix més els criteris d'un que d'altres. Així, per exemple, la STS, Civil, Secció Primera, del 12 de desembre de 2005 (ROJ: CPG 5080/2005) diu: «En el supòsit d'informes pericials contradictoris, esta Sala de Cassació Civil ha declarat que els jutjadors d'instància poden decidir-se pel dictamen que estimen més convenient i objectiu per a resoldre la contesa processal (sentències d'11.05.1981 i 05.10.1998), i ací el Tribunal d'Apel·lació raona i explica la seua decisió de forma suficient i convincent, d'acord amb el que queda dit. La prova pericial més apropiada és aquella que es presenta millor fonamentada i aporta majors raons de ciència i objectivitat, i que, al seu torn, té en compte totes aquelles circumstàncies que pogueren servir per a emetre dictamen neutral.» Insistint en eixa doctrina en què la prova pericial s'ha d'apreciar segons les regles de la sana crítica, per ser el mòdul valoratiu establit en l'article 348 de la Llei d'Enjudiciament Civil, però sense que el jutjador es trobe obligat a subjectar-se al dictamen pericial (SSTS 10 de març, 11 d'octubre i 7 de novembre de 1994, 17 de maig de 1995, 18 de juliol i 29 de setembre de 1997, totes estes recollides en la de 8 d'octubre de 2003), en no constituir la pericial una prova legal o taxada («les regles de la sana crítica no estan predeterminades, ni són proves subjectes a valoració legal», STS 14 de novembre de 2006, i en el mateix sentit, STS de 10 de juny de 2009, RC núm. 2316/2004, entre moltes més), de manera que el dictamen de pèrits no condiciona en un determinat sentit la conclusió que puga arribar a obtindre el jutjador amb vista a tindre o no tindre per acreditats els aspectes fàctics que constituïen l'objecte de la perícia [...], i és factible i a més pràctica judicial habitual que, d'existir diverses pericials, estes no es valoren aïlladament sinó conjuntament, entre si i amb la resta del material probatori, valoració conjunta que justifica també que el tribunal prioritze aquelles conclusions contingudes en un dictamen, quan es compadixen amb les derivades d'altres elements probatoris, principalment documents, i que postergue legítimament aquelles altres pericials el resultat de les quals no tinga l'esmentada ratificació, sense que la impugnació fundada en l'existència d'error de dret en la valoració empare que es puga desvirtuar la conjunta de la instància per mitjà de l'anàlisi d'algun dels seus components (SSTS de 3 de març de 2004 i 30 de maig de 2007, RC núm. 4710/2000) ni que, amb el pretext d'una suposada irracionalitat o il·logicitat del resultat, es pretenga no una altra cosa que substituir el resultat objectiu plasmat en la sentència per una altra alternativa, més beneficiosa per als interessos o pretensions de la part, però parcial i subjectiva (SSTS de 24 de març de 1998 i 30 de juliol de 2008).  
Des d'eixa perspectiva jurisprudencial, en el cas que se'ns planteja, hem de confirmar l'estimació que va fer de les proves el jutge de la primera instància, que no va ser una valoració irracional o capritxosa, perquè el pèrit dels actors, senyor Meseguer, es va limitar a quantificar el defecte i va dir que «la valoració de rectificació del fals sostre d'escaiola del saló-menjador s'estima en 2.541,12 euros» (foli 113 del tom I), sense especificar en tan concisa expressió d'on va extraure eixa suma; no és cert que entre els conceptes detallats pel pèrit judicial (foli 52 del tom IV), falten els imports dels gastos generals i del benefici industrial, que han d'entendre's inclosos en l'import de cada partida.  
  
El motiu es desestima.  
  
Dotze. La sentència va desestimar la demanda en relació amb el pilar existent en el garatge de la vivenda del senyor Artigot, i diu:  
«B.4) Existència d'un pilar en el garatge del senyor Artigot.  
L'última de les reclamacions que trobem en la demanda és la referida a l'existència d'un pilar en el garatge del senyor Artigot que no figura en els plànols i que dificulta l'ús normal de la plaça de garatge, i el senyor Meseguer avalua el perjuí en 5.500 euros.  
Davant d'esta posició, la part demandada al·lega que la plaça de garatge complix amb l'article 3.1 de les Normes d'Habitabilitat i Disseny de la Comunitat Valenciana, HD-91, segons allò que s'ha fixat en l'informe pericial del senyor Tortajada.  
Sengles informes han de contraposar-se a la llum de l'informe emés pel pèrit judicial qui assenyala els punts següents: primer, no suposa 'cap limitació important a la seua accessibilitat'; segon, l'espai destinat a garatge complix amb els requisits establits en el Decret 85/1989, sobre les Normes d'Habitabilitat i Disseny de la Comunitat Valenciana, HD-91; tercer, els plànols facilitats en el contracte de compravenda són susceptibles de modificació quant a estructura i fonamentació es referix segons el criteri de l'arquitecte del projecte i de la direcció facultativa.   
  
La conclusió del pèrit judicial coincidix amb la del senyor Tortajada en el sentit que pot considerar-se alterada la configuració física de l'edificació i, atenent a les pericials que es troben en les actuacions, hem de desestimar la demanda en este punt per quant l'existència del pilar no implica un compliment defectuós ja que no afecta la normativa legal.»  
  
  
Tretze. Contra eixa desestimació, l'escrit de recurs al·lega, en resum:  
Ha quedat acreditada la inexistència de pilar en els plànols que van ser entregats al senyor Artigot amb motiu de la compra de la vivenda, i la seua existència a hores d'ara.   
Cap rellevància té que la plaça de garatge complisca o no la normativa als efectes que ens ocupen per quant ens trobem davant d'un incompliment contractual de la promotora, que suposa un menyscabament de la utilitat d'esta plaça de garatge, que té unes dimensions menors a les pactades.   
En les fotografies de l'informe del pèrit judicial pot veure's amb claredat com l'espai creat entre el pilar i la paret ha hagut de ser utilitzat pel propietari per a instal·lar estants, de manera que el pilar impedix el normal accés al vehicle per l'acompanyant, així com al conductor que no té la possibilitat d'obrir/tancar per complet la porta d'accés, i impedix guardar una motocicleta o bicicletes.   
STS, Sala Primera, de 9 octubre 1998.   
  
Catorze. Els plànols que va facilitar la venedora al senyor Artigot quan van celebrar el contracte privat de compravenda, acrediten la inexistència d'un pilar en la plaça de garatge comprada per este (foli 30 del tom I), així ho afirmen tots els pèrits, i tots reconeixen que, a pesar d'això, tal pilar existix en l'obra construïda. No obstant això, mentres l'arquitecte senyor Meseguer informa que eixe pilar reduïx la maniobrabilitat i el pas del vehicle en 72 cm, i valora eixe defecte en 5.500 euros (folis 101 a 104 del tom I), el pèrit senyor Tortajada descarta la seua transcendència perquè, segons afirma, en els esbossos que s'entreguen als clients no consta cap pilar, perquè es dissenyen abans de calcular l'estructura del projecte, i ressalta que a pesar de l'existència actual del pilar, el garatge complix les Normes d'Habitabilitat i Disseny de la Comunitat Valenciana (foli anterior a l'assenyalat com 121 del tom 2), estimació esta que compartix el pèrit judicial, qui no obstant això reconeix que a causa d'eixe pilar «deixa de ser diàfan l'espai destinat a l'aparcament» (folis 46 a 49 del tom IV).  
No obstant això, no és veritat que en els esbossos que es van entregar als clients no constara cap pilar, doncs el que va rebre el senyor Artigot és fàcil detectar els llocs on s'ubicarien els pilars, i en els termes del debat mantingut per les parts, que gira entorn de si la promotora va complir o no completament la seua obligació d'entregar el bé objecte del contracte de compravenda, tenint en compte el que abans vam dir sobre l'exigibilitat de tot el contingut de l'oferta, promoció o publicitat, encara que no figure en el contracte, hem de proclamar que no té rellevància que la plaça de garatge complisca les Normes d'Habitabilitat i Disseny de la Comunitat Valenciana, per quant el rellevant és el dret del comprador a rebre en tota la seua integritat el garatge que va comprar, i és notori que la presència d'eixe pilar que ocupa part del seu espai útil no es correspon amb el que se li va oferir, i constituïx un incompliment contractual en quant que reduïx les seues dimensions, dificulta la maniobrabilitat i l'accés del cotxe, i complica el normal accés al vehicle.  
  
El motiu s'estima, per l'import de 5.500 euros.  
  
Quinze. En resum aritmètic:  
La indemnització que correspon al demandant senyor Ramos és la de 7.310,44 euros, que va fixar la sentència recorreguda, més 9.375 euros corresponents al perjuí per no tindre porta d'accés directe al carrer Mare Nostrum. En total, 16.685,44 euros.  
La indemnització que correspon al demandant senyor Artigot és la de 3.305,57 euros, que va fixar la sentència recorreguda, més 8.752 euros corresponents al perjuí per no tindre porta d'accés directe al carrer Mare Nostrum; més 242,4 euros per la reducció de la superfície de la seua terrassa; més 5.500 euros pel pilar existent en el seu garatge. En total, 17.799,97 euros.  
  
Setze. Tal com disposa l'article 394 de la Llei d'Enjudiciament Civil, no és procedent fer expressa imposició de les costes causades en la primera instància per la demanda interposada pel senyor Ramos, i hem d'imposar als demandats les costes ocasionades per la interposada pel senyor Artigot.  
  
Dèsset. Tal com disposen els articles 394 i 398 de la Llei d'Enjudiciament Civil, no és procedent fer expressa imposició de les costes causades en esta alçada.  
  
Díhuit. Tal com disposa la disposició addicional 15a de la Llei Orgànica del Poder Judicial, estimat el recurs, torneu el depòsit constituït per a recórrer.  
En nom del rei, i per l'autoritat que ens conferix la Constitució aprovada pel poble espanyol.  
Dispositiva  
1. Estimem el recurs interposat per José Artigot Chavarria i José Luis Ramos Fortea.  
2. Revoquem la sentència apel·lada, i en el seu lloc:  
a. Estimem íntegrament la demanda formulada per José Artigot Chavarría, i parcialment formulada per José Luis Ramos Fortea, contra C&T Sagunto Asociados, SL, Francisco Cuadrado Gil, José Martín González, Francisco Cortés Ortega, Diego Cuadrado Gil, Soledad Cuadrado Gil, Manuel Emilio Torres Requena, José Torres Requena, Francisca Torres Requena i Margarita Cuadrado Gil.  
b. Condemnem als demandats que solidàriament facen pagament de 17.799,97 euros a José Artigot Chavarria, i de 16.685,44 euros a José Luis Ramos Fortea, així com els interessos legals.   
c. Imposem als demandats les costes causades en la primera instància per la demanda interposada per José Artigot Chavarria.  
  
d. No fem expressa imposició de les costes causades en la primera instància per la demanda interposada per José Luis Ramos Fortea.  
  
3. No fem expressa imposició de les costes causades en esta alçada.  
Torneu el depòsit constituït per a recórrer.  
Esta sentència no és ferma i en contra es pot interposar un recurs extraordinari per infracció processal o un recurs de cassació per interés cassacional.  
Quan corresponga, torneu al Jutjat de procedència les actuacions originals, amb una certificació d'esta resolució perquè s'execute i es complisca.  
Esta és la nostra sentència, que pronunciem, manem i firmem.»  
  
  
Esta sentència es publica en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, a fi de notificar-la a la part incompareguda i en parador desconegut, C&T, Sagunto Asociados, SL, demandada-apel·lada.  
En done fe.  
  
València, 18 d'abril de 2013.- La secretària judicial: Eugenia Rosa Martín Landete.