Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 7674, del 09-12-2015 (2015/9790)

RESOLUCIÓ de 16 de novembre de 2015, de la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa l'expedient per a declarar Bé d'Interés Cultural Immaterial les activitats tradicionals de l'Albufera de València: la pesca artesanal i la navegació a vela llatina.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   7674

Data del DOGV
:   09-12-2015

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2015/9790


Data del document
:   16-11-2015

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport

RESOLUCIÓ de 16 de novembre de 2015, de la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa l'expedient per a declarar Bé d'Interés Cultural Immaterial les activitats tradicionals de l'Albufera de València: la pesca artesanal i la navegació a vela llatina. [2015/9790]  
L'article 12 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana assenyala que correspon a la Generalitat vetlar per la protecció i la defensa de la identitat i dels valors i interessos del poble valencià i pel respecte a la diversitat cultural de la Comunitat Valenciana i el seu patrimoni històric.  
Per la seua banda, la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, estableix en l'article 45 que seran declarats béns immaterials d'interés cultural aquelles activitats, creacions, coneixements, pràctiques, usos i tècniques que constitueixen les manifestacions més representatives i valuoses de la cultura i les formes de vida tradicionals dels valencians, així com les tradicions en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i en especial aquelles que han sigut objecte de transmissió oral, i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
Vist l'informe tècnic favorable a la incoació de l'expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor de les activitats tradicionals de l'Albufera de València: la pesca artesanal i la navegació a vela llatina emés pel Servei de Patrimoni Cultural de la Direcció General de Cultura i Patrimoni, i els informes emesos per Jorge Hermosilla, de la Universitat de València; Miguel Jover, de la Universitat Politècnica de València, i Pablo Vidal i Ángela Calero, de la Universitat Catòlica de València.  
Considerant el que disposa l'article 27 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, resolc:  
  
Primer  
Incoar l'expedient per a declarar Bé d'Interés Cultural Immaterial les activitats tradicionals de l'Albufera de València: la pesca artesanal i la navegació a vela llatina.  
  
Segon  
De conformitat amb els articles 28 i 45 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, cal determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure els detalls que en permeten la identificació precisa i definir-ne l'àmbit espacial i temporal en l'annex que s'adjunta a la resolució, i fixar les normes de protecció del bé, establint com a mesura de protecció que la Generalitat vetlarà pel normal desenvolupament i la pervivència d'aquesta manifestació cultural i tutelarà la conservació dels seus valors tradicionals. Qualsevol canvi que excedisca el normal desenvolupament dels elements que formen aquesta manifestació cultural haurà de comunicar-se a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural, per a, si és el cas, la seua autorització administrativa i la consegüent modificació de la present declaració.  
La gestió de les esmentades activitats tradicionals l'exerciran els seus actors, és a dir, les comunitats de pescadors de l'Albufera i la Federació Cultural Valenciana de Vela Llatina.  
De la mateixa manera, les administracions públiques fomentaran la difusió d'aquest bé, en garantiran l'estudi i la documentació amb criteris científics i incorporaran els testimonis disponibles a suports materials que en garantisquen la pervivència.  
  
Tercer  
En compliment del que preceptua l'article 27.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, cal notificar la present resolució als interessats, així com comunicar-la al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a l'anotació preventiva.  
  
Quart  
Publicar la present resolució amb el seu annex en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.  
  
València, 16 de novembre de 2015. El conseller d'Educació, Investigació, Cultura i Esport: Vicent Marzà Ibáñez.  
  
  
ANNEX  
  
1. Exposició de motius  
Una gran part de les zones humides del planeta, i en especial aquelles que han evolucionat de forma paral·lela a l'ésser humà, posseeixen valors patrimonials d'enorme riquesa. Aquests sistemes s'associen a usos i tradicions mil·lenàries, aportant informació sobre el passat remot i servint com a refugis de vida silvestre i assentament de comunitats humanes.  
L'abast i la diversitat d'aquest patrimoni són enormes i adopten múltiples formes. Entre aquestes, les estructures materials, els artefactes i, en general, les pràctiques tradicionals, d'aprofitament i explotació dels recursos que proveeixen les zones humides. Com en el cas de la pesca o de la navegació a vela llatina, es tracta de tècniques, usos i costums que són el resultat d'una evolució de segles.  
El ric patrimoni cultural que sorgeix d'aquesta relació inveterada entre el medi i l'home mereix ser atés i conservat, màximament quan, d'una banda, moltes d'aquestes pràctiques són exemple de sostenibilitat, essencials i tot per a la conservació de la diversitat biològica i, d'altra banda, estan amenaçades de desaparició.  
Aquestes activitats tradicionals de l'Albufera són un cas paradigmàtic de resistència al pas del temps d'aquestes pràctiques sostenibles. La seua conservació és garantia de salvaguarda d'un valuós patrimoni cultural, ja que són realitats culturals amenaçades, manifestacions residuals de maneres de vida que el progrés i els canvis socials han anat fent desaparéixer.  
La pesca és l'activitat tradicional més antiga de l'Albufera de València, perquè ja Jaume I després de la reconquista, i de reservar-se la zona humida per al seu patrimoni, estableix en un privilegi de 1250 que «puguen pescar en l'Albufera de València qualsevol veí o habitant de la Ciutat o Regne de València i també qualsevol estrany, i agafar peixos, i no hagen de donar a Nós ni als nostres mai dels dits peixos, ans solament la quinta part franca». El seu interés prové de la seua llarga tradició, de la seua adaptació al medi, de la seua identificació secular amb la societat on es desenvolupa, de les seues antigues estructures organitzatives, de les seues arts, del seu llenguatge, dels seus símbols propis...  
Per un altre costat, la vela llatina és una de les formes tradicionals de navegació comuna a tot el Mediterrani, amb una incidència considerable en les terres valencianes, i particularment a l'Albufera, on des d'antic ha sigut utilitzada com un mitjà de transport lacustre vinculat a l'explotació dels recursos naturals, com la pesca i l'agricultura, i les funcions de la qual en l'actualitat es relacionen amb formes d'oci associades a l'esport i al turisme. A més, la vela llatina ocupa un lloc per dret propi en la imatgeria identitària del poble valencià, i al seu voltant hi ha una sèrie d'elements materials i immaterials constitutius de la cultura tradicional valenciana que mereixen ser protegits per a així garantir-ne el llegat a les generacions futures.  
  
  
2. Dades sobre el bé objecte de declaració  
2.1. Denominació: activitats tradicionals de l'Albufera de València: la pesca artesanal i la navegació a vela llatina.  
2.2. Municipis on es desenvolupa l'activitat: València (el Palmar), Catarroja, Silla i Sollana.  
2.3. Data de realització: el període de pesca de l'anguila va de l'1 d'octubre al 30 d'abril, i la resta de l'1 d'octubre al 30 de juny, encara que se sol concedir una pròrroga fins al 31 de juliol.  
Respecte a la navegació de vela llatina s'executa durant tot l'any.  
  
2.4. Paisatge i identificació geogràfica: l'Albufera de València se situa al sud de la ciutat de València, entre les desembocadures dels rius Túria i Xúquer. La superfície de l'espai natural protegit que forma hui el Parc Natural de l'Albufera, que afecta parcialment tretze termes municipals, s'estén sobre 21.120 ha i es caracteritza per la successió d'ambients geomorfològics, hidrològics, ecològics i fins antròpics, conseqüència d'una sèrie de processos d'erosió-deposició, entollament, inundació i al·luvionament. El resultat és un paisatge d'aiguamoll articulat a partir de tres elements clau: l'estany de l'Albufera, la restinga i la marjal.  
  
L'Albufera de València i la marjal presenten unes condicions climàtiques, fisiogràfiques, litològiques i edàfiques que permeten diferenciar distints ambients en constant interacció.  
Des de la mar cap a l'interior es troba en primer lloc la restinga, barra arenosa litoral de 30 km de longitud i 1,5 km d'amplària, coneguda en el tram entre Pinedo i el Perellonet com la Devesa del Saler.  
  
El segon gran ambient és el de la marjal, zona palustre que emmarca l'estany de l'Albufera. Aquest ambient està dedicat al conreu de l'arròs, però, entre els camps, els canals i les séquies que s'obrin permeten la vida a nombroses espècies vegetals i animals.  
El tercer ambient és l'estany de l'Albufera, en contacte amb la mar a través de les goles, la profunditat mitjana de les quals no supera el metre. Actualment té una superfície de 2.837 ha i un diàmetre aproximat de 5 km. Les mates de vegetació aquàtica i higròfila serveixen d'aliment i recer a la fauna, la qual ha jugat un paper fonamental en la relació entre l'home i l'estany, a través de la pesca i de la caça. L'Albufera pròpiament dita és una llacuna hipereutròfica d'uns 25 km² de superfície, alimentada per surgències o ullals, sobrants del regadiu i aportacions de rius i barrancs. Actualment es comunica amb la mar a través de bocanes o goles artificials, regulades per comportes. En les vores de l'Albufera i en les mates o illes de fang dominen espècies aquàtiques fixadores de sediments. L'Albufera i la marjal s'han convertit en un refugi per a les aus migratòries que la colonitzen a l'arribada de l'hivern.  
  
Almenys des de la fundació del Regne de València ?i molt possiblement des d'èpoques anteriors?, el principal aprofitament de l'estany va ser l'activitat pesquera, que segles després va ser desplaçada pel monocultiu arrosser de l'aiguamoll. En temps medievals i moderns, l'estany dels pescadors, que mantenia la comunicació amb la mar a través de la bocana o gola del Rei, era salobre. Per la seua banda, l'Albufera dels arrossers era i és d'aigua dolça i està desconnectada de mar oberta. En ambdós escenaris, els habitants han fet ús d'una àmplia diversitat de recursos (pesca, caça, salines, bosc, prats, arrossar, etc.). El paisatge albuferenc guarda memòria de moltes activitats, algunes desaparegudes.  
  
El paisatge que projecta l'Albufera de València i la marjal té el seu origen en la combinació de la dinàmica fluvial dels rius Túria i Xúquer i els barrancs tributaris, amb un conjunt de processos antròpics i culturals lligats a qüestions tant jurídiques (gestió de les aigües de reg, protecció d'espais naturals?) com econòmiques (conreus més rendibles en un període) o tècniques (forma del parcel·lari, construcció d'infraestructures, etc.). Aquests processos físics i humans són els responsables de l'organització territorial (assentaments i infraestructures) actual. Es distingeixen clarament dos tipus de poblament, el concentrat i el dispers. Els assentaments dispersos són els responsables de les imatges més simbòliques de la zona humida; les alqueries i les barraques són cases a peu de camp que, amb els motors, trenquen l'horitzontalitat de la marjal. Els nuclis de població han tendit a situar-se en les àrees de menor risc d'inundació, i han conformat una orla entorn de la marjal, però sempre considerant la proximitat als seus recursos més importants: la terra i l'aigua, i més recentment la platja.  
En 1986 l'Albufera de València va ser declarada Parc Natural. En 1990 va ser inclosa en la llista de zones humides d'importància internacional Ramsar; en 1994 com a zona d'especial protecció per a les aus (ZEPA); posteriorment ha sigut declarada lloc d'interés comunitari (LIC), i des de 2002 s'ha incorporat al Catàleg de Zones Humides del Govern Valencià.  
2.5. Comunitats o actors relacionats amb l'element: comunitats de pescadors del Palmar (València), Catarroja i Silla; Federació Cultural Valenciana de Vela Llatina, que aglutina les associacions de vela llatina de Silla, Catarroja, Pescadors de Catarroja, el Palmar (València) i Sollana.  
Les comunitats més directament relacionades amb la pràctica tradicional de la pesca i de la vela llatina han sigut les poblacions que han habitat l'Albufera valenciana, així com els que tradicionalment han explotat els recursos d'aquest medi natural i humà, on la barca va constituir fins a mitjan segle passat un dels eixos centrals de la vida. Així mateix, en l'actualitat hi ha un ampli teixit associatiu vinculat a la pràctica de la navegació a vela llatina en l'Albufera, com a forma d'oci associada a l'esport i a la conservació del patrimoni cultural i natural que alberga l'estany.  
2.6. Descripció del bé  
2.6.1. La pesca artesanal de l'Albufera de València  
9.7.1.4. Descripció i caracterització: la pesca tradicional en l'Albufera de València ha perviscut durant quasi 800 anys, i ha permés a desenes de generacions de pescadors una particular forma de vida basada en regulacions externes (privilegis, ordenances, etc.) i internes (jurats, redolins, etc.), però en una perfecta harmonia amb l'entorn, fins que els canvis del segle XX van alterar aquest equilibri i van suposar l'inici del declivi de la pesca.  
La dita activitat pesquera ha donat lloc a tota una sèrie d'elements propis (arts de pesca, barques, etc.) i a un lèxic específic que han enriquit considerablement la cultura valenciana, per la qual cosa el seu manteniment i difusió és de gran importància perquè les noves generacions coneguen el seu passat.  
4.5.0.7. Les comunitats de pescadors de l'Albufera: les tres actuals comunitats de pescadors del Palmar, Catarroja i Silla provenen sens dubte del Comú de Pescadors de la Ciutat de València, encara que les dates exactes de la seua creació oficial no estan clares. Així, en el privilegi de Pere I (1283) es crea la figura dels futurs jurats, «quatre pescadors honrats» per a ordenar les pesqueres a l'Albufera, però en les successives provisions i privilegis (1404 i 1415) es parla dels jurats del Comú de Pescadors, tant de la mar com de l'Albufera, per la qual cosa no pareix que estigueren separats, sinó que, com diuen alguns, eren els mateixos.  
Molt posteriorment, en la reial ordre de 1767, i en una altra de 1769, es parla del sorteig dels llocs en què els pescadors de l'Albufera reial han d'establir la seua pesquera, la Junta dels quals és presidida per l'intendent de València. Considerant que el sorteig dels llocs fixos de pesca, redolins, només afectarà els pescadors del Palmar, es podria interpretar que ja en aquesta data hi havia una entitat que donarà lloc a la Comunitat de Pescadors del Palmar, que apareix anomenada com a tal en una reial ordre de 1778. No obstant això, no és fins a l'escriptura d'arrendament de 1857, donada pel batle general intendent de València, que passa a ser una entitat completament autònoma. La dita escriptura posa fi al pagament del quint del peix establit en 1250 per Jaume I, que passa a una quantitat anual, fixada inicialment en 18.400 rals de billó, que es cobrirà a parts iguals pels 115 pescadors que la integren.  
Així mateix, en 1858 es firma l'escriptura d'arrendament de la Comunitat de Pescadors de Catarroja, amb una quota anual de 3.000 rals, a repartir entre els 151 pescadors. En aquesta escriptura queda indicat que els pescadors de Catarroja no es poden entremetre en els llocs assenyalats als del Palmar.  
En ambdós escriptures d'arrendament, el temps de contracte és indeterminat, subjecte a la decisió de Sa Majestat la Reina. S'estableix que els pescadors han de matricular-se en la Batlia General i adquirir la llicència personal, que solament serà transmissible de pares a fills.  
Respecte a la Comunitat de Pescadors de Silla, hi ha un document de 1929 que fa referència a l'escriptura pública d'arrendament de 1858, i a una quota anual de 300 rals.  
En els tres casos es fa referència a les ordenances de Carles III per a la manera d'executar la pesca; aquestes reials ordenances de 1761 s'expedeixen per a «la conservació, règim i bon ús de l'Albufera de València, la seua Devesa i límits, cobrança del quint dels seus peixos», i constitueixen la primera regulació de la pesca en l'estany, i també de la resta d'activitats.  
En la cessió a l'Ajuntament de València en 1911 de l'estany de l'Albufera, que es fa definitivament en 1927, es diu que no hi haurà d'haver perjuí per als drets de propietaris i de concessions administratives atorgades, entre les quals ha d'estar la pesca. A partir de la cessió, les tres comunitats de pescadors del Palmar, Catarroja i Silla han pagat a l'Ajuntament de València les quotes fixes anuals, adaptades als temps, i que en 1959 van ser respectivament de 20.000, 3.500 i 350 pessetes.  
  
El funcionament actual de la Comunitat de Pescadors del Palmar s'organitza en la Junta Directiva, el Consell Assessor i la Junta General, que es reuneix anualment en la Junta de Capítols, Junta de Redolins i Junta de Comptes. La Junta Directiva està integrada pel jurat primer i segon, el secretari primer i segon, el tresorer i sis vocals. El Consell Assessor el componen dotze pescadors d'entre els més vells, experts i prestigiosos.  
Quant a la Comunitat de Pescadors de Catarroja, la direcció es compon d'un primer jurat, un segon jurat, secretari, depositari i huit o nou jurats o vocals, i disposa també d'un Consell Assessor de pescadors majors. En el cas de la Comunitat de Pescadors de Silla, són onze membres, incloent-hi jurat primer, segon, secretari i depositari.  
  
3.8.5.6. Arts de pesca: la forma de pesca i les arts permeses han anat evolucionant al llarg dels anys. La primera referència als aparells de pesca figura en el privilegi de Pere I de 1283.  
Tradicionalment a l'Albufera s'han usat diferents arts i aparells de pesca, adaptats a les diferents espècies i llocs, xàrcies calades al fons de l'estany (tir pla i de tresmall, paraderes i cel), arts amb hams (canya, palangre, guillem, canyetes), nanses (mornell, monot, mona, mornella, gànguil, etc.) i altres (molinada, rall, gamber, etc.).  
Així mateix, es pot parlar de diferents modalitats de pesca, agrupades en:  
a) Pesca en llocs fixos, redolins o calades, integrats per xàrcies paraderes i mornells i exclusius dels pescadors del Palmar.  
b) Pesca ambulant per tota la superfície de l'estany, siga amb xàrcies (tir pla o trasmall) o diferents tipus de nanses o mornells.  
La companyia era la modalitat de pesca tradicional més desenvolupada en la Comunitat de Pescadors de Catarroja, també utilitzada al Palmar, per a la captura de carpes, llobarros i llisses, i es va deixar d'utilitzar en el tercer quart del segle XX. Consistia en la formació d'un cercle de xàrcies de trasmall, denominat bol, que feia de paradera, per mitjà d'un nombre variable de barques, i que encerclava el peix, mentre que les barques portadores de les denominades xàrcies saltades les col·locaven horitzontalment en la part externa del bol per a capturar les llisses que intentaven saltar fora. La companyia és una modalitat de gran interés que podria recuperar-se amb fins de divulgació. Aquesta forma tradicional de pesca es va substituir pel tir pla, xàrcia senzilla d'1,1-1,3 metres d'alt, 25-30 metres de llarg i 30 mil·límetres de malla, que es pot empalmar fins a constituir un art de fins a 250 metres que es cala en aigües lliures de l'estany de nit i es trau a l'eixida del sol.  
El redolí és la modalitat de pesca més característica de l'Albufera de València per a la pesca de les anguiles mareses i ha donat lloc al tradicional acte de sorteig de redolins o calades, que en l'actualitat es duu a terme el segon diumenge de juliol, segons els costums ancestrals, amb la presència d'autoritats del Palmar, l'Ajuntament de València i la Generalitat Valenciana, i per descomptat dels pescadors. Hi ha referències del sorteig en 1769 en documents escrits, i en les actes de la Comunitat de Pescadors del Palmar, celebrades en 1843 i en 1868 a València, i en 1890 al Palmar.  
Hi hagué fins a 104 redolins, amb una capacitat per a uns 323 pescadors, distribuïts per tot l'estany i les marjals de l'Albufera, dels quals el més conegut i sol·licitat des de fa anys és la Sequiota, en què pescaven cent pescadors. Actualment només se'n sortegen uns 58 (2014), tants com pescadors sol·licitants, encara que hi ha més pescadors que exerceixen la pesca ambulant.  
Els diversos tipus de redolins es classifiquen segons la ubicació als canals, a l'estany o a les marjals. Els de tipus A són els redolins en canals d'eixida immediata a la mar; els de tipus B són els redolins en canals d'eixida mediata a la mar; els de tipus C són els redolins de bestesa de la vora est de l'estany; els de tipus D són els redolins de bestesa de la vora sud i les mates centrals de l'estany; els de tipus E són els redolins en canals i zones d'arrossar, i els de tipus F són els redolins en mates i arrossars.  
Els redolins de canal estan constituïts per una xàrcia paradera o alar (o diverses segons l'amplària) que intercepta el canal i pren forma d'arc pel corrent d'aigua, en el centre còncau de la qual s'aparella una mornella amb la boca aigües amunt i el vèrtex o rabet aigües avall, on es capturen les anguiles mareses que es dirigeixen a la mar seguint el corrent. L'art es completa amb una sèrie de mornells cecs amb la boca aigües avall i el rabet aigües amunt, i amb les xàrcies mantelleres superposades, que pesquen les anguiles que retornen.  
Els redolins de besteses es calen en aigües lliures de l'estany i estan aparellats per una xàrcia paradera llarga (bestesa) amb d'altres xàrcies perpendiculars menors (paradera de banda) que acaben en un cercle incomplet (ulls) o en T (torç) i a què s'adossen els mornells cecs o clars. En la majoria d'aquests redolins, la bestesa parteix de terra i acaba en aigües lliures de l'estany, i té forma de F.  
En l'actualitat, els redolins que se sortegen anualment s'agrupen en tres grans grups que, de nord a sud, són els següents (plànol annex):  
  
Grup A: Gola del Perellonet Nou (10), el Romero (1), Cap-en-terra del Pujol (1), Cap-en-terra de la Brava (2), Cap-en-terra de la Sanxa (2), Cap-en-terra de les Bovetes (1), la Ferradura (1) i Cap-avant de les Bovetes en Davant Dalt (1).  
Grup B: Cap-en-terra del Pelat (1), Cap-en-terra del Vallet (1), Séquia de l'Oliveró o la Sequiota (7), Cabet del Vallet (1), Cap-avant del Vallet (1), Cabet del Mus (1), Cap-avant de les Bovetes en Raere Dalt (1), Cap-en-terra de les Bovetes en Raere (1), Cap-avant de les Bovetes en Raere (1), la Punta Orà (1), Entrador dels Rogets (1), la Punta de la Barra (1), la Séquia Nova (1), la Séquia del Racó de l'Olla (1), la Séquia de l'Overa (1), la Séquia Dreta (1), Cap-avant del Pelat (1).  
Grup C: Gola del Perelló (6), Cap-en-terra del Puig Pelat (1), la Junquereta (1), la Reina (1), Port dels Colaus (1), Cap-en-terra de Malta (1), el Fornàs (1), l'Entreforc (1), Cap-en-terra de la Figuera (1) i Cap-en-terra de les Albargines (1).  
Hi ha altres redolins sense sortejar (plànol annex) a causa de la baixa demanda actual dels pescadors, però que podrien ser-ho en el futur, per la qual cosa també convé que siguen mantinguts i protegits.  
Segons el Decret d'aprofitament sostenible de l'anguila de 2013, en vigor actualment, la pesca de l'anguila només pot realitzar-se per mitjà d'un mornell, la longitud del qual oscil·larà entre 120 i 300 cm, amb un diàmetre de boca comprés entre 50 i 80 cm i un mínim de tres anells. La malla serà de 20-30 cm en la boca i 15-22 cm en el rabet, i es permetrà una ala per a augmentar la superfície de captura de dos vegades el diàmetre.  
El període de pesca s'estableix des de l'1 d'octubre fins al 30 d'abril, i la talla mínima de les anguiles serà de 25 cm.  
El mornell i el tir pla són els elements o arts tradicionals de la pesca artesanal de l'Albufera de València que perduren en l'actualitat, mentre que les modalitats de pesca són el redolí i l'involant. La resta d'arts i modalitats han anat caient en desús, però la seua recuperació i divulgació seria desitjable per a evitar-ne l'oblit.  
2.6.2. La navegació de vela llatina a l'Albufera de València  
4.1.0.8. Orígens i evolució de la vela llatina: els orígens de la vela llatina són en realitat confusos, com indiquen la majoria de les investigacions. Segons es té constància, les veles de forma quadrada van ser utilitzades per primera vegada per les embarcacions a Egipte cap al 3100 a.C., però les característiques del Mediterrani, amb un règim de vents amb continus canvis de direcció, feien que amb les dites veles fóra necessari virar constantment el rumb i acostar-se a la costa. En canvi, la vela llatina, tal com és entesa, permetia navegar contra el vent prescindint de l'ajuda dels rems, per ser un velam triangular que es troba disposat en una antena que creua obliquament l'arbre i que recorre longitudinalment el buc.  
Tampoc queden clars els orígens del mateix terme llatina i s'especula sobre diverses possibilitats. La primera recorre a l'etimologia i la fa derivar directament de LATINA, un tipus de vela potser ja utilitzada a Roma, encara que en la història de la navegació romana la vela utilitzada va ser fonamentalment la quadra, per la qual cosa aquesta opció ha sigut pràcticament descartada pels investigadors. Una altra possibilitat és que procedisca de l'italià vela alla trina, que significa ?vela en triangle- o ?vela de tres costats?, cosa que implicaria un predomini de les flotes de la península Itàlica i crearia una línia de continuïtat entre l'ús de la vela llatina en aquest lloc d'Europa i la subsegüent extensió al món occidental. No obstant això, ja no ens trobaríem amb el llatí com a llengua d'origen sinó amb l'italià. Finalment, alguns especialistes plantegen la seua procedència del llatí tria alamina, que significa ?tres puntes?. En tot cas, i encara que tendeix a predominar l'opció d'alla trina com a font del llatí contemporani, no hi ha un consens generalitzat.  
  
La representació més antiga que es conserva de la vela llatina data del segle II a.C. i apareix en el baix relleu d'una làpida funerària en què s'observen clarament l'arbre i l'antena propis d'aquest tipus de vela. No obstant això, tradicionalment se sol considerar que aquest velam triangular no va ser introduït pels romans en la part occidental del Mediterrani fins al segle III d.C. Del que no hi ha dubte és que van ser els àrabs els que, a partir del segle VII, van perfeccionar la tècnica de navegació amb vela llatina, recollint el saber naval antic. Molt més tard, les croades del segle XI van ser un gran moment en l'expansió i el floriment de la vela llatina, en què es van construir naus ràpides amb rems i veles triangulars i d'altres més grans, aparellades amb dos veles llatines i capaces de transportar mercaderies, estris de guerra i cavalls. Va ser en aquesta època també quan es va multiplicar el nombre de veles i se'n va reduir la mida per a aprofitar millor els canvis en el vent i la mar.  
  
Fins a la segona meitat segle XVIII la majoria dels grans vaixells com les naus, les caravel·les i les galeres utilitzaven com a mitjà d'impuls la vela llatina, fóra en exclusiva o en combinació amb els rems. Va ser a partir de llavors quan van començar a substituir-se les veles llatines per un altre tipus de velam més complex en què predominaven veles quadrades i cangrees, i a poc a poc la llatina va quedar reduïda a les embarcacions lleugeres de cabotatge en tota la costa mediterrània. D'altra banda, l'aparició del vapor va comportar una revolució en les embarcacions, on ja no eren necessàries les veles per a propulsar-se, i ja en el segle XIX les rodes de pales i la propulsió a reacció o amb hèlice van canviar per complet les tècniques de navegació usades fins aleshores.  
En la costa mediterrània la vela llatina subsisteix durant algunes dècades més associada a la pesca d'arrossegament, on perviurà fins a la desaparició de la societat tradicional i la implantació dels motors en les barques en els anys vint del segle passat. Al contrari del que succeeix en alguns països del nord d'Àfrica i en altres llocs d'Àsia i Amèrica, on perdura en entorns preindustrials, en el Mediterrani actual la vela llatina queda totalment relegada al plaer, l'oci i la competició, i vinculada a la recuperació de les embarcacions, dels sabers i de les tècniques de navegació tradicionals.  
4.5.6.5. La vela llatina en la societat tradicional de l'Albufera: a València la navegació a vela es coneix des de temps immemorials, si bé l'ús de la llatina es va estendre ací a partir de l'època romana i va continuar durant els segles de dominació musulmana, i s'ha prolongat sense interrupció fins a l'actualitat tant a l'estany de l'Albufera com als poblats marítims del Cabanyal, el Canyamelar i el Grau. A l'Albufera, els diferents usos tradicionals relacionats amb la utilització de la barca en general, i de la vela llatina com a mitjà per a la propulsió en particular, han respost a diverses activitats econòmiques vinculades a l'explotació dels recursos naturals disponibles a l'estany, ha constituït una eina fonamental per a la supervivència i ha representat una activitat econòmica pròpia centrada en la construcció i el manteniment de les embarcacions.  
Per les seues característiques, la vela llatina s'adapta perfectament als vents canviants de l'Albufera i s'ajusta als passos estrets de les séquies i passadissos, on demostra la seua capacitat innata de cenyir-se al vent. Així, les formes més clàssiques de les llatines són barques amb tinter central i caiguda de l'arbre a proa uns 18º, i la norma empírica i pràctica més acceptada és aquella que diu que amb l'antena arriada ha de sobreeixir de la barca per proa 0,5 metres i per popa 1,5 metres. Això en totes les barques, tinguen l'eslora que tinguen, i la vela ha de tindre una relació proporcional respecte a la mànega de l'embarcació.  
4.9.4.8. Variants tipològiques i activitats associades: a pesar que l'element central ací és la vela llatina, no s'ha d'ignorar la preeminència del vaixell en totes les faenes lligades a l'Albufera, així com la seua estreta vinculació amb aquest tipus de velam. Si partim del fet que la majoria de les activitats lacustres, com la pesca, el cultiu de l'arròs, els aterraments, la caça i, fins i tot, el contraban, requerien l'ús d'una barca per a dur-les a terme, no és gens estranya la successiva aparició de diverses tipologies d'embarcació pròpies d'aquest medi natural en funció de l'ús principal a què es destinaren, amb diferents solucions concebudes segons les necessitats del treball que s'havia de fer i l'estil de cada calafat o el gust de l'armador. Així i tot, les barques eren sempre construïdes sense apartar-se de les característiques que comparteixen les embarcacions d'aigües de poca profunditat, fet que els confereix una fisonomia singular, invariable i genuïna des de fa segles.  
  
Respecte a les embarcacions de vela llatina que tradicionalment han solcat l'Albufera, i que encara continuen sent construïdes pels calafats, es pot parlar de quatre tipus principalment: el barquet albuferenc, que presenta diverses modalitats i que és, sense cap dubte, el més autòcton de tots i el més lligat a les activitats i imatges tradicionals de l'estany; el barquetot, de dimensions més grans que aquest darrer; la barca, i el marimatxo, una construcció a mitjan camí entre el barquetot i la barca. Tant el barquet com el barquetot són de fons i costats plans, angles rectes i secció trapezoïdal, mentre que les barques presenten una secció arredonida, encara que, a pesar d'aquestes diferències, trobem uns trets generals que són comuns a les dos famílies: la mànega en relació amb les marines, les formes fines, menor mànega i puntal, i orla baixa, tot lògicament pensat per a navegar en aigües protegides.  
  
Segons les característiques de construcció, antiguitat i disseny de les embarcacions, i les ordenances de les competicions, les embarcacions que naveguen per l'Albufera es poden classificar en tres classes:  
a) Embarcacions autòctones d'època: són aquelles botades abans de 1950 i rehabilitades sobre l'estructura original; eren impulsades únicament a vela, perxa o rems. En la mesura que es puga mantindran l'aparell i l'estructura de les veles i dels aparells de llavors.  
b) Embarcacions clàssiques: són les botades a partir de 1950 i 1975 en què es van acoblar els motors de propulsió mecànica. Aquestes embarcacions es construeixen amb materials tan similars com siga possible als d'època, però es complementen amb els actuals.  
c) Embarcacions de disseny actual: que es defineixen com a embarcacions de tradició en l'esperit i que, a pesar d'estar construïdes amb tècniques i materials actuals, tenen una aparença semblant a les d'embarcacions d'èpoques passades.  
Les dos primeres són les que realitzaran habitualment les proves i les exhibicions, i la tercera classe està limitada a la utilització en l'escola, com a suport en les proves de les altres classes, i a la realització d'exhibicions, si hi ha prou flota, ja que el projecte és que cada associació o club de vela llatina valencià dispose d'una o dos unitats d'aquesta classe.  
2.0.3.3. El procés constructiu: ferramentes, tècniques i oficis associats. Construir vaixells i embarcacions de qualsevol tipus és un procés llarg i costós basat en l'estudi i la planificació, però que també té, com a mínim en el cas de l'Albufera, molt d'experiència i d'observació. Totes les embarcacions de l'estany han sorgit al llarg del temps dels municipis de Catarroja i de Silla, i més avant també d'alguns tallers del Palmar. El fuster de ribera o mestre d'aixa és el màxim responsable en la construcció de les embarcacions, encara que a l'Albufera i en altres àmbits valencians com el Cabanyal les funcions de fuster de ribera i calafat són tot u. Aquesta relació entre els dos oficis també ha afectat altres llocs de la costa mediterrània peninsular, i ha mantingut una vinculació tan estreta que ambdós àmbits professionals han acabat vinculant-se de forma inseparable.  
  
Al costat del calafat, el qui també tenia una importància fonamental era el veler, professional dedicat expressament a l'elaboració de les veles, que tantes vegades havien de ser apedaçades pels esgarranys causats pel vent o per una mala posició de la perxa sobre la coberta. La majoria de les veles de les pedanies de l'estany es feien a Castellar, i a Catarroja també hi hagué fins a mitjan segle passat qui es dedicava a confeccionar veles per a tots els pescadors.  
Els calafats de l'Albufera utilitzaven per al seu treball, almenys des del segle XX segons es té constància, plantilles per als diferents models d'embarcació que realitzaven, com ho continuen fent els que encara hi treballen. Aquestes plantilles reprodueixen les peces de fusta que després es tallaran i s'uniran per a construir la barca, tot i que en el moment de la col·locació encara poden ser modificades per a fer-les encaixar correctament al lloc. Aquesta tècnica necessita tota l'experiència i saber fer del calafat, el qual representa una bona simbiosi entre la teoria i la pràctica. A part de les plantilles, el disseny de les quals podia fer-se servir per a la fabricació d'altres embarcacions de tipologia similar, els diferents tipus de ferramentes utilitzades en el procés de construcció d'una barca poden ser classificats segons la funció i l'ús en les fases de tall, muntatge i calafatament. Així, destaquen la garlopa, utilitzada per a rebaixar i rascar les rectes i per a desbastar; l'aixa, que servia per a refinar les costelles o quadernes; la barrina, per a fer els forats; el gat; la serra, o la paleta, que s'usava per a la col·locació de l'estopa entre les juntes de la fusta.  
La fusta utilitzada en les embarcacions tradicionals de l'Albufera era de garrofera, d'olivera, de morera i de pi de Suècia, i cada tipus de fusta era més apropiada per a una determinada peça i ús posterior. Així, amb el pi es construïa el folre, mentre que la resta de fustes eren utilitzades per a la quilla, les costelles i altres parts de la barca. Actualment es continua fent servir el pi de Suècia, però també s'han anat incorporant el roure, altres fustes i altres tipus de materials.  
  
En les últimes dècades s'ha produït un procés d'adaptació tant pel que fa a les fustes com a altres materials, encara que això no ha succeït respecte a la tipologia de les barques, que continuen mantenint les formes originals. Les raons d'aquest canvi són bàsicament d'ordre pràctic i estan vinculades a la facilitat d'accés a una determinada fusta o als costos de manteniment de les embarcacions.  
  
1.6.4.0. La vela llatina en l'actualitat: igual que en altres zones d'Europa on la navegació a vela llatina es considera actualment una forma d'activitat recreativa, en diverses localitats valencianes van sorgir, a partir de la dècada dels huitanta del segle passat i pocs anys després de quedar-ne obsolet l'ús per a les activitats vinculades a la idiosincràsia de l'Albufera, una sèrie d'associacions l'objectiu de les quals era preservar la completa desaparició d'aquesta manera de navegar lligada al Mediterrani, i en aquest cas concret a les costes valencianes. El que al seu dia va ser un bé útil i necessari per a poder treballar en un medi generalment hostil, s'ha convertit d'un temps ençà en objecte d'una activitat d'oci, associada a la preocupació de recuperar un element del patrimoni etnogràfic valencià que s'estava perdent.  
  
La conscienciació d'un segment de la societat que va assistir en primera persona al declivi d'aquest mitjà de transport a causa de l'abandó de les pràctiques culturals tradicionals, ha fet possible la recuperació, la conservació i l'impuls de la barca per a fins exclusivament recreatius. Aqueix interés s'ha materialitzat principalment en la fundació de dos associacions pertanyents a sengles localitats de l'Horta, Silla i Catarroja, on s'està duent a terme un procés de recuperació sense precedents, una posada al dia de la vela llatina, un rejoveniment absolut de la pràctica i de les seues projeccions, així com un propòsit etnològic integral de respecte al marc on es duu a terme.  
Els objectius principals dels col·lectius associats a l'Albufera giren entorn dels elements, tant materials com immaterials, que formen la pràctica tradicional de la navegació amb vela llatina. El primer és la recuperació i la promoció de les embarcacions de l'Albufera i de les tècniques de navegació pròpies del medi lacustre. D'aquesta manera, es pretén conservar i protegir tant els diferents tipus d'embarcacions tradicionals pròpies de l'estany i anteriorment descrites, com les tècniques i els oficis vinculats a la seua construcció artesanal, com el de calafat o el de veler.  
En segon lloc, les associacions, conscients dels valors naturals i culturals que l'Albufera, com a mitjà de vida, conté, i que sense ells cap activitat seria possible o tindria sentit, pretenen contribuir a la seua protecció i salvaguarda, recuperant els seus elements autòctons i donant especialment importància a la preservació del patrimoni històric, cultural i estètic constituït per les embarcacions propulsades per la vela llatina clàssica.