Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 8189, del 13-12-2017 (2017/10012)

RESOLUCIÓ de 17 de novembre de 2017, de la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa expedient per a declarar bé d'interés cultural immaterial les Danses del Rei Moro d'Agost.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   8189

Data del DOGV
:   13-12-2017

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2017/10632


Data del document
:   17-11-2017

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport

RESOLUCIÓ de 17 de novembre de 2017, de la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa expedient per a declarar bé d'interés cultural immaterial les Danses del Rei Moro d'Agost. [2017/10477]  
L'article 12 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana assenyala que correspon a la Generalitat vetlar per la protecció i defensa de la identitat i els valors i interessos del poble valencià i el respecte a la diversitat cultural de la Comunitat Valenciana i el seu patrimoni històric.  
  
Per la seua banda, la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià estableix en l'article 45 que seran declarats béns immaterials d'interés cultural aquelles activitats, creacions, coneixements, pràctiques, usos i tècniques que constitueixen les manifestacions més representatives i valuoses de la cultura i les de formes de vida tradicionals dels valencians, així com les tradicions en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i en especial aquelles que han sigut objecte de transmissió oral, i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
Vistos l'informe tècnic favorable a la incoació de l'expedient de declaració de bé d'interés cultural immaterial, emés pel Servei de Patrimoni Cultural, i l'informe favorable emés per la Comissió Tècnica per a l'Estudi i Inventari del Patrimoni Immaterial.  
Atés el que disposa l'article 27 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, ha resolt:  
  
  
Primer. Objecte  
Incoar expedient per a declarar bé d'interés cultural immaterial les Danses del Rei Moro d'Agost.  
  
Segon. Descripció del bé i valors  
De conformitat amb els articles 28 i 45 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, es fan constar en l'annex de la present resolució la descripció del bé i els seus valors.  
  
Tercer. Mesures de protecció i salvaguarda  
La protecció de les Danses del Rei Moro d'Agost com a patrimoni cultural immaterial es concretarà en les mesures següents:  
a) Realitzar labors d'identificació, descripció, investigació, estudi i documentació amb criteris científics.  
b) Incorporar els testimonis disponibles a suports materials que garantisquen la seua protecció i preservació.  
c) Vetlar pel normal desenvolupament i la pervivència d'aquesta manifestació cultural, així com tutelar la conservació dels seus valors tradicionals i la seua transmissió a les generacions futures.  
Qualsevol canvi que excedisca el normal desenvolupament dels elements que formen aquesta manifestació cultural haurà de comunicar-se a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural per a, si és el cas, la seua autorització administrativa i consegüent modificació de la present declaració.  
Les accions de salvaguarda que es projecten hauran de tindre en compte, de manera molt especial, els riscos de desvirtuació que podrien derivar-se del turisme massiu, així com la necessitat de valorar i protegir adequadament els oficis tradicionals associats a aquesta manifestació.  
  
La gestió del bé l'exerciran l'Ajuntament d'Agost i els dansers, que seran els qui decidisquen sobre aspectes materials i immaterials, així com sobre el desenvolupament de l'esmentada manifestació cultural.  
  
Quart  
En compliment d'allò que s'ha preceptuat en l'article 27.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, notificar la present resolució als interessats, així com comunicar-la al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a la seua anotació preventiva.  
  
Cinqué  
Publicar la present resolució amb el seu annex en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado  
  
València, 17 de novembre de 2017. El conseller d'Educació, Investigació, Cultura i Esport: Vicent Marzà Ibáñez.  
  
  
ANNEX  
  
1. Exposició de motius  
La festa ha existit com a expressió de la vida social en totes les poblacions humanes del passat i del present. A la Comunitat Valenciana, el patrimoni cultural entorn de les múltiples festivitats és d'una enorme riquesa i valor patrimonial. La Festa del Rei Moro d'Agost pertany a un cicle festiu d'hivern, en el qual el Nadal, l'Any Vell, l'Any Nou i Carnestoltes obrin i tanquen períodes naturals, civils i agrícoles.  
  
D'altra banda, el transcurs del temps, tant des de l'individu com des de la col·lectivitat, es viu de distintes maneres i aquesta festa ens desplega un doble significat o sentit. A més de pertànyer a aquest cicle d'hivern, i com a tal, compleix una sèrie de característiques amb elements propis de les dates, aconsegueix el seu apogeu com a festa o ritu d'iniciació, per ser una festa de «quintos».  
La Festa del Rei Moro és una festa d'identitat d'edat i de gènere. La sociabilitat dels joves cobra ací un paper molt rellevant: són ells els que creen i organitzen la festa. Es tracta d'una associació informal que ha aconseguit institucionalitzar una festa, fins al punt de ser reconeguda i secundada des de diversos fòrums locals. De categoria natural formada per joves de determinades edats, quintos o fadrins s'ha passat a una institució de tradició històrica amb una responsabilitat local, municipal en l'organització de la festa. Com a ritual d'iniciació, comporta proves que els joves han de superar per a ser acceptats pels adults. Per estar emmarcat en les festes de bojos, els seus protagonistes manifesten tots aquests actes de diversió, bromes, carnavalescos en certa manera, en els quals es permeten certes llicències i excessos, públicament tolerats i ritualment prescrits.  
En conseqüència, la Festa del Rei Moro és, com tot ritual o festivitat, de caràcter polisèmic i presenta multitud de significats. Si l'analitzem com a festa que té lloc en un determinat moment del calendari, a finals de l'any civil, queda inclosa en el cicle festiu del Nadal, que culminarà en els carnestoltes. En aquest sentit, la Dansa del Rei Moro pot incloure's en les festes d'innocents o de bojos. Es caracteritzaven pel protagonisme dels joves, els quals aconseguien una tolerància especial per a realitzar activitats i jocs de caràcter burlesc, alguns que traspassaven determinats límits fins al punt de ser prohibits al llarg dels segles. Si a això hi afegim connotacions històriques particulars, a la Comunitat Valenciana ens trobem, a més, amb una llarga tradició de festes de Moros i Cristians, de manera que presenta una variant respecte a aquests reis, que ací es converteix en Rei Moro.  
  
En definitiva, la Festa del Rei Moro i la Reina Mora, a través dels rituals duts a terme fonamentalment pels joves, permet endinsar-nos en la societat i l'esperit de la població d'Agost. Forma part de la tradició i de les seues senyes d'identitat; contribueix al desenvolupament i pervivència d'un patrimoni cultural i històric els protagonistes del qual enriqueixen any rere any, reflectint el dinamisme social del grup.  
  
2. Dades sobre el bé objecte de la declaració  
2.1. Denominació: les Danses del Rei Moro d'Agost.  
2.2. Localitat: Agost (Alacant).  
2.3. Data de realització: 1 de gener i 26, 27, 28, 29, 30 de desembre.  
  
2.4. Protagonistes: dansers, balladores, rei Moro, reina Mora, quintos, alcançador de taronges, acompanyant del rei Moro.  
2.5. Antecedents històrics: les Danses del Rei Moro parteixen d'una arrel tripartida constituïda per les festes de bojos, els moros i cristians i la celebració de quintes, i són les primeres, les festes de bojos, el canal de connexió per a endinsar-nos en els seus orígens. Aquest tipus de festes se celebren el 28 de desembre, o en tot cas els dies pròxims. Després dels dies de Nadal, s'inicia un període on la bogeria i els excessos estan permesos: burles, crítiques i inversió de l'ordre social. L'arrel d'aquestes celebracions la trobem en les festes saturnals romanes.  
  
Dins del calendari festiu d'hivern, es considera que les festes de bojos són l'inici del període de celebracions carnavalesques, i per això trobem elements com les màscares, els balls, els bans o pregons burlescos, així com la inversió de l'ordre social. El ball és un tema recurrent i amb un gran pes específic en les festes del Rei Moro d'Agost. La música, de la mà de la dolçaina i el tamborí, l'escenari (la plaça Major) i la dansa coneguda com a ball pla, o de plaça són elements imprescindibles sense els quals no es pot entendre la festa. A Agost, tal com ens indiquen els documents, en la primera parella de ball trobem el personatge principal de la festa: el Rei Pardal.  
  
2.5.1. El joc o festa del Rei Pardal: un govern de farsa  
La festa del Rei Pardal constitueix una de les arrels més importants que conformen el substrat del que hui coneixem com a Danses del Rei Moro. Se solia celebrar el 28 de desembre i es troba, amb variants i particularitats locals en altres poblacions pròximes, com Ibi, Tibi o Onil. Es tracta d'una festivitat de base popular, en la qual no intervenen els poders fàctics ni en la seua organització, ni en la participació directa. Per això, coneixem algunes pinzellades del seu esdevindre històric a partir de les prohibicions emeses contra la seua celebració, que es van convertir en habituals des de mitjans del segle xvii.  
2.5.2. Moros i Cristians: són una de les manifestacions festives més característiques del territori valencià, especialment de les comarques centrals i del sud. S'associen a la celebració de la victòria de les hosts cristianes enfront de les sarraïnes en el context de l'anomenada «Reconquista». No obstant això, no va ser fins al segle xvii, en el context d'inseguretat que es vivia a la costa llevantina pels constants atacs de pirates barbarescos i turcs, quan tenim les primeres notícies de la seua celebració.  
Un altre fet històric, la presa de Tetuan (1860) va accentuar la por al veí musulmà, que es va manifestar, al seu torn, en una major difusió de les festes de moros i cristians, tal com es reflecteix en poblacions pròximes a Agost. És probable que fóra aquest el context en què la festa del Rei Pardal es convertira a Agost en la del Rei Moro. Segons consta en l'Arxiu Parroquial d'Agost, en 1691 encara s'utilitza el nom de rei pàixaro o pardal. No obstant això, la memòria oral revela que, almenys des de principis del segle xx, era conegut com a Rei Moro. Segons això, és molt probable que el nostre rei canviara de nom durant la segona meitat del segle xix, després de l'impacte de la presa de Tetuan.  
  
D'altra banda, el Rei Moro té connexions amb l'anomenada Mahoma, la representació del profeta musulmà que és objecte de violència en les celebracions d'altres poblacions com Beneixama, Castalla, o Biar, entre altres. Es representa com una figura abillada amb turbant, una poblada barba i to de pell fosc, elements comuns a la indumentària del Rei Moro d'Agost. Són bàsicament dues les escenificacions principals: triomf i violència. Així, l'entrada del Rei Moro a la plaça de l'Ajuntament d'Agost i que inicie la dansa escenifica la victòria de les hosts musulmanes, mentre la Nit dels Coets i les paperades que el públic li llança vindrien a significar la batalla, derrota i humiliació del mandatari musulmà.  
Un altre aspecte de la influència de les celebracions de moros i cristians en les Danses del Rei Moro és la seqüència en la vestimenta que utilitzen les balladores. Aquestes utilitzen dos tipus de vestits: el de faldellí i el de clar. El vestit de clar s'associa al «vestit de mora», mentre que el de faldellí s'associa al «vestit de nóvia». Els dies 26, 27 i 28 de desembre ballen amb el vestit de clar i els dies 29 i 30 de desembre amb el de faldellí, seqüència que s'associa amb l'esquema habitual d'entrada mora i entrada cristiana.  
2.5.3. Festes de quintos: celebracions esteses per tota la geografia espanyola en què els joves en edat de fer el servei militar s'encarreguen d'organitzar unes festes que s'adapten als costums locals. En aquestes festes es realitza l'acomiadament forçós, per la qual cosa es barregen la crítica als poders establits i la solidaritat de la comunitat local, ja que es permet als més joves una permissibilitat extraordinària a les habituals malifetes que eren comeses durant les festes.  
En les Danses del Rei Moro els participants són els quintos, dansers i tarongers. Els grups es troben separats per un any de diferència, des dels quintos que faran el servei militar fins als tarongers, que intervenen en el paper de novells. A Agost els dansers s'encarreguen d'apegar paperades als tarongers des del moment que entren en la plaça el dia d'Any Nou  
La festa té un important tret de teatralització de la violència, ja que no existeixen rivalitats reals entre els participants. Tot apunta que l'estructura de divisió en tres fases diferenciades dins les celebracions de quintos és deguda a la importació de les jerarquies que es produïen en els quarters entre els que acabaven d'arribar, els establits i els que comptaven els dies per a tornar a casa. Es tracta, per tant, d'un ritu d'afirmació de la masculinitat i un ritu de pas, per a ser reconeguts per la comunitat com a adults. A Agost els xics que havien fet danses guanyaven el qualificatiu de «fadrins», la qual cosa els permetia, a tots els efectes, a relacionar-se amb xiques.  
Un tret molt present en la celebració de les festes de quintos és el carro. El carro s'ha interpretat com un símbol de l'estatus social, ja que «només els agricultors tenien carro, no els qui treballaven a jornal». Potser es tractaria una vegada més, d'una forma de subvertir l'ordre social.  
  
Una altra peça del trencaclosques és el festeig. Els joves festers expressen públicament els seus interessos sexuals, articulats a través de les serenates. Es tracta de cantar a la porta de casa d'algunes xiques del poble, triades ja siga pels mateixos quintos o per terceres persones que ho suggereixen. Hi ha una gran varietat de proclames, però en el cas d'Agost una de les més conegudes és: I tu que estàs en el llit / en la mà en l'abadoc / i mosatros ací estem / mes calents que un rabosot.  
L'últim element que s'identifica amb les celebracions d'acomiadament dels quintos és el de les almoines en espècie. Tots aquests elements es conjuguen durant les Danses del Rei Moro, fent que la mescla siga única, sobretot per la quantitat de retalls diferents que componen aquest mosaic festiu.  
Es pot aventurar que les danses de l'1 de gener són el dia especial en què la festa de quintos té el seu paper preponderant, ja que en la resta de dies de festa la dansa és l'element principal. En canvi el dia d'Any Nou el protagonisme recau sobre la «guerra» que tindrà lloc entre les quintes de tarongers, dansers i quintos.  
Resulta fascinant com els tres fonaments principals de les Danses del Rei Moro d'Agost apareixen relacionats tan estretament que es fan pràcticament inseparables. Elements de les festes de quintos com les col·lectes entre el veïnat, les crítiques a les autoritats o representar el paper d'autoritat efímera, i que són habituals en aquest tipus de celebracions, constitueixen elements compartits amb les mencionades festes de bojos, especialment amb la festa del Rei Pardal. I al mateix temps, el Rei es converteix en «moro» per a canviar part del seu contingut i representar una recreació dansada de la conquista cristiana. A pesar que les diferents vessants que articulen els fonaments de les Danses actuals s'interconnecten, no hi ha dubte que la columna vertebral que sosté el fil conductor des dels orígens més remots de la festa fins a l'actualitat, i que aglutina elements dels quintos i també dels moros i cristians, són les festes de bojos.  
2.6. Descripció del bé: danseeeeers!, danseeeers...! amb aquest crit, els joves que durant l'any compliran els díhuit anys es converteixen en dansers l'u de gener, a la plaça de l'Ajuntament. Per davant, la tasca i la responsabilitat d'organitzar les danses d'enguany. Des d'ara comencen les reunions periòdiques, on van determinant-se els detalls de la festa i la seua gestió econòmica. Es programen rifes per a obtindre diners i pagar les despeses.  
2.6.1. La Nit del Pregó: la festa comença amb la publicació del pregó de festes la vesprada del 8 de desembre. Els protagonistes de l'acte són els xics de díhuit anys, dansers, que s'encarreguen de la responsabilitat d'organitzar la festa i redactar el text del pregó. Abans de començar l'acte hi ha certs preparatius, s'ha d'arribar a un acord amb un agricultor del poble perquè deixe o llogue el tractor i un remolc, i també s'ha de buscar un xòfer. El mateix dia del pregó els dansers s'encarreguen de baixar a la rambla a arreplegar canyes per a decorar el remolc. Aquestes es disposen dretes en els laterals de l'estructura, i a poc a poc van arquejant-se cap a l'interior del vehicle fins que s'encreuen, formant una coberta a dues aigües. Després hi ha un dinar de germandat i, a la vesprada, els dansers fan una volta pel poble i passen la vidriola al veïnat.  
A les set i mitja de la vesprada, des del balcó de l'Ajuntament, uns quants dansers lligen el pregó. El format sempre és el mateix, una presentació dels dansers, el cos del pregó (s'atorguen càrrecs festers a persones i autoritats locals en un to irònic) i posteriorment un acomiadament on sempre es demanen disculpes per les ofenses infligides. Mentre es llig el pregó per primera vegada, altres dansers que estan per la plaça van repartint còpies en paper entre la gent, a canvi d'un donatiu que farà cap a la vidriola dels festers. Després de la lectura en la plaça, els dansers comencen a pregonar les festes.  
2.6.2. Presentació del cartell anunciador de les festes: des d'uns anys arrere, entre el pregó i les danses s'ha introduït la presentació del cartell anunciador de les festes. Es realitza a la Casa de Cultura amb la presència dels dansers i de les autoritats polítiques. Conjuntament es presenta un tríptic amb la informació més rellevant de les festes, qui farà les danses i quines balladores, les fotografies dels reis moros de les passades festes (amb els vestits de la dansa) i també dels qui ho seran l'any present (amb una indumentària actual).  
2.6.3. La dansa: els dies de la dansa segueixen un mateix patró, excepte el del Rei Moro i l'u de gener. Sobre les 15.30 € 16.00 hores, els dansers arreplegaran les balladores, amb l'acompanyament dels dolçainers. Passen per les cases de les seues balladores, on tot un seguici de vestidores s'afanya perquè estiguen llestes a l'hora prevista. S'inicia el recorregut per la que anirà l'última en la dansa, i a poc a poc s'arrepleguen les altres fins que estiguen totes les parelles. Cada dia l'ordre de recollida va canviant. Després de la dansa, la parella que va al capdavant de la dansa ha d'encarregar-se de convidar la resta. Per a distingir-la, la balladora porta un nino xicotet vestit de blanc al costat de la pinta, conegut com el ninyet.  
Quan la columna de parelles entra a la plaça, els capdavanters de la columna es paren a l'altura de la porta de l'Ajuntament. Mentrestant, els dolçainers aprofiten per a pujar al balcó de l'Ajuntament, des d'on començaran a tocar. I quan ja està tot preparat toca el tabalet, anunciant la Taranina que marca l'inici del ball. És un moment certament solemne i els dansers es lleven el barret sostenint-lo sobre el pit. Per la seua banda les balladores entrecreuen les mans a l'altura del ventre.  
  
Després el tabalet marca el ritme de la dansa, que comença amb el caragol, un moviment d'espiral que les balladores executen mentre els dansers continuen caminant pausadament al voltant de la font de la plaça. Comença el ball i les parelles l'interpreten en espill. Van fent voltes d'uns 180 graus sense moure's del lloc i l'única cosa que diferència el ball per sexes és la posició dels braços, que els xics els porten alçats quasi a l'altura del muscle i les xiques pegats al cos.  
  
Continua la dansa a la plaça, i després d'unes quantes voltes, els homes del públic comencen a rellevar els dansers, normalment els pares, però qualsevol altra persona pot fer-ho. Els relleus van succeint-se, i és costum apegar una paperada al ballador abans de substituir-lo.  
  
La dansa continua fins que tornen els dansers a la plaça i reprenen el ball. Es fan unes quantes voltes més acompanyades dels dansers, i quan el primer ballador alça el barret a la vista del dolçainer, la dansa acabarà com va començar: la Taranina sona, es repeteix la cerimònia i s'acaba el ball.  
2.6.4. Nit dels Coets i Dia del Rei Moro (nit del 27 i dia del 28 de desembre)  
El dia 27 després de la dansa s'entonen els cants a la Reina Mora. Es tracta d'un acte popular on qualsevol persona, acompanyada de dolçaina i tabalet, canta uns versos d'exaltació a la seua figura. Físicament l'acte es desenvolupa dins d'un garatge, decorat minuciosament amb motius àrabs. Els encarregats de «vestir» el local són els reis moros, i especialment els acompanyants. Aquests són el grup d'amics del Rei i la Reina. Per als cants es disposen cadires per al públic a qui s'invita a bunyols de carabassa, rotllos d'anís i altres dolços, junt amb mistela.  
  
Els reis, amb els seus vestits més elegants se situen damunt d'una espècie de tarima, des d'on escolten els versos que el públic dedica a la reina. La dolçaina i el tabalet marquen el ritme, i a manera d'albades van succeint-se les tonades. Espontàniament el públic pren la iniciativa i canta. La melodia de la cançó no canvia, però sí que canvien les lletres, tant en valencià com en castellà. En aquestes s'exalten la feminitat i la bellesa de la dona, i es repeteixen tots els anys, mentre que altres es dediquen especialment als reis d'enguany. Així mateix, molts d'aquests versos es canten en la serenata a la patrona del poble, la Mare de Déu de la Pau, que té lloc la nit del 23 de gener.  
Els cants no s'allarguen mai més d'una hora, després d'això el Rei Moro es prepara per a la batalla. Ha de passejar pel poble suportant el llançament de coets i correcames, sense poder-se defendre. Per a això porta un vestit especial, normalment a base de cuiro o teles ignífugues, i amb la cara, mans i peus ben protegits. A la porta està preparat el pal·li que portaran els dansers, davall el qual desfilarà el Rei per tot el recorregut, que el porta pel barri històric i per les avingudes principals. El recorregut s'inicia i finalitza a la plaça de l'Ajuntament. En arribar els acompanyants i dansers cremen el pal·li amb coets fins que es forma una foguera, i es dóna per finalitzada la funció del Rei i la seua cort fins que arribe la dansa.  
Per a finalitzar la nit, s'han de penjar les taronges. Els dansers han de pujar als balcons de la plaça de l'Ajuntament a penjar els rastres de taronges a manera de collars, i ho han de fer mentre un muntó de gent aprovisionada amb dotzenes de coets espera per a rebre'ls. Els dansers es llancen ràpids cap als balcons amb les taronges penjant del coll i mentre uns s'enfilen altres els espenten perquè arriben abans a l'objectiu. Quan ja s'han col·locat tots els rastres els dansers fan el crit de guerra: danseeeeeers!  
L'endemà torna a repetir-se l'habitual dia de dansa, amb l'excepció que en aquest dia la parella que encapçala la dansa són els Reis Moros. A l'hora de passar per les balladores, el Rei Moro va sobre el cavall davant dels dansers, vestit amb capa i turbant, i és la Reina Mora l'última a ser arreplegada, sota una gran expectació. La cercavila s'organitza amb els reis davant a cavall acompanyats per una de les bandes de música del poble i dels seus acompanyants, i darrere les parelles de balladors amb la colla de dolçaines.  
A la plaça, entren els reis i els seus acompanyants junt amb la música i fan unes voltes saludant els espectadors i rebent els seus aplaudiments. El Rei porta una espasa i la Reina un mocador a la mà que agita per a saludar. Ja a peu de plaça es disposen a ballar i el ritu de la dansa segueix el seu curs, amb l'excepció que en aquest dia els acompanyants ambienten la plaça carregats de mantes amb paperades. Els primers a rebre un colp al cap són els dansers, que es lleven el barret i suporten l'impacte dels projectils de dolços. Un fet destacat és que el Rei Moro és l'únic ballador que no es trau el barret quan sona la Taranina. Sona la música i tots els balladors són rellevats excepte el Rei Moro, que seguirà la seua parella tota la dansa.  
2.6.5. Dia de Cap d'Any (1 de gener)  
En aquest dia es produeix la guerra entre quintes, els joves de 17, 18 i 19 anys escenifiquen una batalla emprant com a armes les paperades carregades de caramels i anissos. Els xics de 17 anys, que enguany seran els encarregats de despenjar les taronges que els dansers van deixar als balcons la Nit dels Coets, matinen per a decorar el carro. Amb canyes i una altra vegetació, normalment obtinguda de la rambla, munten un sostre verd al vehicle. Quan està tot ben reforçat, ells mateixos estiren del carro i van passejant pel poble i passant la vidriola.  
  
Els dansers, per la seua banda, es preparen per a llançar paperades a la plaça. Només ballaran tres parelles en la dansa. Els dansers es passegen amb un vehicle de més qualitat, un remolc estirat per un tractor agrícola, i vociferant. Els quintos, que són els veterans de 19 anys, muntaran al carro junt amb els dansers. A la vesprada, els tres dansers que ballen, seguint l'ordre habitual arreplegaran les seues balladores, al mateix temps que dansers i quintos recorren el poble amb el remolc carregat de mantes i paperades. Els tarongers fan el mateix amb el seu carro, ple de paperades.  
Al poc d'iniciar la dansa entren a la plaça dansers i quintos, que ballen i proven les paperades. Mentrestant els tarongers passen per la porta de la plaça cridant diverses vegades durant la vesprada, calfant l'ambient. En un moment determinat, es llança una traca, que indica que el públic ha de deixar lloc perquè entre el carro dels tarongers, i es marca l'inici de la gran batalla. Dins la plaça dansers i quintos li fan rogle i mentre passa el carro van estavellant paperades damunt del cap dels conductors i de la resta del grup que va espentant des d'arrere. Després d'un parell de voltes al recinte, el carro es para i comença la guerra, i es forma un espectacle de gran sarau i colorit. De nou, el so de la Taranina indica el final del ball i del llançament de paperades i arriba el moment en què els tarongers pugen als balcons a agafar els cítrics. L'últim collar que s'arreplega és el que hi ha al centre de la plaça, damunt de l'acabament metàl·lic de la font. Un dels tarongers s'enfila cap amunt i els seus companys l'encoratgen des de baix, mentre dansers i quintos els escridassen: no valeu un duro!, no valeu un duro...! I en el moment en què l'última taronja cau, els joves de 17 anys guanyen el dret a organitzar la festa pròxima i com a mostra d'això ja criden: danseeeeers!, danseeeers?!  
  
  
2.7. Elements de les danses  
2.7.1. Les paperades: una paperada és un cucurutxo de paper farcit amb caramels i boles d'anís. La seua finalitat és fer-lo impactar damunt del cap, potser d'un danser, taronger o quint, del Rei Moro o qualsevol dels seus acompanyants, fins i tot del públic que assisteix a la dansa. És «l'arma» per antonomàsia de les Danses del Rei Moro d'Agost.  
  
2.7.2. El pal·li: es tracta d'una estructura de fusta i canyes davall la qual el Rei Moro desfila la Nit dels Coets. Recorre el nucli antic acompanyat pels dansers, que són els encarregats d'alçar el pal·li. Actualment, la construcció del pal·li sol encarregar-se a un fuster, la qual cosa suposa que alguns aconsegueixen un elevat grau d'ornamentació, fins i tot amb gelosies. Tradicionalment aquest tipus de para-sol era confeccionat íntegrament amb canyes de la rambla del barranc Blanc. Es lligaven amb fil les canyes i formaven l'estructura. A vegades també empraven alguna estora vella per a reforçar el sostre i donar-li un aspecte més acurat.  
2.7.3. Les màscares: la màscara és un personatge grotesc, abillat amb robes velles i amb la cara coberta per una màscara. Tots els dies de dansa, excepte el del Rei Moro i Any Nou, mentre les parelles ballaven, eixien a la plaça i provocaven la gent llançant farina, mullant els assistents o apegant paperades. Es va prohibir la seua participació als anys seixanta del segle xx, encara que gradualment es reintrodueix aquesta figura.  
Podien aparéixer sols, en grup o en comparsa. Aquesta última resultava especialment atractiva pel fet que una gran quantitat de màscares entraven a la plaça formant una escenificació conjunta (una boda, un bateig, una trobada de futbol,...), però sempre romanien muts. Cada màscara abans d'entrar a la plaça havia de pagar una certa quantitat de diners acordada amb els dansers, que controlaven les entrades. Per a identificar que havien fet el donatiu als festers es penjava un número a la disfressa enganxat amb una imperdible. Una vegada havia acabat la seua representació les màscares eixien de la plaça i desapareixien. La finalitat última era evitar que el públic reconeguera la persona disfressada, i per això s'anava molt en compte per a triar el lloc on vestir-se i que ningú els vera entrar-hi o eixir-ne. A més, dificultaven el reconeixement deformant la figura amb coixins a la panxa o lligant-se una cistella de vímet al darrere, i sovint els participants es transvestien.  
  
2.7.4. Els cants a la reina mora: totes les persones entrevistades coincideixen en el fet que els cants a la Reina Mora no han canviat substancialment durant els últims cent anys. Només en els aspectes pròpiament econòmics de cada moment. Abans, per l'absència de locals i garatges d'una certa grandària, els cants es feien en cases, ja sia la de la mateixa reina o la d'algun familiar o amic que s'oferia a deixar-la.  
2.7.5. Les taronges: són un element simbòlic important dins de la festa. Actuen com a testimoni generacional, una prova que han de superar per a demostrar que es pot organitzar la dansa de l'any pròxim. Els dansers les arrepleguen i fan rastres amb un fil d'aram, i la Nit dels Coets les pengen als balcons de la plaça. L'1 de gener serà quan els tarongers pugen a despenjar-les i d'aquesta manera recollir el testimoni de la festa. Les taronges que s'empren en les danses poden ser robades o, més habitualment en els últims anys, de la més baixa qualitat per gentilesa d'algun agricultor local. Com a hipòtesi, possiblement el robatori de les taronges en un principi fora un acte de rebel·lia, d'ofensa als poders establits.  
2.7.6. El carro: és un element que apareix en la festa durant el dia de la Puríssima i Any Nou. La Nit del Pregó els dansers recorrien els carrers del nucli històric amb una carreta de les que s'utilitzaven per a transportar argila a les terrisseries. Els joves s'encarregaven d'arrossegar-la i també de disposar unes torxes als angles laterals del vehicle per a combatre la foscor d'uns carrers sense electricitat. Pel que fa al carro d'Any Nou, era el que els tarongers adornaven per a passejar pel poble demanant diners i per a fer la seua entrada a la plaça de l'Ajuntament. Era un carro dels més comuns, però els festers baixaven a la rambla i amb canyes, baladres i altres plantes el decoraven.  
  
2.7.7. Les mantes: s'utilitzen per a tirar paperades, i tenen dues funcions: protegir el cap del tirador dels impactes i com a eina de transport de paperades. Per a convertir la manta i eixir a la plaça amb la manta damunt del cap, només fan falta un parell de repunts.  
  
2.7.8. El pregó: abans no el redactaven els dansers, sinó una persona amb qualitats de poeta, que feia versos de les xafarderies que havien passat al poble durant tot l'any. Es llegia de manera personal davant de la casa de les persones a les quals es criticava, només el vers que els afectava. Més avant va començar a llegir-se sencer, aprofitant els escassos cantons que disposaven de fanal al poble. Per aquells anys els escrits eren menys àcids, fins i tot asèptics, degut en gran part a l'ambient sociopolític.  
2.7.9. El Carassa: era la persona encarregada que les festes transcorregueren dins dels seus límits, especialment en els horaris i el desenvolupament de la dansa. La seua tasca començava amb els preparatius, ja que era a sa casa on els dansers es reunien i triaven el Rei Moro. També donava als joves algunes nocions per a ballar la dansa, organitzant els assajos. Quan començaven les danses controlava el temps que passaven els dansers fora de la plaça, mentre la gent els rellevava. Així mateix, mantenia a ratlla els xiquets que es llançaven al terra a arreplegar els dolços provinents de les paperades. Actualment la figura del Carassa s'ha perdut, i no hi ha cap autoritat que regule les danses, hauria de ser un element a recuperar d'aquest bé immaterial.  
  
2.7.10. D'economia, robatoris i repressió: les danses eren unes celebracions que es desenvolupaven amb un pressupost molt ajustat. De manera individual cada danser havia de costejar-se el seu vestit de jaqueta amb barret, o aconseguir el d'algun conegut. Els vestits de les balladores no eren problema ja que hi havia un nombre determinat al poble i rodaven de casa a casa cada dia de dansa. Les persones que en posseïen un el deixaven de manera desinteressada. Si el ballador resultava elegit «rei» de la dansa qualsevol dia, havia d'afrontar també l'àpat pertinent.  
I pel que fa a les despeses col·lectives, aquestes eren més nombroses. S'havia de pagar la dolçaina i el tabalet per a tots els dies de la dansa, els anissos i caramels per a les paperades, el Carassa, i amb els donatius en espècie organitzar ocasionals menjars, coneguts com cantades. Per a obtindre el que és necessari per a les festes els joves cometien robatoris. Els robatoris podien tindre dues finalitats diferents: l'autoabastiment alimentari i l'organització de subhastes i vendes. Per als menjars, furtaven conills, gallines, coloms... i amb l'ajuda d'un cuiner buscat pels festers preparaven paella, carn torrada... Pel que fa als materials per a vendre, era molt comú robar llenya i vendre-la. La major part dels entrevistats coincideix que el principal comprador de la llenya era l'algepsar, però també les terrisseries. De vegades, la llenya es robava una altra vegada al comprador i se li revenia. Això demostra la gran complicitat de la població amb els festers.  
2.7.11. Els vestits de balladora: són de dos tipus: el clar i el de faldellí. Pel que fa al vestit de clar, el més antic que es conserva data aproximadament de 1860. Es conserven les pintes i l'agulla per al monyo, el mantó de clar, la randa sobre la falda i el cinturó de vellut negre. Les entrevistades de més edat han utilitzat per a definir aquest vestit la paraula clar i blanc indistintament. I examinant les parts tèxtils conservades s'observa que aquest era blanc, i en un moment indeterminat s'hi van aplicar tintes per a fer-lo de color rosa. Amb això i el suport de les fotografies històriques de les danses, s'observa i es pot deduir que els primers vestits de clar eren efectivament blancs, i que és amb el pas del temps, potser en algun moment de la primera meitat del segle xx, quan el cromatisme de les balladores s'amplia fins a arribar al ventall de possibilitats que es donen en l'actualitat.  
  
Pareix que el vestit de clar és autòcton, una creació pròpia feta ex professo per a les danses d'Agost. No va passar així amb el vestit de faldellí, del qual podem trobar bona mostra en totes les manifestacions festives semblants dels pobles i comarques pròximes. Com a exemples de vestits semblants podem mencionar els del Monòver, Novelda, Ibi, el Pinós?, La característica local d'aquesta indumentària ve de la mà de la tècnica amb què es tix el faldellí. Els anteriors als anys trenta del segle xx estaven confeccionats amb el que els entrevistats han denominat «tela de manil».  
A principi de la dècada de 1930, el faldellí es transforma per a adoptar la morfologia i l'aspecte actual. De la mà de Concepción Castellón Román apareixen els nous faldellins. El vol prisat, a manera d'acordió, no era més que la tècnica per a aconseguir una peça més confortable, emprant la màxima quantitat de fil. Va decidir fer un faldellí per a cada un dels seus fills que li proporcionaren la llana necessària. I amb la llana i el treball de punt de ganxo apareix el faldellí.  
  
3. Definició de l'àmbit espacial i temporal  
Àmbit temporal: l'1 de gener (moment en què els tarongers adquireixen el dret de ser dansers). Pregó: 8 de desembre. Danses: els dies 26, 27, 28, 29 i 30 de desembre.  
Àmbit espacial: plaça de l'Ajuntament i carrers del poble  
Les danses tenen lloc en la plaça de l'Ajuntament, que és l'escenari principal de la festa. D'altra banda, els carrers del nucli històric són recorreguts pel Rei Moro davall pal·li, acompanyat dels dansers en la Nit dels Coets.  
Així mateix, en els últims anys a fi de complir amb la normativa vigent en matèria de seguretat en festes on és comú l'ús de pólvora, s'ha establit un recorregut tancat per a la Nit dels Coets, en què el Rei Moro desfila des de sa casa davall pal·li, però a qui no se li tiren coets fins a arribar a la plaça de l'Ajuntament. Des de la porta del consistori s'inicia la desfilada, que el porta per l'avinguda Doctor Fleming, avinguda d'Alacant, avinguda de Novelda, c/ Ramón y Cajal, c/ Jacinto Benavente, c/ Dean Mas i avinguda de la Mare de Déu de la Pau.  
  
Aquest recorregut, a pesar d'haver-se tancat recentment, respon al que tradicionalment s'ha utilitzat per a tirar coets al Rei Moro la nit del 27 de desembre. En aquest sentit, s'ha acordonat un perímetre de seguretat, que inclou els carrers veïns, en els quals no es permet el llançament de material pirotècnic.