Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 5492, del 18-04-2007 (2007/3072)

Notificació a Oleksiy Kulchytskyy de la sentència 128/2007, dictada en les interlocutòries del juí mesures extramatrimonials contenciós 1.156/2006.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5492

Data del DOGV
:   18-04-2007

Secció del DOGV
:   IV. ADMINISTRACIÓ DE JUSTÍCIA

Número del document
:   2007/3072


Data del document
:   28-02-2007

Organisme emissor
:   Jutjat de Primera Instància Número 10 d'Alacant

Tipus de document
:   Edicte

Descriptors 

:   * sistema judicial

Procediment: assumpte civil 001156/2006-C2.  
Juí: mesures fills extramatrimonials contenciós - 001156/2006-C2.  
Part demandant: Zhanna Smagina.  
Part demandada: Oleksiy Kulchytskyy.  
En el juí referenciat, s'ha dictat la resolució el text literal de la qual és el següent:  
"Sentència número 128/2007.  
Jutgessa que la dicta: Susana Pilar Martínez González.  
Lloc: Alacant.  
Data: 13 de febrer del 2007  
Part demandant: Zhanna Smagina.  
Procuradora: Belinda del Hoyo Gómez.  
Part demandada: Oleksiy Kulchytskyy.  
Assumpte: guarda, custòdia i aliments número 1.156/2006.  
Alacant, 13 de febrer de 2007  
La magistrada jutgessa del Jutjat de Primera Instància número 10 d'Alacant, Susana Martínez González, ha vist estes interlocutòries de juí verbal número 1.156/2006 entre les parts, d'una, com a demandant Zhanna Smagina, representada per la procuradora senyora del Hoyo Gómez i assistida de la lletrada senyora Compañ Sala i d'una altra, com demandat Oleksiy Kulchytskyy, declarat en rebel·lia, sobre guarda, custòdia i aliments en relació al fill menor d'edat, amb intervenció del ministeri fiscal.  
Antecedents de fet  
Primer. La representació abans indicada va presentar demanda contra l'expressat demandat, en la qual després d'exposar els fets i els fonaments jurídics que estimava pertinents i que ací es donen per reproduïts, acabava suplicant es dictara sentència acordant l'atribució de la guarda i custòdia, règim de visites i aliments respecte del fill menor d'edat.  
Segon. Per torn de repartiment va correspondre a este Jutjat l'anterior demanda, que va ser admesa a tràmit i, citat el demandat i el ministeri fiscal, este va contestar al·legant els fets i fonaments de dret que estimaven d'aplicació, i que en esta resolució es donen per reproduïts, sense que ho fera el demandat, per la qual cosa se li va declarar en rebel·lia.  
Tercer. Tenint-se per contestada la demanda, es va convocar a les parts a juí verbal, ratificant-se en els seus respectius escrits de demanda i contestació, i rebut el plet a prova, es van practicar les propostes i admeses amb el resultat que és vorà en les interlocutòries, queden estes concloses per a sentència.  
Quart. En la tramitació d'este procediment s'han observat i complit les prescripcions legals.  
Fonaments de dret  
Primer. La falta d'assistència del rebel, en principi no suposaria assentiment ni admissió dels fets, com disposa amb caràcter general l'article 496 de la Llei d'Enjudiciament Civil, si bé, l'article 770.3 establix que en els processos matrimonials o de guarda i custòdia la incompareixença sense causa justificada podrà determinar que es consideren admesos els fets al·legats per la part que comparega per a fonamentar les seues peticions sobre mesures definitives de caràcter patrimonial.  
Segon. Davant de la situació de crisi d'una unió de fet, és obligació dels tribunals pronunciar-se sobre les conseqüències personals i patrimonials derivades de la ruptura de la convivència i això, en atenció a la protecció social, econòmica i jurídica de la família que proclama el nostre text constitucional en l'article 39.1, havent reconegut el Tribunal Suprem, en sentència de 21 d'octubre de 1992, la plena legalitat de l'estable unió de fet, entre un home i una dona, com a manifestació del dret fonamental al lliure desenvolupament de la personalitat (article 10 de la Constitució) i la susceptibilitat de constituir amb això una família tan protegible com la creada a través de la unió matrimonial i si bé la normativa prevista per a les crisis matrimonials no resulta aplicable de manera general a la ruptura de la unió de fet (sentències del Tribunal Constitucional de 15 de novembre de 1990, del Tribunal Suprem, d'11 de desembre de 1992, 18 de febrer de 1993 i 5 de juliol del 2001, entre altres), no obstant això, els fills són iguals davant la Llei, com proclama l'esmentat article 39, en el punt 2, de la Constitució, que assegura la protecció integral dels fills davant la llei amb independència de la filiació. Tal equiparació entre els fills per naturalesa, siguen matrimonials o no, com es raona en la sentència de l'Audiència Provincial de Barcelona, de 28 de setembre de 1999 provoca que les normes substantives reguladores de les crisis matrimonials (articles 92 a 96 del Codi Civil) siguen aplicables a les relacions paternofilials que es creguen en les parelles de fet, quan es produïx la ruptura de la convivència More uxorio. Així, la pàtria potestat de la prole actua com a dret inherent de la paternitat i maternitat i en el nostre àmbit té indubtable caràcter de funció tutelar que la configure com a institució a favor dels fills, com establix l'article 154 i ho té declarat la jurisprudència des d'antic (sentències del Tribunal Suprem de 28 d'octubre de 1981, 25 de juny de 1923) així com les més recents (sentències de 23 de juliol de 1987, 5 de març de 1998, 9 de juliol de 2002), com declara l'article 24 del pacte internacional de Drets Civils i Polítics (Nova York, 19 de desembre de 1966), i referix l'article 39.3 de la Constitució, en la seua part obligatòria de dret-funció. Per a això, el cessament de la convivència de la parella exigix l'haver de regular la forma de desenvolupament del dret-deure dels pares de vetlar per ells, tindre'ls en la seua companyia, educar-los i procurar-los una formació integral (article 154 del Codi Civil).  
Tercer. En primer lloc, sol·licita l'actora se suspenga en l'exercici de la pàtria potestat al demandat. En este cas, el demandat ha deixat de tindre contacte amb l'actora i el fill d'ambdós des de juny de 2006, i esta desconeix el seu parador, el pare ha deixat de complir amb totes les seues obligacions inherents a la pàtria potestat, i no passa voluntàriament cap quantitat per al sosteniment del menor. Les circumstàncies exposades determinen que procedisca accedir a la petició de l'actora, procedint la suspensió de la pàtria potestat i de les visites respecte del pare, ja que, com afirma la sentència de l'Audiència Provincial de Toledo de 23 de maig del 2001 és possible i plenament ajustat a dret la privació de la pàtria potestat (total o parcial) acordada en un procés ad hoc, fundada en l'incompliment dels deures inherents a esta, quan ha sigut qualificat com greu, i s'actuarà sempre en interés i benefici dels fills, però no la seua extinció, i es recorda que podran igualment els tribunals acordar la seua recuperació quan haguera cessat la causa que va motivar la privació. Servisca la sentència del Tribunal Suprem, Sala 1a, 11 d'octubre de 2004. Així, a la vista que és la mare la que exercix de fet la pàtria potestat amb caràcter exclusiu, davant de la prolongada absència del pare, procedix també atribuir a esta en exclusiva legalment el citat exercici, sense perjuí que, si canviaren les circumstàncies, es puga instar la seua recuperació pel demandat, i s'haurà de procedir també a acordar, en benefici del menor, la suspensió del règim de visites. En este sentit, la sentència del Tribunal Suprem d'11 d'octubre de 2004 referix que com el pare ha incomplit gravíssimament els seus deures familiars, es fa creditor a la privació per via de sanció de la pàtria potestat que compartix fins ara amb la mare de la seua filla, d'acord amb el que preceptua l'article 17 del Codi Civil, circumstància que ha de dur a denegar-li l'exercici de qualsevol dret de visita a la filla, incongruent amb la seua actitud de desinterés cap a ella, el dret del qual a relacionar-se amb la menor només està justificat pel bé que a esta poguera reportar, i no s'estima en absolut beneficiosa en les actuals circumstàncies eixa relació. "Per a això, es té en compte no sols la desídia i desgana cap a la relació amb la filla que es desprén de l'actitud absolutament incomplidora dels seus deures... aplicació de la doctrina establida per esta Sala en casos semblants (sentència del Tribunal Suprem de 5 de març de 1998)- tenint en compte que, segons l'article 110 del Codi Civil, el deure de prestar aliments subsistix i que la recuperació de la pàtria potestat, quan s'ha privat d'ella, només pot acordar-se "quan haguera cessat la causa que va motivar la privació"(article 170.2 del Codi Civil), la qual cosa implica major seguretat per al compliment si es priva al progenitor de la pàtria potestat, atés que, si realment té interés a complir els seus deures amb la xiqueta, complirà, i, si no és així, sembla ajustar-se a l'interés d'esta que no ostente la pàtria potestat... La consideració de l'incompliment especificat com a greu no impedix el control previst en l'article 158 del Codi Civil, reiterat en la Llei Orgànica 1/1996, de 15 de gener (protecció jurídica del menor), ni el dret del menor a ser oït, ni a la seua informació adequada, i s'haurà de buscar el seu desenvolupament integral, d'acord amb la seua personalitat, ni les prestacions alimentàries imposades al pare que contempla l'article 110 del Codi Civil, que transcendixen a la pàtria potestat i funció familiar, tot això conforme a les previsions contingudes en l'article 39 de la Constitució espanyola, de manera que tampoc resultarà inútil recordar la protecció familiar continguda en els articles 226 i 228 del Codi Penal de 1995, res de tot això impedirà en el futur que, en benefici o interés de la filla, puguen els tribunals acordar la recuperació de la pàtria potestat, quan hagueren cessat les causes que van motivar la privació (article 10.2 del Codi Civil)".  
Quart. Quant a la guarda i custòdia dels fills menors, el principi bàsic i fonamental que regix en esta matèria és el favor minoris que recull la Convenció dels Drets del Xiquet de l'ONU, en l'article 39 de la Constitució espanyola i en diversos preceptes del Codi Civil (articles 92, 93, 94, 151, 154, 158 i 170). Per tant s'han d'apreciar determinades circumstàncies que revelen l'interés suprem del menor, que ha de ser sens dubte ser preferentment tutelat tal com establix l'apartat segon de l'article 92 del Codi Civil, i així haurà de ponderar-se l'ambient més propici per al desenvolupament de les facultats intel·lectuals, afectives i volitives del menor, l'atenció que puguen prestar-li en l'orde material com afectiu cada un dels progenitors, la maduresa intel·lectual i volitiva del menor, etc. (sentència de l'Audiència Provincial de Madrid de 24 de maig de 2002). En este cas, en atenció a les mencionades circumstàncies i sense perjuí que el menor continue sota la pàtria potestat compartida d'ambdós progenitors, es procedix l'atribució d'esta a la mare pare, per estimar-se així més adequat, ja que amb això es manté el criteri en què es tria com guardador al progenitor que, com en el supòsit de la Sentència de l'Audiència Provincial d'Alacant 11 de gener de 2001, s'ha ocupat amb més intensitat i habitualitat del menor, en quant que defenent l'interés dels menors, a estos els convé mantindre la relació paternal, que era més intensa fins aleshores. Esta relació més estreta es manté amb la mare, amb la qual ha estat convivint des de la separació de fet.  
Cinqué. Pel que fa a la pensió d'aliments a favor dels fills, esta és una de les mesures d'adopció necessària en el cas d'existència de fills conforme disposa l'article 93 del Codi Civil. Esta obligació es deriva de l'existència d'una relació paternofilial, i es manté encara que l'obligat al pagament es veja privat de la pàtria potestat. Els aliments dels fills, segons l'article 154 del Codi Civil, constituïxen un dels deures fonamentals derivats de la pàtria potestat. La pensió d'aliments, en la seua quantia, tal com assenyala l'article 146 del Codi Civil, ha d'ajustar-se a les possibilitats econòmiques de l'obligat a prestar-los i a les necessitats dels descendents, a banda d'altres circumstàncies concretes. En conseqüència, la determinació de la quantia és proporcional a qui els dóna i a les necessitats de qui els rep, si bé en el cas dels aliments a fills menors d'edat hi ha un mínim de necessitats vitals a cobrir que transcendixen del criteri de proporcionalitat abans al·ludit.  
Així, exposa la sentència de l'Audiència Provincial de Segòvia, de 16 de maig de 2000, el deure d'aliments, en sentit ampli, respecte als fills menors d'edat, directament derivat del dret natural, més bé positiu (article 154.1 del Codi Civil), s'haurà de reconéixer indistintament i simultàniament enfront de qualssevol dels cònjuges o pares biològics; obligació la naturalesa i entitat del qual no patirà minva o afecció pel fet o circumstància que estos acorden la seua separació, existent o no anterior estat matrimonial. Corresponent al propi jutjador la directa tutela i salvaguarda d'estos drets (article 103 del Codi Civil) i això, amb caràcter primordial i quasi excloent, per quant només serà l'interés dels fills i, si és el cas, el familiar més necessitat protecció, els que marquen la pauta a fi a concretar el conjunt de drets i deures econòmics derivats o emergents de la relació filial reconeguda.  
En el present cas i a la vista del que disposa l'article 770.3 de la Llei d'Enjudiciament Civil, procedix establir com a pensió per aliments a favor del fill la quantitat de 240 euros mensuals, actualitzables anualment conforme a les variacions de l'índex de preus al consum, quantitat que el progenitor no custodi haurà d'ingressar els cinc primers dies de cada mes en el compte corrent que a este efecte designe la part contrària. A més, les despeses extraordinaris del fill hauran de ser abonats per ambdós parts per mitat.  
Sisé. No s'aprecien motius que determinen una especial condemna en les costes processals, donada l'especialitat dels procediments de família (sentència del Tribunal Suprem de 18 de desembre de 1991, 22 de juliol de 1993 i 2 de juny de 1994, segons la qual tenint-se en compte l'especialitat i particularitat de la problemàtica sotmesa al debat processal, per raó a les relacions personals, matrimonials i econòmiques que lliguen als litigants, i fa aconsellable no contribuir a agreujar-les més amb una condemna impositiva de costes processals).  
Vistos els preceptes esmentats i la resta de d'aplicació.  
Decisió  
Que amb l'estimació de la demanda formulada per la procuradora senyora del Hoyo Gómez, en nom i representació de Zhana Smagina contra Oleksiy Kulchytskyy, declarat en rebel·lia he d'acordar les següents mesures en benefici del fill menor:  
1. Procedix la suspensió en l'exercici de la pàtria potestat del pare respecte del fill menor, Román.  
2. El fill menor d'ambdós parts, Román, sotmés a la pàtria potestat d'ambdós progenitors, quedarà sota la guàrdia i custòdia de la mare.  
3. No procedix establir règim de visites a favor del pare.  
4. S'assenyala la quantitat de dos-cents quaranta (240) euros en concepte d'aliments en favor del fill, quantitat que el pare ingressarà els primers cinc dies de cada mes en el compte que als efectes assenyale l'altre progenitor, i que s'actualitzarà anualment conforme a les variacions de l'índex de preus al consum, i cada progenitor haurà de pagar el 50% de les despeses extraordinàries que puga ocasionar el fill. A tals efectes, el primer termini, corresponent al mes de febrer, s'haurà de satisfer dins dels cinc dies següents a la notificació de la resolució a l'obligat al pagament.  
5. No s'aprecien motius per a imposar les costes processals a cap dels litigants.  
Així per esta la meua sentència, contra la qual es pot interposar recurs d'apel·lació en el termini dels cinc dies següents a la seua notificació, per mitjà de la presentació d'escrit de preparació del recurs davant d'este Jutjat, de conformitat amb el que disposa l'article 455 i següents de la Llei d'Enjudiciament Civil, ho pronuncie, mane i firme."  
En atenció al desconeixement de l'actual domicili o residència de la part demandada, per provisió de 28 de febrer de 2007 la jutge, de conformitat amb el que disposen els articles 156.4 i 164 de la Llei 1/2000, d'Enjudiciament Civil, ha acordat la publicació del present edicte en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana per a portar a efecte la diligència de notificació de sentència.  
Alacant, 28 de febrer de 2007.- El secretari judicial: Pedro Fernando González de Perereda.