Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 8474, del 29-01-2019 (2019/746)

DECRET 4/2019, de 18 de gener, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interès Cultural Immaterial els actes de la Baixada del Crist i de les Ambaixades de les festes de Moros i Cristians d'Ontinyent.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   8474

Data del DOGV
:   29-01-2019

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2019/746


Data del document
:   18-01-2019

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport
    * Ontinyent
    * legislació

DECRET 4/2019, de 18 de gener, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interès Cultural Immaterial els actes de la Baixada del Crist i de les Ambaixades de les festes de Moros i Cristians d'Ontinyent. [2019/746]  
L'article 49.1.5 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana, estableix la competència exclusiva de la Generalitat en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arquitectònic, arqueològic i científic. Així mateix, l'article 26.2 de Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià disposa que la declaració d'un bé d'interès cultural s'ha de fer mitjançant un decret del Consell, a proposta de la conselleria competent en matèria de cultura. Tot això sense perjuí de les competències que l'article 6 de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del Patrimoni Històric Espanyol reserva a l'administració general de l'Estat.  
Així mateix, la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, en l'article 45 disposa que han de ser declarats Béns d'Interès Cultural les activitats, coneixements, els usos i les tècniques que constituïxen les manifestacions més representatives i valuoses de la cultura i el gènere de vida tradicionals del poble valencià. Igualment, poden ser declarats béns d'interès cultural els béns immaterials que són expressions de les tradicions del poble valencià en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i en especial aquelles que han sigut objecte de transmissió oral, i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
Mitjançant una resolució de 24 de juliol de 2018, de la Conselleria de Educació, Investigació, Cultura i Esport, es va acordar incoar l'expedient per a la declaració com a bé d'interès cultural immaterial a favor dels actes de la Baixada del Crist i de les Ambaixades de les festes de Moros i Cristians d'Ontinyent.  
En la tramitació de l'expedient s'ha concedit tràmit d'audiència a la Societat de Festers del Santíssim Crist de l'Agonia d'Ontinyent i l'ajuntament d'Ontinyent.  
En compliment del que disposa l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, en l'expedient consten els informes favorables del Consell Valencià de Cultura, la Universitat de València i de la Universitat Catòlica de València.  
Per tot açò, complits els tràmits previstos a l'article 43 de la Llei 5/1983, de la Generalitat, del Consell i els articles 26 i següents de la Llei 4/1998, del Patrimoni Cultural Valencià, a proposta del conseller d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, i amb la deliberació prèvia del Consell, a la reunió del 18 de gener de 2019,  
  
  
DECRETE  
  
Article 1. Objecte  
Es declara bé d'interès cultural immaterial, els actes de la Baixada del Crist i de les Ambaixades de les festes de Moros i Cristians d'Ontinyent  
  
Article 2. Descripció del bé i valors  
La descripció del bé i els seus valors es fan constar en l'annex d'aquest decret.  
  
Article 3. Mesures de protecció i salvaguarda  
La protecció dels actes de la Baixada del Crist i de les Ambaixades de les festes de Moros i Cristians d'Ontinyent com a patrimoni cultural immaterial es concretarà en les mesures següents:  
a) Realitzar labors d'identificació, descripció, investigació, estudi i documentació amb criteris científics.  
b) Incorporar testimonis disponibles a suports materials que garantisquen la seua protecció i preservació.  
c) Vetlar pel normal desenvolupament i la pervivència d'aquesta manifestació cultural, així com tutelar la conservació dels seus valors tradicionals i la seua transmissió a les generacions futures.  
S'hauran de potenciar les condicions perquè la festa es mantinga viva, d'acord amb el que establisca la col·lectivitat que la protagonitza i li dona sentit. La tasca de protecció i de salvaguarda es dirigirà fonamentalment cap a la divulgació i revaloració de tots els elements, les funcions i els significants que hi formen part, i dels seus valors patrimonials, perquè la comunitat s'identifique amb la festa i els seus valors, i, per tant, garantisca la seua continuïtat.  
Qualsevol canvi que excedisca el normal desenvolupament dels elements que formen aquesta manifestació cultural haurà de comunicar-se a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural, perquè, si és el cas, emeta l'autorització administrativa i la consegüent modificació d'aquesta declaració.  
Les accions de salvaguarda que es projecten hauran de tindre en compte, de manera molt especial els riscos de desvirtuació que podrien derivar-se del turisme massiu, així com la necessitat de valorar i protegir adequadament els oficis tradicionals associats a aquesta manifestació.  
  
La gestió del bé la tindrà la Societat de Festers del Santíssim Crist de l'Agonia d'Ontinyent, que serà el que decidisca sobre aspectes materials i immaterials, així com sobre el desenvolupament de l'esmentada manifestació cultural.  
  
  
DISPOSICIONS ADDICIONALS  
  
Primera. Publicació i inscripció  
Aquest decret es publicarà en el Boletín Oficial del Estado, i la declaració s'inscriurà en la Secció Primera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià comunicant-se, així mateix, al Registre General de Béns d'Interès Cultural del Ministeri de Cultura i Esport.  
  
  
Segona. Incidència pressupostària  
L'aplicació i desenvolupament d'aquest decret no podrà tindre cap incidència en la dotació dels capítols de gasto assignada a la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, i en tot cas haurà de ser atès amb els mitjans personals i materials de la conselleria competent per raó de la matèria.  
  
Tercera. Recursos.  
Contra aquest acte, que esgota la via administrativa, les persones interessades podran interposar recurs contenciós administratiu en el termini de dos mesos, a comptar del següent al de la seua publicació, davant de la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana, d'acord amb el que estableixen els articles 10.1.a i 46.1 de la Llei 29/1998, de 13 de juliol, reguladora de la Jurisdicció Contenciosa Administrativa, o potestativament, recurs de reposició davant d'aquest mateix òrgan, en el termini d'un mes, computat en els termes ja referits, de conformitat amb el que disposen els articles 123 i 124 de la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques, sense perjuí que les persones interessades puguen interposar qualsevol altre que estimen procedent.  
  
DISPOSICIÓ FINAL  
  
Única. Entrada en vigor  
Aquest decret tindrà eficàcia l'endemà de la publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.  
  
València, 18 de gener de 2019  
  
El president de la Generalitat,  
XIMO PUIG I FERRER  
  
El conseller d'Educació, Investigació, Cultura i Esport,  
VICENT MARZÀ IBÁÑEZ  
  
  
  
ANNEX I  
  
Identificació geogràfica: Ontinyent  
Àmbit: festiu  
Tipologia: festa de moros i cristians  
Denominació principal i altres: Ambaixades del Moro i del Cristià i la Baixada del Crist de l'Agonia (sant patró dels Moros i Cristians)  
  
  
A) AMBAIXADES DEL MORO I DEL CRISTIÀ  
  
1. Comunitats o persones relacionades amb l'element: ambaixador moro, ambaixador cristià, soldat moro, soldat cristià, estafeta. Els acompanyen els capitans, banderes i portaguions de les 24 comparses, juntament amb els disparadors i els festers i festeres i el públic que assisteixen a l'acte.  
  
2. Descripció curta: Dilluns de festes. L'olor acre de la pólvora cremada envaeix la plaça Major i agermana els disparadors. El fum difumina les cares, i el tro dels arcabussos i trabucs, i els vibrants parlaments, són un conjunt de factors que fan de les Ambaixades un dels actes més complets: és l'apoteosi de la pólvora i de la paraula. Al peu d'un imponent castell de fusta adossat als murs de l'ajuntament, els ambaixadors reciten els 528 versos ?la major part hendecasíl·labs i de rima assonant- que escrigué en 1860 el magistrat del Tribunal Suprem i famós literat Joaquín J. Cervino Ferrero. El parlament respon al cànon literari propi del Romanticisme i rememora antigues glòries medievals. Sis castells s'han succeït al llarg de la història de la nostra festa, però l'escenari de la representació diplomàtica i bèl·lica no ha canviat.  
  
  
3. Marc espacial  
3.a. Localització: el castell de festes adossat a la façana de l'ajuntament (plaça Major).  
3.b. Recorregut: de matí, l'exèrcit cristià parteix des del pont de Santa Maria i el moro, des del llavador de la Cantereria. Tots dos, disparant durant tot el trajecte, conflueixen davant el castell. De vesprada, s'intercanvia el punt d'eixida.  
  
4. Marc temporal  
4.a. Calendari: dilluns següent al quart diumenge del mes d'agost.  
4.b. Periodicitat: anual.  
  
5. Descripció i caracterització  
5.a. Orígens documentats o atribuïts: l'acte de les Ambaixades data des de l'inici de la festa l'any 1860. El dia 7 d'agost de 1860 es declamaren per primera vegada els textos de J. J. Cervino. El primer programa de festes (1860) explica fil per randa tots els detalls de l'acte.  
  
5.b. Evolució històrica/modificacions: al llarg de la història, des de 1860 ha experimentat canvis en els itineraris, però la funció principal ?els parlaments- s'han declamat sempre a la plaça Major.  
  
5.c. Personatges: indumentàries, pràctiques i funcions: els personatges principals són els dos ambaixadors, i els secundaris, el soldat cristià i el sentinella moro. L'estafeta es limita a portar el document on es requereix la rendició. Fins al 1980, els ambaixadors eren «d'ofici» i eren vestits per la Societat de Festers. A partir d'aquesta data el càrrec és assumit per la comparsa que desfila en setena posició i, per tant, és renovat cada any.  
5.d. Organització/finançament: l'organització de l'acte és a càrrec de la Societat de Festers, que és la seua promotora.  
5.e. Relació dels béns mobles i immobles o entorns d'interès vinculats: des de 1860 s'han succeït sis castells. En les festes de 1985, any en el qual es commemorava el 125 aniversari de la fundació moro-cristiana, s'estrenava el sisé castell. L'antic castell, dissenyat per Carlets l'any 1948, es trobava en mal estat i només se'n conservaven unes seccions. El president José Bas Terol proposà la construcció d'un nou castell. En l'actualitat continua sent la fortalesa on els ambaixadors declamen els seus parlaments i es disputa la fictícia batalla.  
  
6. Interpretació i simbolismes: el text de les Ambaixades és una obra original, escrita expressament per a un acte de festes i per a la vila d'Ontinyent. S'hi al·ludeix contínuament a personatges il·lustres de la localitat com ara Gomis, fra Lluís Galiana, l'arquebisbe Segrià, Cerdà; als seus paratges: el riu Clariano, el Mirador, el barranc i la font de la Puríssima, els llogarets musulmans de Benarrai i l'Arbellar. També parla de fets històrics i del patró de les nostres festes, el Crist de l'Agonia.  
  
7. Percepció i implicació de la població i grau d'obertura al públic: l'acte de les Ambaixades, cada vegada més, és dignificat gràcies a la seriositat i preparació dels ambaixadors. Existeix un reglament que regula al detall el desenvolupament de l'acte. Festers i festeres i públic assistent escolten atentament el parlament.  
  
8. Salvaguarda  
8.a. Agents i metodologia de transmissió: en la primera edició (Madrid 1881) que es llança en lletra de motle per la Imprenta y Estereotipia de Aribau y Cía., l'autor ja remarca el caràcter únic i específic de l'obra; indica al final de la introducció: «Hoy se imprimen con ánimo de evitar que los innumerables errores de copia manuscrita les quiten, como ya sucedía, hasta el sabor de localidad, única ventaja que tienen sobre las de los pueblos circunvecinos; adrede se escribieron para que no se representaran al público sino en las fiestas de Onteniente.» Els versos de Cervino han sigut font d'inspiració, si no còpia directa, en la redacció de les ambaixades d'altres poblacions.  
8.b. Identificació de riscos i diagnòstic: els criteris dictaminats per la Direcció General de Cultura i Patrimoni fan palès el difícil manteniment de les processons amb arcabusseria i els alardos que acompanyen les ambaixades per les limitacions derivades de la reglamentació d'armes de retrocàrrega. Certament, s'hi observa un detriment d'aquests actes en favor d'altres de més hedonistes i orientats cap a l'espectacle.   
  
Els dos actes tenen un denominador comú: la disparada de salves amb pólvora, una activitat lúdica clarament reglamentada per les forces de seguretat. En aquest sentit, la Societat de Festers exerceix un paper actiu en la salvaguarda i protecció de les persones que hi participen amb l'aplicació de diverses mesures com el Reglament de disparada, aprovat en l'Assemblea General Extraordinària del 24 de novembre de 2013.  
  
  
9. Valoració i justificació de la declaració: les Ambaixades del Moro i del Cristià conserven els alardos d'època foral. Són una representació simbòlica de l'enfrontament entre les dues cultures, una lluita que acaba amb l'agermanament dels dos bàndols. El text de les Ambaixades, escrites per l'escriptor romàntic J. J. Cervino en 1860, posseeix un valor literari que cal preservar (annex II)  
Cal destacar que el text de les Ambaixades advoca per la tolerància entre les cultures musulmana i cristiana. El parlament del sentinella cristià és un exemple d'igualtat entre les dues civilitzacions, com es desprén d'aquestes paraules: «recordando el valor de nuestros padres/unos somos cristianos, otros moros/y todos en quererte ¡oh patria! iguales». Els ambaixadors dels dos bàndols en lluita es respecten mútuament, són dos adversaris que cortesament defensen distints interessos: «Embajador moro: Por ti lo siento, capitán valiente./Capitán cristiano: Por ti lo siento, embajador galante.» Certament, la història determina que els cristians siguen els vencedors, però, al contrari que en altres poblacions, el vençut no és obligat a abjurar de la seua fe. Moros i cristians acaben l'acte desfilant junts.  
  
  
B) BAIXADA DEL CRIST DE L'AGONIA  
  
1. Comunitats o persones relacionades amb l'element: la Societat de Festers del Santíssim Crist de l'Agonia, integrada per dotze comparses cristianes i dotze comparses mores. Hi participa també l'associació Anderos del Cristo i tots els veïns i veïnes d'Ontinyent que ho desitgen. És un acte obert a tot el món.  
  
2. Descripció curta: la Baixada del Crist de l'Agonia és una celebració religiosa anterior al naixement de la festa moro-cristiana de l'època moderna. És continuadora d'una tradició secular, quan els soldats ontinyentins en època foral- acompanyaven amb salves de pólvora la patrona. Malgrat la seua antiguitat, és un dels actes que menys variacions ha experimentat al llarg de la història dels Moros i Cristians des de 1860. Aquest acte és, sens dubte, un dels més sentits per a molts dels ontinyentins i ontinyentines: imatges impactants, records per les persones absents, emocions a flor de pell. El poble d'Ontinyent trasllada la imatge del Crist des de l'ermita de Santa Anna a la Reial Parròquia de Sant Carles. L'acte comença amb un parlament als peus de l'ermita entre l'ambaixador moro i el cristià, i a continuació s'inicia una batalla amb arcabusseria. La processó segueix fins a arribar a l'església de Sant Carles. També participa en l'acte des de 1880 la barca de la comparsa Almanzor.  
  
3. Marc espacial  
3.a. Localització: Ontinyent.  
3.b. Recorregut: la processó de la Baixada del Crist continua mantenint el mateix itinerari des de 1860, un fet que es pot constatar comparant els antics programes amb l'actual: ermita de Santa Anna (s. XV), camí de Santa Anna, carrer de la Cantereria, pont Vell, plaça de Baix, plaça Major, carrer Maians i església parroquial de Sant Carles (antic convent jesuïta, s. XVIII). Cal destacar que la pujada del Crist segueix un itinerari diferent, més lògic i més curt, travessant pel pont Nou (que no començà a construir-se fins al 1879).  
  
4. Marc temporal  
4.a. Calendari: quart dissabte del mes d'agost.  
4.b. Periodicitat: anual.  
  
5. Descripció i caracterització  
5.a. Orígens documentats o atribuïts: la lectura atenta d'un vell manuscrit, redactat amb tota seguretat a mitjan segle XIX, ens ha revelat noves informacions respecte de la devoció al Crist de l'Agonia: «El día 25 de noviembre de 1809, por motivo de unas rogativas bajaron al Cristo de Santa Ana en andas por hocho hombres y (lo) colocaron en la iglesia de San Miguel [..] y fue restituído en su Ermita a su nueva capilla a principios de marzo de 1810.»  
Aquesta manifestació religiosa ?datada en vespres de l'ocupació napoleònica d'Ontinyent- és la primera d'una sèrie de manifestacions de devoció que els nostres avantpassats feren en honor al Santíssim Crist de l'Agonia. A ell s'encomanaren en les successives epidèmies de còlera que deixaren, en passar, una reguera de morts i desolació. Entre tots els episodis documentats en la sèrie històrica de l'Arxiu Municipal d'Ontinyent (AMO. Capítols), tingué especial importància la virulenta epidèmia de còlera que afectà Ontinyent la tardor de 1854. Els habitants d'Ontinyent apel·laren a la intercessió del Crist de l'Agonia, al qual baixaren des de l'ermita de Santa Anna a l'església de Santa Maria.  
  
No hi ha dubte que és a mitjan segle XIX quan la devoció pel «Morenet» de Santa Anna creix de manera significativa entre els fidels i a ell dirigeixen les rogatives en les successives sequeres. La constitució de l'església de Sant Carles com a parròquia independent el 1851 i el naixement de la festa el 1860 no faran més que potenciar el seu culte fins al punt de proclamar-lo sant patró dels Moros i Cristians i d'incloure la Baixada com un acte més de les festes.  
5.b. Evolució històrica/modificacions: les milícies urbanes, armades amb trabucs, eren enviades en els segles XVI i XVII a defensar les poblacions del litoral valencià quan aquestes eren atacades, primer per l'armada turca i posteriorment pels corsaris barbarescos. De manera periòdica, aquestes tropes realitzaven maniobres militars a fi de millorar la seua eficàcia. Aquestes tropes eren comandades per la màxima autoritat municipal, el jurat en cap, i eren encapçalades per la senyera reial. En aquesta bandera de camp, segons indica la documentació municipal (acta de «Consells i eleccions» 10 abril 1576), figuraven «les barres de Aragó, ço és groch y bermell».  
En un moment determinat ?en el cas d'Ontinyent l'any 1652- les milícies urbanes participen en les festes locals i comencen a acompanyar la Puríssima Concepció disparant salves de pólvora que pagava l'Ajuntament. Aquests festejos o alardos prompte desaparegueren, però en altres poblacions valencianes continuaren honorant d'aquesta manera els seus patrons. Els estudiosos estan d'acord que aquestes celebracions són l'antecedent immediat de l'actual festa de Moros i Cristians.  
La Baixada del Crist reprèn en 1860 aquesta vella tradició dels alardos forals, però en compte de dedicar-lo a la Puríssima ho feren al Crist.  
  
5.c. Personatges. Indumentàries, pràctiques i funcions: participen els llumeners del Crist de l'Agonia, que van ser uns dels fundadors de la festa de Moros i Cristians en 1860 juntament amb els socis del casino El Porvenir i l'Ajuntament. En la Baixada, els «anderos» (1898) ?que van vestits amb una indumentària marinera- porten al coll la imatge del Crist. Les 24 comparses, a ritme de marxa de processó, desfilen amb el segon vestit oficial.  
5.d. Desenvolupament i seqüència temporal: a les set de la vesprada del dissabte de festes comença a cessar l'ensordidor tro dels arcabussos que han començat la fictícia lluita a les sis de la vesprada, precedida d'un parlament entre els dos ambaixadors (obra de José María Royo). Els llumeners esperen que «el sol bese els romers»; és a poqueta nit l'hora convinguda per l'ancestral tradició. Dos colps de bombo, campanes a l'aire, sona l'himne i ix el Crist de l'ermita de Santa Anna. Enmig d'un silenci expectant, el Morenet s'encamina pel vell camí de Santa Anna fins a la Cantereria, travessa el pont Vell, continua per la plaça de Baix i pel carrer Maians per a ser acollit en l'església de Sant Carles. El mateix itinerari que l'any 1860. A les portes del temple la barca Almanzor (1880) i l'hereva de l'antiga fragata marinera l'esperen amb una pluja de pètals. Olor de cera i de flor de nard, devoció i tradició, a parts iguals.  
5.e. Organització/finançament: l'organització de l'acte és a càrrec de la Societat de Festers, que és la seua promotora.  
5.f. Relació dels béns mobles i immobles o entorns d'interès vinculats: ermita de Santa Anna (1416), camí de Santa Anna, carrer de la Cantereria (s. XVII), pont Vell (1500), plaça de Baix (s. XV), plaça Major (s. XV), carrer Maians (s. XVI) i església parroquial de Sant Carles (antic convent jesuïta, s. XVIII).  
  
6. Percepció i implicació de la població i grau d'obertura als públics: la iniciació dels infants en la festa era funció del pare; fora a peu agafats de la mà, fora al braç, els xiquets i xiquetes participaven en la processó de la Baixada. A hores d'ara continua aquesta tradició. Els avis quan arriben les comparses a la plaça de Baix lliuren els nets i les netes als pares. Creients i no creients participen en aquesta transmissió de devoció.  
  
7. Salvaguarda  
7.a. Identificació de riscos i diagnòstic: els criteris dictaminats per la Direcció General de Cultura i Patrimoni fan palès el difícil manteniment de les processons amb arcabusseria i els alardos que acompanyen les ambaixades per les limitacions derivades de la reglamentació d'armes de retrocàrrega. Certament, s'hi observa un detriment d'aquests actes en favor d'altres de més hedonistes i orientats cap a l'espectacle.  
  
Els dos actes tenen un denominador comú: la disparada de salves amb pólvora, una activitat lúdica clarament reglamentada per les forces de seguretat. En aquest sentit, la Societat de Festers exerceix un paper actiu en la salvaguarda i protecció de les persones que hi participen amb l'aplicació de diverses mesures com el Reglament de Disparada, aprovat en l'Assemblea General Extraordinària del 24 de novembre de 2013.  
  
  
8. Valoració i justificació de la declaració: l'acte de la Baixada del Crist de l'Agonia és el símbol màxim de la festa de Moros i Cristians d'Ontinyent en el seu vessant religiós. També és hereu directe de les salves d'honor que disparaven les milícies efectives d'època foral. Una celebració amb més antiguitat que les mateixes festes moro-cristianes i que continua celebrant-se pràcticament igual que fa cent cinquanta anys.  
  
  
ANNEX II  
Text íntegre de Las Embajadas del Moro y del Cristiano,   
escrites l'any 1860 per Joaquín José Cervino y Ferrero per a les   
festes que se celebren a la vila d'Ontinyent en honor   
al Santíssim Crist de l'Agonia  
  
AMBAIXADA DEL MORO. Al matí. Interlocutors: ambaixador moro, capità cristià i soldat cristià.  
Castell d'Ontinyent: sobre la porta l'escut heràldic de la vila, que és un castell coronat amb les barres d'Aragó i dos lleons vomitant aigua, amb aquesta llegenda: «Cual mis aguas, es limpio de mis hijos el linaje».  
  
Parla el soldat cristià des dels merlets.  
SOLDAT  
Insigne villa, en quien el cielo santo  
Derramó a manos llenas sus bondades,  
Y en los días de gozo fue tu escudo.  
Y fue tu amparo en los adversos trances;  
Tú, villa de Ontinyent generosa,  
Tú, reina augusta del más lindo valle,  
Tú, la de fuentes límpidas y puras,  
Tú, la de fecundísimos raudales,  
Tú, que te ves de flores coronada,  
De espigas y racimos, en la margen  
Del risueño Clariano, cuyas ondas  
Besan tu pie al rendirte vasallaje;  
Tú, que te ufanas con tus nobles hijos,  
Que en todas ocasiones fueron parte  
A consignar tu nombre en las historias,  
Orlado con laureles inmortales;  
Tú, que debiste a Dios tantos auxilios,  
Si en pestes, guerras, tempestades o hambres,  
A probar tu constancia y fe cristianas  
Llegó tal vez azote fulminante;  
Que llamas protectora, y reina, y guía,  
Y refugio, y patrona, y norte, y madre,  
A María, más pura que los cielos  
Y que los soles que en los cielos arden;  
Tú, en fin, patria querida, acude alegre  
Y el regocijo público comparte  
Con que hoy queremos tus ufanos hijos  
Reverenciar la salvadora imagen,  
La imagen de Jesús en la Agonía,  
Por quién a Dios tu angustia encomendaste  
Cuando el contagio horrendo atribulaba  
Tus campos, y tus plazas, y tus calles,  
Ven y consiente que en ficción risueña,  
Y en bullicioso retronante alarde,  
El humo de la pólvora te anime,  
Y el estallar del arcabuz te halague,  
Recordándote hoy luchas y proezas  
De otros siglos tal vez y otras edades,  
Que tu fe aviven y que a nadie cueste  
Ni una gota de llanto ni de sangre.  
Ea, pues, Ontinyent, a Dios bendice;  
Olvídate de críticos quilates  
Si oyes que remezclamos las modernas  
Con tus antiguas glorias inmortales;  
Y, pues que en veras contra el moro altivo  
Acaba España de mostrar que sabe  
Pelear y vencer, y de Marruecos  
Dominar los feroces estandartes,  
Ven hoy a ver como en alegres burlas,  
Recordando el valor de nuestros padres,  
Unos somos cristianos, otros moros,  
Y todos en quererte ¡oh, patria! Iguales.  
  
Apareix l'ambaixador moro seguit d'una brillant escorta dels seus; aquesta queda a convenient distància, i ell, avançant-se cap al castell, diu:  
  
AMBAIXADOR  
Bravo castillo es ese en que el cristiano  
Seguro piensa estar de los alfanjes  
Que los hijos de Alá blandir sabemos,  
Contando las victorias por combates.  
Bravo es ese castillo, y le decoran  
Las barras de Aragón y dos voraces  
Leones en su escudo, cuyas bocas  
Agua despiden pura y murmurante.  
Orgulloso es el mote que por cima  
De su blasón la noble villa trae;  
Lo conozco y lo leo: «Cual mis aguas  
Es limpio de mis hijos el linaje».  
Y juro por Mahoma, que a valientes  
No hay muchos en España que les ganen;  
  
Serían los primeros, si nosotros  
En valor no estuviéramos delante.  
La villa ha de rendir; más antes quiero  
Ver si, evitando asaltos y combates,  
Hundir consigo su cristiana enseña,  
Y mis lunas plantar en sus baluartes.  
A Abdalá sirvo así, rey poderoso,  
Temido del Poniente hasta el Levante,  
Que aquesta embajada a proponer me envía  
A esos cristianos en su fe arrogantes.  
Sal, pues, caballo mío: parte y broten  
Fuego las piedras donde el callo estampes.  
Allí está el centinela: ahora veremos  
Si su jefe se atreve a presentarse.  
  
S'acosta al castell lluint el mestratge del seu cavall.  
  
SOLDAT  
¡Alerta! ¡Alerta! Armada gente arriba,  
Castillo de Ontinyent, a tus umbrales.  
  
Sonen dins del castell dues notes d'un clarí, com si avisara.  
  
AMBAIXADOR  
¡Ah del muro! Cristiano centinela,  
No te asustes al verme.  
  
SOLDAT  
¡Yo asustarme!  
Ni con cien como tú.  
  
AMBAIXADOR  
Tienes orgullo.  
  
SOLDAT  
Tengo serenidad para el combate,  
Y de hablar con un hijo de Mahoma  
No muy vivos deseos.  
  
AMBAIXADOR  
¡Soy atarfe!  
  
SOLDAT  
Más que seas Luzbel: yo soy Gandía,  
Nacido entre aquests ricos olivares,  
Y tengo un arcabuz, que Mata-moros  
Se llama de apellido.  
  
AMBAIXADOR  
Bien: me place  
El ver que el centinela del cristiano  
Es jactancioso. Avisa al comandante  
De ese castillo, y acabemos pronto  
La embajada que tengo que anunciarle.  
  
  
SOLDAT  
¿Embajada dijiste- Pues presumo,  
Si nos quieres rendir, que será en balde.  
  
Se'n va.  
  
AMBAIXADOR  
¡Oh! ¡Si lograra yo con mis razones  
Convencer al caudillo de ese adarve!  
¡Qué premio tan magnífico obtuviera  
Del gran Califa, que el profeta guarde!  
  
Ix el capità cristià.  
  
CAPITÀ  
¿Quién busca al capitán Lope Vaillo-  
  
AMBAIXADOR  
Atarfe, embajador que quiere hablarte.  
  
CAPITÀ  
¿Eres tú-  
  
AMBAIXADOR  
El mismo soy.  
  
CAPITÀ  
Dios te ilumine.  
  
AMBAIXADOR  
Y a ti líbrete Alá de todos males.  
  
CAPITÀ  
Caballero parésceme y valiente  
  
AMBAIXADOR  
Lo mismo me pareces arrogante.  
  
CAPITÀ  
Di pronto a qué viniste, que ya escucho.  
  
AMBAIXADOR  
Pues oye, y de escucharme no te canses.  
Después que vuestros reyes, sumergidos  
En odios, en molicie y en desmanes,  
El cetro de los godos convirtieron  
En débil caña combatida y frágil,  
Apareció Rodrigo, para colmo  
De hispana desventura miserable,  
Y al conde Don Julián fiero ultrajando,  
Trajo a España las iras del alarbe.  
Bien sabes, capitán, del Guadalete  
Las hórridas jornadas, y bien sabes  
Cómo lograron mis abuelos daros  
Pruebas de su ardimiento y su coraje.  
¿Quién como Alá- Brilló la Media Luna  
En donde muere el sol y en donde nace.  
África lanzó a España sus valientes;  
Àfrica venció a España en todas partes;  
Tarif, Abderramán, Almanzor, Muza  
Ciñéronse laureles inmortales.  
Zaragoza, Toledo, Jaén, Granada,  
Sevilla, Badajoz, Santiago, Cádiz,  
Vieron al Moro triunfador alzando  
Bandera victoriosa, y las ciudades,  
Las villas y los campos de consumo  
Le rindieron tributo y vasallaje.  
Esa hermosa Valencia, paraíso  
De flores, y de amor, y de beldades,  
Bajó también la coronada frente,  
Y un moro fue su rey, califa y padre.  
De allí extendiose el musulmán imperio,  
Y árabe fue Ruzafa y Almusafes,  
Y Alberique, y Alcira la sultana,  
Que del Júcar se baña en los cristales;  
Xátiva, Benigánim y Gandía,  
Albaida, Alcoy, cien otros, y aquest valle,  
Desde el altivo Moncabrer y desde  
La peña que figura un monje en Agres,  
Hasta el confín del reino castellano  
En Villena y Caudete, fueron árabes.  
Tú también, Ontinyent, en las almenas  
Del Mirador nuestro pendón miraste;  
Nuestras son tus costumbres, nuestro el modo  
De cultivar tus campos y heredades;  
Nuestra la ley de repartir las aguas,  
Destinadas al riego en limpios cauces;  
Nuestro el brillar que en los serenos ojos,  
En los luceros de tus hijas arde;  
Nuestro el valor y arranque de tus hijos,  
Y casi nuestro aún su porte y trajes.  
Siendo esto así, ¿qué importa que vencieran  
El Cid después y reyes cual Don Jaime-  
¿Qué importa que las villas y castillos  
Nos hicieran perder en duros lances-  
Os trajeron la Cruz, más no con ella  
El bienestar que nos debisteis antes.  
  
CAPITÀ  
Cállate, moro, y de la Cruz no insultes  
Los que adoramos hoy sacros esmaltes,  
O juro que me falte la paciencia  
De continuar oyendo tu mensaje.  
Sigue: contestaré; porque hasta ahora  
Parecen tus razones disparates.  
  
AMBAIXADOR  
Pues en su mente altiva recordando  
Mi gran rey Abdalá que esos pilares  
Fueron de sus mayores, y estas tierras  
Conquistadas al precio de su sangre,  
Decide, por amor hacia vosotros,  
Recobrarlas, de hoy más, a todo trance.  
  
CAPITÀ  
No lo ha pensado mal, pero imagino  
Que el ponerlo por obra no es tan fácil.  
  
AMBAIXADOR  
Escúchame hasta el fin; no hay imposible  
Que el poder de Mahoma no contraste.  
Rey potente Abdalá, de Dios querido,  
Amado del Profeta, el sabio, el grande,  
Lleva su imperio hasta el remoto clima  
Que fertiliza el caudaloso Ganges.  
Vieras allí riquezas indecibles,  
Montes de oro y colinas de diamantes.  
Cien esclavas le siembran el camino  
De rosas y claveles y azahares,  
Y le ofrecen sus gracias que embelesan,  
En dulces cantos y ligeros bailes:  
De China y de Sabá le dan perfumes;  
Le traen de Cachemira blancos chales;  
Halla en tinas de pórfido y de plata  
Baños de esencia de jazmín fragantes;  
Habla, y le escuchan prosternados pueblos;  
manda, y ruedan cabezas a millares;  
Levanta el cetro y cubren las llanuras  
Ejércitos de ejércitos ferales;  
Dice: «¡Quién como yo!» y el mundo entero  
Cede al oír su voz, tiembla y se abate.  
Así Abdalá cruza el Egipto y vuela;  
Deja atrás los desiertos arenales  
Del África; el estrecho gaditano  
Le ve pasar con invencibles naves;  
Subyuga a Andalucía, llega a Murcia,  
Domina cual rugir de tempestades;  
La enseña de Mahoma ya ha fijado  
En el fuerte castillo de Alicante;  
Y aquí me envía, y de su parte vengo  
A evitaros congojas y desastres.  
Sube a esos montes, y verás la tierra  
Cubierta de caballos y de infantes;  
No resistáis, guerreros de Ontinyent;  
No os mostréis temerarios y tenaces:  
Ríndeme, capitán, ese castillo,  
Y pídele a mi rey cuanto gustares.  
Dije: decide, tu respuesta aguardo.  
Escoge: guerra o paz. Pronto.  
  
CAPITÀ  
Acabaste.  
  
AMBAIXADOR  
Acabé.  
  
CAPITÀ  
Ya la cólera me ahoga  
Y casi no me deja contestarte.  
Si embajador no fueras, ahora mismo  
Sabrías con quien hablas, don Atarfe.  
¿Rendirnos sin lidiar, moro altanero-  
¿Nos tienes por traidores o cobardes-  
Nunca lo fue aquesta villa, y pergaminos  
Conserva en sus archivos que lo aclaren.  
Dícesme que triunfaron tus abuelos  
Aquí, allá y acullá, y en cien mil partes.  
¿Por qué no has mencionado cuántas veces  
Domó la cruz las iras del alarbe-  
La Cruz hoy mismo victoriosa brilla  
Desde Pirene hasta Tetuán, y alzarse  
la ves hoy como nunca festejada  
Por aquest pueblo religioso y grande.  
Ella ha sido su amparo, ella libróle,  
No ha mucho, de contagio miserable;  
ella le dará el triunfo, y Ontinyent  
Siempre bendecirá su sacra imagen.  
Recuerda a Covadonga, y a las Navas,  
Y a Daroca, y los Santos Corporales,  
Y Al Cid Batallador, que de Valencia  
Arrojó los morunos estandartes.  
Hablas de tus mayores: contra todos  
Un nombre solo te daré brillante,  
Un nombre que tus bríos eche a tierra:  
El nombre triunfador del rey don Jaime.  
¿Qué me importan a mí los montes de oro  
Del déspota Abdalá, ni sus alfanjes,  
Ni sus esclavas, que en fango hundidas  
Vieron su amor vendido en vil ultraje,  
Ni el orgullo tiránico, que a miles  
Las cabezas muslímicas abate-  
¿Son esas las venturas que me ofreces-  
¿Son esos los regalos que me traes-  
Guárdate para ti leyes de hierro,  
Guárdate para ti sus alcoranes:  
El cristiano no sufre despotismos  
De Abdalá, ni Mahoma, denigrantes.  
Real villa fue siempre la que miras;  
Feudo no dio ni señorío a nadie;  
La Santa Ley de Cristo, su Evangelio,  
Fue de su municipio norte y base.  
Y con su voto en Cortes, villa libre,  
Ontinyent guardó sus libertades.  
La historia te lo dice. ¿Y ahora quieres  
Que, olvidados de Dios y nuestros padres,  
Cedamos a orgullosas embajadas  
O a jactanciosas altaneras frases-  
Vuelve y dile a tu rey que aquí esperamos,  
Prontos a defender nuestros altares,  
Nuestros fueros y el trono de los reyes  
Que al honor español dieron realce.  
Antes morir que sucumbir con mengua;  
Antes que moro, el español es mártir.  
  
AMBAIXADOR  
¿Tal dices, capitán-  
  
CAPITÀ  
Tal dije, moro:  
Ni una palabra más, y Dios te guarde.  
  
AMBAIXADOR  
Perecerán tus bravos; sangre y fuego  
Tendrán del Agrillente a Fontanares.  
  
CAPITÀ  
Pues Cristo en la Agonía nos socorra:  
Ya veréis vuestro Alá que es lo que hace.  
  
AMBAIXADOR  
Por ti lo siento, capitán valiente.  
  
CAPITÀ  
Por ti lo siento, embajador galante.  
  
AMBAIXADOR  
En la lid nos veremos.  
  
CAPITÀ  
Nos veremos  
En medio al retronar los combates.  
  
AMBAIXADOR  
¡En el nombre de Alá, guerra al cristiano!  
  
CAPITÀ  
¡En el nombre de Dios, guerra al alarbe!  
  
Sonen clarins i música. Guerra d'una part i d'altra.  
  
AMBAIXADA DEL CRISTIÀ. A la vesprada. Interlocutors: soldat moro, ambaixador cristià, l'emir.  
  
El mateix castell d'Ontinyent; però a dalt de tot, en comptes de la bandera espanyola, oneja la mitja lluna. Un soldat moro està de sentinella al castell. L'ambaixador cristià, amb els seus guerrers, deté el seu cavall a la vista de la fortalesa i diu:  
  
AMBAIXADOR  
Valientes, allí está la noble villa,  
La tierna madre, la querida patria,  
Ontinyent, de la árabe pantera  
Sufriendo triste la opresora garra.  
Vedla y llorad: no en mengua de sus hijos  
Puso allí el moro la atrevida planta;  
Defendiose el cristiano mientras tuvo  
Sangre en las venas, y en las manos armas;  
Pero el cielo, sin duda, probar quiso  
Nuestro valor y nuestra fiel pujanza,  
O castigar pecados de la gente  
Que esos muros fortísimos guardaban.  
Prometamos a Dios, nobles cristianos,  
Enmendar ya las cometidas faltas:  
Cristo por su Agonía en nuestra ayuda  
Vendrá, y a ser consuelo en nuestras ansias.  
El pecho me lo anuncia: acaso hoy mismo  
Podamos tremolar la enseña santa  
Sobre la torre que el Clariano copia  
En el cristal de su corriente clara.  
Nunca más perderemos aquests muros;  
Vendrán los siglos, y verá pasmada  
La Historia que los hijos de Ontinyent  
Contribuyen a dar glorias a España.  
¡Oh gozo! Ya parece que los veo,  
Y que escucho sus nombres y prosapia,  
Y que en armas, en ciencias, en virtudes,  
En artes, en riqueza y bienandanza,  
No solo en aquests campos, sino en todos,  
Lograr consiguen vencedora fama.  
¡Oh! ¿quién pone sus nombres en mis labios-  
Celeste inspiración mi pecho exalta,  
Y como en profecía los pronuncio,  
Y siento en gozo enajenarse el alma:  
Un Cerdá, un Albuixech, Sanz, Lluch, Eixea,  
Donat, Segriá, Tortosa, Pons, Sor Paula,  
Y tantos otros que ilustrar consiguen  
El blasón puro de la dulce patria.  
Aquest ya adquiere de marqués corona;  
Aquel con la de conde se engalana;  
Un Gomis llena a Europa de armonía;  
Quevedo valenciano es un Galiana;  
Callad, callad; paréceme que escucho  
Celebrar tales glorias en un arpa  
Que es hija de aquest río y estas fuentes,  
Al Manzanares luego trasladada,  
Donde, en lindes de ingenio vencedora,  
Logra el premio de manos de monarcas.  
¡Que no sean ensueños de la mente  
estas que te presagio honras bizarras,  
¡Oh villa queridísima! Y que el cielo  
Aumente en siglos mil tu ilustre fama!  
Preciso es para ello, nobles tropas,  
Que el perdón del castillo al punto caiga,  
Y que la Cruz del Salvador domine  
Otra vez desde el Llombo a la Solana.  
Más quiero ver si nuestro Dios concede  
Fuerza de convicción a mis palabras,  
Y sin luchas ni asaltos arrojamos  
de ese torreón las huestes musulmanas.  
Aquí esperad, mientras al jefe moro  
Arribo a proponerle mi embajada.  
  
Es retira l'escorta algunes passes, i l'ambaixador s'avança cap al castell i continua dient:  
  
¡Cómo late mi pecho! Al fin te miro  
de cerca, ¡oh villa en que pasé mi infancia,  
Donde por vez primera los cantares  
Lancé de amor a las serenas auras,  
Y con faz los oyeron apacible  
Donceles, y pastores, y serranas;  
Donde por vez primera al cielo santo  
Aprendí a dirigir tierna plegaria;  
Donde por vez primera a llamar Madre  
A María, patrona de aquest suelo,  
De pureza y de estrellas coronada!  
¡Salud, villa querida! ¡Dios consienta  
Que en medio a tus vergeles y enramadas  
Pueda vivir en la vejez caduca!  
El pecho libre de zozobras y ansias;  
No ver la Media Luna en tus almenas;  
Contemplarte feliz, rica y gallarda;  
Amigos generosos, y una humilde  
Tierra en tu campo, a mi deseo bastan.  
Más siento enternecerme, y por mi nombre,  
Que aquesta no es ocasión de quejas blandas,  
Sino de ardor altivo y belicoso  
Que asuste a la falange musulmana.  
Allí está el centinela: llamar quiero,  
Y que salga el Emir, que Dios abata.  
  
Dirigint-se al sentinella en veu alta, com si cridara, diu:  
  
SOLDAT  
¡Hola, cristiano altivo! ¿Qué demandas-  
  
AMBAIXADOR  
Ver quisiera el emir que por acaso  
Domina esa potente barbacana.  
  
SOLDAT  
Calma, sidi cristiano, y estad quieto,  
Porque hoy no tengo de revuelta ganas.  
¿Por acaso me has dicho?¿Qué apostamos  
A que quieres cobrar estas murallas-  
En ellas estoy bien, y el adquirirlas  
Un flechazo costome en aquesta pata.  
  
AMBAIXADOR  
Avisa a tu mandón, no charles tanto,  
Y adviértele que vengo de embajada.  
  
SOLDAT  
¿Qué nos querrás decir- Ya lo sabemos:  
que tu rey, que tu Dios y que tu patria...  
  
AMBAIXADOR  
Hablador eternal, cumple tu oficio.  
  
SOLDAT  
Ya voy, ya voy; habrá otra vez jarana.  
  
Se'n va.  
  
AMBAIXADOR  
No solo de alcuzcuz, sino de miedo,  
ración lleva ese mozo muy sobrada.  
  
Apareix l'emir al castell.  
  
EMIR  
Califa del cristiano, alfaquí, jeque,  
Aquí estoy, pues que dicen me buscabas.  
  
AMBAIXADOR  
Moro, comendador, jefe, clavero,  
Sultán, o lo que seas, dos palabras.  
  
EMIR  
Dilas, y Alá te inspire y te conserve.  
  
AMBAIXADOR  
Oye, y Dios me las dicte al pronunciarlas.  
Pecados de mis gentes consintieron  
Que cediera esa villa a vuestra audacia;  
Pero bien sabes el valor y el brío  
Que en su defensa demostramos ardua.  
Era la noche, y por doquier crujía  
El estruendo y fragor de la batalla.  
Sangre, destrozos, mortandad y horrores,  
Al resplandor de amarillenta llama,  
Al cristiano envolvían y al alarbe  
Cuando vino a asaltar esas murallas.  
El fuego consumía las almenas;  
Rotas caían cimbras y pilastras,  
Y exánimes los jóvenes y ancianos  
Daban y recibían muerte amarga.  
Por fin vencisteis, porque el cielo quiso  
castigar nuestras culpas atrasadas;  
Más vuestra sangre enrojeció la tierra  
Y del Clariano purpuró las aguas.  
¿De qué os sirve el castillo de Ontinyent-  
De continuo el cristiano os amenaza;  
Paz, quietud no tendréis, si nuestra enseña  
no nos dejáis poner en su alcazaba.  
Cien valientes y cien jurado habemos  
No desceñir la victoriosa espada  
Ni quitarnos la espuela pinzadora,  
ni abandonar el casco y la coraza,  
Sin rescatar de vuestras rudas manos  
Nuestra querida, nuestra dulce patria.  
Tierras os dejaremos y heredades;  
Al cultivo os daréis y a la labranza;  
Seguros viviréis bajo el imperio  
De nuestro rey y de sus leyes sabias;  
Donde no, desde aquí prometo y digo  
Que será vuestra raza exterminada,  
Y que ni un pequeñuelo ha de quedaros  
Que cuente vuestro afán a otras comarcas.  
  
EMIR  
Embajador cristiano, bien conozco  
Cuánto pueden recuerdos de la infancia,  
Deseos de adquirir guerreras glorias,  
Y afán de hallar tal villa restaurada;  
Más ved que esos deseos son en vano;  
Mirad que esos afanes os engañan;  
Reparad que defiendo aquest castillo;  
A buenas no tendréis en él entrada.  
  
AMBAIXADOR  
Poco me importa, testarudo moro;  
Si no a buenas, en él entraré a malas.  
  
EMIR  
Mucho presumes de tu fuerte brazo.  
  
AMBAIXADOR  
Mucho presumo y con razón sobrada.  
  
EMIR  
Duélome de ello; a la menor refriega,  
No pararéis hasta el peñón de Almansa.  
¿Dónde está vuestro ejército- Menguado,  
Sin fe, sin brío, sin poder, sin armas.  
¿Cómo se ha de oponer al de Mahoma,  
Que el sultán poderoso Abdalá manda-  
Muy pronto a reforzarnos tropas nuevas  
Van a llegar del África y del Asia;  
Los ballesteros de Numidia horribles,  
Que emponzoñan las flechas que disparan;  
Los de rostro más negro que la noche,  
Armados con gumías y con mazas;  
Los que montan caballos más ligeros  
Que el viento, y blanden poderosa lanza,  
Y cien otros y cien, con los califas  
Que vienen predicando guerra santa.  
Pensad que ya Castilla no os ayuda,  
Que Aragón no os auxilia, ni Navarra:  
Que os abandona vuestro Dios, y es fuerza  
Que cedáis a las lunas musulmanas.  
  
AMBAIXADOR  
¡Emir! ¿Qué es lo que dices- ¿Es posible  
Que así te ciegue tu soberbia vana-  
¡Que a la menor refriega cederemos!  
¡Que echaremos a huir de vuestra rabia!  
¿No nos veis acosaros cada día  
Y haceros humillar la frente airada-  
¿No existía bien cerca de aquest sitio  
Un pueblo, Ben Abray- ¿Qué es de sus casas-  
Os las quemó el cristiano, y hoy son era  
Donde se aventan las trilladas parvas.  
Vuestra mansión del Arbellar, ¿existe-  
Ni el lugar conocéis en donde estaba;  
Es un barranco y fuente, que el cristiano  
Fuente de la Purísima la llama.  
¡Que no tenemos fe! No nos conoces.  
¿Pues por quién hoy al cielo se levantan  
Piadosos corazones bendiciendo  
A Cristo en la Agonía soberana-  
¿Que vendrán a ayudaros esos blancos  
Y esos negros leones y camellos,  
De tigres y panteras africanas-  
¡Que vengan, vive el cielo que a nosotros  
Ni Lucifer para asustarnos basta!  
Al Dios de los ejércitos tenemos  
A nuestro lado con la diestra armada;  
Cabalga en torbellino tormentoso,  
Le sigue el trueno, el rayo le acompaña;  
El ángel de la muerte va anunciando  
Las iras del Eterno y su pujanza;  
Dios guía nuestros fuertes escuadrones  
Mientras por tierra combatiendo avanzan,  
Y envía por el aire otros guerreros  
Que aterrorizan vuestra fuerzas bravas.  
Los mismos son que visteis en cien partes,  
Desde el Salado a las gloriosas Navas;  
Los mismos son, temblad de oír sus nombres;  
Santiago aquí, San Jorge allá en Alfama;  
Pero sospecho, Emir, que a mis razones  
Tu duro fanatismo no se ablanda.  
  
EMIR  
Y sospechas lo cierto, y va tu arenga  
Siendo ya por demás cansada y larga.  
  
AMBAIXADOR  
Más cansada ha de serte si en el campo  
Tu espada se encontrara con mi espada.  
  
EMIR  
Se hallará cuando gustes, que no cedo.  
  
AMBAIXADOR  
Pues mírala ya pronta a la batalla.  
  
EMIR  
¡Muslimes, a lidiar contra el cristiano!  
  
AMBAIXADOR  
¡Cristianos, por Jesús y por la Patria!  
Oíd: ¡Viva Ontinyent!  
  
TOTS  
¡Viva!¡Viva!  
  
AMBAIXADOR  
¡Valientes, a las armas!  
  
TOTS  
¡A las armas!  
  
Guerra: disparen tots i queda el castell en poder dels cristians.