Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 7265, del 02-05-2014 (2014/3820)

RESOLUCIÓ de 25 d'abril de 2014, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa l'expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor de la pilota valenciana.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   7265

Data del DOGV
:   02-05-2014

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2014/3820


Data del document
:   25-04-2014

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport
    * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

RESOLUCIÓ de 25 d'abril de 2014, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa l'expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor de la pilota valenciana. [2014/3820]  
L'article 12 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana assenyala que correspon a la Generalitat vetlar per la protecció i la defensa de la identitat, els valors i els interessos del poble valencià i pel respecte a la diversitat cultural de la Comunitat Valenciana i el seu patrimoni històric.  
Per altra part, la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, establix en l'article 45 que seran declarats béns immaterials d'interés cultural aquelles activitats, creacions, coneixements, pràctiques, usos i tècniques que constituïxen les manifestacions més representatives i valuoses de la cultura i de les formes de vida tradicionals dels valencians, així com les tradicions en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i en especial aquelles que han sigut objecte de transmissió oral i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
La pilota valenciana és l'esport autòcton per antonomàsia de la Comunitat Valenciana, un esport propi i específic del poble valencià que es practica des de temps immemorial en tot el nostre territori i que gaudix d'un gran arrelament en la nostra societat. L'objecte d'esta declaració constituïx no sols la protecció i promoció de la pràctica esportiva de la pilota valenciana, sinó també dels aspectes lingüístics, culturals, socials i etnogràfics que té associats, perquè constituïxen una mostra de la riquesa i diversitat de la nostra societat i són un símbol d'identitat dels valencians.  
Vist l'Acord adoptat pel Consell el 28 de juny de 2013, en què s'acorda l'autorització per a iniciar la tramitació del procediment de declaració de la pilota valenciana com a Bé d'Interés Cultural. Vist l'informe de la Conselleria de Governació i Justícia per a l'esmentada declaració, entregat a esta Conselleria d'Educació, Cultura i Esport el 7 de gener de 2014.  
Considerant el que disposa l'article 27 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport ha resolt:  
  
Primer  
Incoar l'expedient de declaració com a Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor de la pilota valenciana.  
  
Segon  
De conformitat amb els articles 28 i 45 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure els detalls que en permeten la precisa identificació, definir-ne l'àmbit espacial i temporal en l'annex que s'adjunta a la resolució i fixar-ne les normes de protecció, establint que la Generalitat junt amb la Federació de Pilota Valenciana vetlaran pel normal desenrotllament i pervivència d'esta manifestació cultural i tutelaran la conservació dels seus valors tradicionals.  
Com a mesura de protecció de la pilota valenciana es continuaran desplegant les accions i les mesures previstes en el Pla director de Pilota Valenciana 2012-2016 i les derivades de la seua execució, així com qualsevol altra que responga al mateix objectiu d'ordenar, sistematitzar i promocionar la pràctica d'este esport, i fomentar-ne el coneixement i el seguiment pels ciutadans i la posada en valor com a senya d'identitat del poble valencià.  
Qualsevol canvi que excedisca el normal desenrotllament dels elements que formen esta manifestació cultural haurà de comunicar-se a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural, per a, si és el cas, l'autorització administrativa i la consegüent modificació de la present declaració.  
De la mateixa manera, les administracions públiques fomentaran la difusió d'este bé, en garantiran l'estudi i la documentació amb criteris científics i incorporaran els testimonis disponibles a suports materials que en garantisquen la pervivència.  
  
Tercer  
En compliment del que es preceptua en l'article 27.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, notificar la present resolució als interessats, així com comunicar-la al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a l'anotació preventiva.  
  
Quart  
Publicar la present resolució amb el seu annex en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.  
  
València, 25 d'abril de 2014.- La consellera d'Educació, Cultura i Esport: María José Catalá Verdet.  
  
  
ANNEX  
  
I. Dades sobre el bé objecte de declaració  
1. Introducció: la pilota valenciana és l'esport propi i específic del poble valencià, que es practica des de temps immemorial en tot el territori de la Comunitat Valenciana, que és l'única regió d'Europa on perdura la pràctica en la seua tradició genuïna. A més, al voltant del joc de la pilota valenciana confluïxen una sèrie d'aspectes culturals, socials, etnogràfics i lingüístics que constituïxen una mostra de la riquesa i la diversitat de la nostra societat i de les seues tradicions.  
  
Per tot això, la pilota valenciana és un símbol de la identitat dels valencians i, com a tal, mereix que la Generalitat reconega el seu valor i li atorgue el grau de protecció més elevat que la Llei de Patrimoni Cultural Valencià concedix als béns que constituïxen el seu patrimoni immaterial, per a així garantir que es llegue a les generacions futures.  
  
  
2. Denominació: Pilota valenciana.  
  
3. Àmbit territorial: conjunt de poblacions de la Comunitat Valenciana on es juga a la pilota valenciana.  
  
4. Actors: jugadors de pilota o pilotaris.  
4.1. Actors secundaris: propietaris o gestors dels trinquets o trinqueters, i artesans i professionals vinculats als oficis tradicionals propis i específics de la pilota valenciana.  
  
5. Descripció del bé:  
5.1. Orígens i evolució del joc de pilota: la pràctica de jocs de pilota és una constant en bona part de les cultures antigues de tot món. En el cas concret de la pilota valenciana, el seu origen se situa clarament en l'antiguitat grecoromana. Així, en diversos textos clàssics grecs es fa referència a la pràctica de jocs de pilota a mà amb distintes variants i el denominador comú de practicar-los en llocs específics habilitats a este efecte, de manera individual o per equips, i amb un nombre màxim de bots de la pilota. En alguns trobem trets molt semblants a les modalitats actuals de pilota valenciana: l'existència d'una xarxa central i de ratlles per delimitar les parts del terreny de joc, el canvi de camp per part dels jugadors en fer un punt, o un nombre de punts en concret.  
  
L'expansió d'estes formes del joc de pilota és paral·lela al fenomen de la romanització de les terres conquistades, i així es va generalitzar per tota Europa la pràctica dels jocs de pilota a mà, amb la consolidació en cada territori d'una o més modalitats d'acord amb la forma de llançar la pilota, colpejar-la amb la mà, dividir el terreny amb ratlles, etc.  
  
De la mateixa manera, este joc va ser el mitjà de recreació predominant en els diferents regnes de la península Ibèrica fins al segle XVIII, en què se'n va iniciar la decadència en la major part dels regnes. No obstant això, en les actuals Comunitat Valenciana, País Basc i Comunitat Foral de Navarra no sols es va mantindre, sinó que va viure moments d'autèntica esplendor i va evolucionar de manera molt diferent en cada una.  
En el cas valencià, el joc a llargues medieval s'ha mantingut al llarg dels segles amb absoluta fidelitat, si bé ha anat evolucionant fins a constituir les diverses modalitats que es practiquen actualment i que constituïxen el que hui coneixem com a pilota valenciana.  
5.2. El joc de pilota a la Comunitat Valenciana: les primeres referències documentals al joc de la pilota al Regne de València són del principi del segle XIV. La primera citació d'un autor valencià que s'ha pogut constatar és el consell que Arnau de Vilanova dirigix al rei Jaume II sobre l'exercici que considera més convenient per a la seua persona en el tractat Regiment de sanitat, escrit l'any 1305. Així mateix, es té constància que els justícies i els jurats de la ciutat de València van manar publicar, el 14 de juny de 1391, una severa crida en què prohibien el joc de pilota rodada dins dels murs de la ciutat als majors de deu anys, per causa de les blasfèmies i les injúries de paraula i de fet que patien «les gents anants e stants»; esta prohibició va provocar inclús una xicoteta revolta popular, que finalment va acabar sense conseqüències.  
  
Tot això permet afirmar, sens dubte, que el joc de la pilota estava fortament arrelat en les nostres terres abans de finalitzar el segle XIV, i que era practicat i seguit en la major part de les ciutats i viles valencianes, tant per la noblesa com per les classes populars, a pesar de les restriccions i les prohibicions que tractaven d'imposar les autoritats. La mateixa tònica va continuar durant el segle XV, en què es repetirien les prevencions i les restriccions amb escàs èxit.  
D'esta manera, en el Renaixement, la pilota estava tan consolidada en les terres valencianes que la població la considerava un joc autòcton. Així, en el Llibre de Consells de la ciutat d'Alcoi, de l'any 1569, es fa referència al fet que «los jochs de pilota se continuen y se ussen en demesia de tal manera que a penes se pot passar per los carrers». També trobem nombroses referències en els textos literaris de l'època, entre els quals destaca el Leges ludi, de Lluís Vives, en el qual es compara el joc de pilota a França i a València i es fa una descripció detallada de les regles, materials i altres aspectes del joc, així com recomanacions sobre el comportament del públic o les apostes.  
  
La preeminència del joc de la pilota respecte d'altres activitats lúdiques es va mantindre durant el segle XVII en tots els estaments socials i tant en els trinquets com al carrer. No obstant això, les autoritats continuaven prohibint i restringint la pràctica del joc, ja que consideraven que era causa de disputes i baralles, i que fomentava la ganduleria. A pesar d'això, en el segle XVIII, la seua popularitat va continuar sent molt gran en tot el territori, i van ser molt característics d'esta època els desafiaments.  
En el segle XIX, en la majoria de les regions espanyoles el joc de pilota va començar a decaure fins a la desaparició total. No obstant això, al País Basc el juego largo es va continuar jugant amb profusió, encara que a poc a poc va ser substituït per les noves formes de joc indirecte fins que va deixar de practicar-se per complet. Per contra, al territori de la Comunitat Valenciana, la pilota comptava amb el suport de les classes més populars, que continuaven practicant-la i omplint trinquets i carrers.  
  
Al principi del segle XX, la pilota mantenia la seua gran acceptació en la major part de les comarques valencianes i el nombre de trinquets continuava augmentant. També es va consolidar durant este segle la pràctica de les diverses modalitats del joc: així, a la Serrania es jugava majoritàriament a llargues, a la Marina a perxa, a la Safor i a la Vall d'Albaida al raspall, a l'Horta a galotxa i a Monòver començava a practicar-se el que passarien a ser les galotxetes; mentres que per tot el territori es practicava la modalitat d'escala i corda als trinquets.  
  
El joc de la pilota es mantenia molt viu als principals pobles i ciutats de la Comunitat Valenciana, a pesar de la concurrència d'algunes circumstàncies adverses com la creixent implantació de nous esports com el tenis, la boxa, l'atletisme, el ciclisme o el futbol; o el major pes de la pilota basca en la Federació Espanyola de Pilota, creada en els anys quaranta. Així mateix, continuava sent considerat un element representatiu de la cultura popular valenciana, tal com posen de manifest diverses obres literàries de l'època, com el romanç La partida de pilota, d'Antoni Palanca; la novel·la Val y trenta, de Josep Barrachina, o l'obra de teatre De la mateixa sanc, d'Estanislau Alberola.  
  
Els canvis socials i culturals associats a l'aparició de la televisió, l'emigració del camp a la ciutat o els canvis en els models de treball predominants, van produir una profunda transformació de la forma de vida dels ciutadans, que va afectar tant els horaris laborals com els hàbits socials i va provocar la relegació del paper del carrer com a espai de relació humana.  
Així, la pilota valenciana anà perdent la seua posició d'esport predominant entre els valencians, i no va ser fins als anys setanta quan es va iniciar un nou període de recuperació i reconeixement, coincidint amb l'esplendor d'algunes de les seues figures més grans.  
Així mateix, a partir d'esta època es va iniciar un procés de modernització del joc, amb la incorporació de models i estructures pròpies dels esports professionals, com la creació de noves competicions, el suport de patrocinadors o l'organització de competicions internacionals amb altres països on encara es practiquen modalitats de pilota a mà derivades de l'antic joc de llargues. També des dels ajuntaments i la Generalitat va començar a fomentar-se l'esport de base, amb la creació d'escoles de pilota i competicions escolars i la construcció de noves instal·lacions municipals.  
En este procés ha tingut un paper destacat la Federació de Pilota Valenciana, que es va constituir en els anys huitanta, deslligant-se l'any 1985 de la federació estatal. També la Generalitat ha impulsat la pràctica d'este esport des de l'escola i l'aparició de nous jugadors professionals a través del programa Pilota a l'Escola, la creació del Centre d'Especialització Esportiva de Pilota Valenciana (CESPIVA) i el suport a les escoles de pilota i als centres de tecnificació.  
  
En l'actualitat, la pilota valenciana gaudix al nostre territori d'un gran arrelament social i d'una vitalitat que creix dia a dia. No en va la Comunitat compta amb més de 3.700 esportistes de pilota federats, i estan en funcionament més de 130 instal·lacions en què es practiquen les distintes modalitats d'este esport. Cada temporada se celebren huit campionats oficials professionals, unes vint competicions no oficials i més de 2.200 partides del dia a dia, totes en les modalitats d'escala i corda i de raspall; en el nivell no professional, es disputen unes quaranta competicions en les modalitats de frontó, galotxa, raspall, escala i corda i llargues. També l'esport base ha experimentat un important auge, especialment el programa Pilota a la l'Escola, que en l'última dècada ha augmentat el nombre d'actuacions un cinc-cents per cent, fins a arribar als 14.000 alumnes anuals en 2014.  
  
Totes estes actuacions han sigut articulades i reforçades pel Pla director de Pilota Valenciana 2012-2016 impulsat per la Conselleria de Governació i Justícia i que, des del consens amb tots els sectors implicats, establix les bases per a l'ordenació, la promoció, el foment i la projecció de la pilota en els anys futurs.  
Per tant, la pilota valenciana és un esport tradicional i amb una forta implantació en tot el nostre territori, on és sentit com una senya d'identitat i de l'especial idiosincràsia del poble valencià pels valors que representa, que transcendixen l'àmbit estrictament esportiu.  
  
5.3. Modalitats de pilota valenciana i característiques generals del joc: La pilota valenciana comprén el conjunt de modalitats del joc de pilota a mà que tradicionalment s'han jugat en l'àmbit territorial de la Comunitat Valenciana, tant en la versió de joc directe o de camps oposats com de joc indirecte o contra mur.  
L'existència de modalitats és un dels trets més característics de la pilota valenciana i un reflex de la riquesa i la idiosincràsia d'este esport i de la mateixa societat valenciana.  
Entre les modalitats que es practiquen actualment destaquen, pel nombre de practicants i la implantació territorial, l'escala i corda, el raspall, les llargues i la galotxa.  
L'escala i corda (per dalt corda, a l'alt, o trinquet) és, sens dubte, la modalitat més practicada i la que compta amb un nombre més gran de professionals i aficionats. A més, s'estén per la major part de les comarques de la Comunitat.  
El raspall (raspallot, raspot, raspallo o per terra) és una antiquíssima modalitat, de probables arrels en l'harpestum grec, que es juga actualment a les comarques de la Safor, la Costera, la Ribera del Xúquer, Rafelbunyol i l'Horta de València. En els últims anys ha experimentat un important creixement en el nombre de jugadors, campionats i desafiaments tradicionals.  
Les llargues (llargues i ratlles) es juguen al carrer. Són tan antigues com el raspall i actualment es mantenen vives a les comarques de l'Horta de València, el Camp de Túria, la Marina, les Valls del Vinalopó, l'Alcoià, l'Alacantí, etc. La seua pràctica es desenrotlla principalment en campionats federatius entre pobles, a més de ser la modalitat que es disputa en el Trofeu Cinc Nacions.  
Tradicionalment, la galotxa es practicava al carrer encara que, en els últims anys, s'han construït diverses instal·lacions per a jugar en un recinte tancat. Els últims anys és possiblement la modalitat que més pobles aporta a les competicions federatives.  
Altres modalitats menys generalitzades, però igualment destacables, són les de la perxa, a rebot, a palma, el frare, la galotxa de Monòver (també denominada galotxetes) i el frontó valencià.  
D'altra banda, hi ha tres modalitats internacionals més oficialment reconegudes per la Confederation Internationale de Jeu à Ball (CIJB): el frontó one wall, el joc internacional o joc europeu i el joc a llargues internacional.  
Com es desprén de l'anterior, hi ha modalitats de pilota valenciana comunes a tot el territori valencià i modalitats pròpies o específiques d'una determinada localitat o comarca, a més d'una infinitat de variants o especificitats de cada una derivades de la tradició de cada lloc.  
  
Per tant, la implantació territorial de la pilota valenciana no és homogènia en tota la Comunitat, ja que en la major part de municipis valencians conviuen diverses modalitats. El predomini d'unes o altres en cada zona depén de la tradició, les instal·lacions existents o la participació de les d'escoles o clubs locals en les competicions organitzades per la Federació.  
Pel que fa a les regles del joc, encara que hi ha trets comuns a totes les modalitats de pilota valenciana, cada una presenta una sèrie de característiques específiques que la singularitzen i la doten d'entitat pròpia i que comprenen aspectes que van des del mateix lloc de joc, el tipus de pilota, el nombre de participants o el sistema de puntuació.  
  
La Federació Valenciana de Pilota ha agrupat estes normes en els distints reglaments de cada modalitat, en què es detallen els principals aspectes del joc. Es tracta d'una reglamentació que presenta la particularitat que no és absolutament imperativa, especialment en les competicions no oficials, perquè les distintes modalitats presenten una infinitat de variants o especificitats derivades de la tradició de cada lloc, de les característiques de la partida o, inclús, dels jugadors que hi participen. Esta flexibilitat és un altre aspecte peculiar d'este joc, ja que són molt pocs els esports que permeten adaptar les regles del joc en una confrontació determinada per a afavorir la igualtat dels competidors i millorar l'espectacle, sense que això supose una distorsió de la competició o de les característiques pròpies del joc.  
  
Cada modalitat de pilota valenciana posseïx, per tant, unes peculiaritats i uns trets característics, encara que hi ha una sèrie de denominadors comuns a totes.  
D'una banda, el fet que s'enfronten dos equips, rojos i blaus, amb un nombre de jugadors que varia segons la modalitat practicada i les condicions de la partida, i que reben, en la majoria de modalitats, la denominació de rest o escaleter, mitger i punter, d'acord amb la posició que ocupen en el terreny de joc.  
Així mateix, generalment, l'equipament dels jugadors consistix en un pantaló blanc i una camiseta roja o blava, segons l'equip; esta vestimenta és hereua de la tradició antiga en què els jugadors vestien totalment de blanc i es diferenciaven pel color de la faixa. També són molt característiques les proteccions per a les mans: el guant, l'esparadrap, les planxes, les cartes i els didals.  
Un altre element fonamental en la pràctica del joc és la mateixa pilota, que rep distintes denominacions en funció del material de que està feta: de vaqueta o corretja, de badana, de tec o de drap. De totes, la pilota de vaqueta és la més representativa i reconeguda per la seua antiguitat i qualitat.  
Pel que fa al terreny de joc, la pilota valenciana es practica en llocs molt diversos: des d'instal·lacions específiques fins al mateix carrer. Estes instal·lacions es denominen, segons les característiques i les principals modalitats que acullen: trinquet, frontó, carrer natural o artificial i galotxeta.  
Quant a les regles de puntuació, en la majoria de modalitats les partides es dividixen en jocs, que al seu torn es componen de quinzes; resulta vencedor qui primer arriba al nombre final de punts prèviament fixat per a la partida, amb dos de diferència respecte al contrari.  
Un altre aspecte característic és la presència de dos figures inexistents en altres esports com el marxador, que s'encarrega de gestionar les apostes dins de la pista, i l'home bo, un aficionat que gaudix de la confiança de jugadors i públic, i que actua com a jutge. També el públic té una activa participació durant les partides, fins al punt de poder donar per bona o no una pilota.  
Per estos valors intrínsecs, la pilota valenciana és reconeguda unànimement com un joc de cavallers, en què el poder de la paraula donada, la convivència, el respecte pel contrari, el bon comportament, la tolerància, la integració i la protecció dels més dèbils estan presents en la pràctica del joc.  
Un altre aspecte característic de la pilota valenciana és l'organització i desenrotllament de les competicions. Antigament no hi havia competicions oficials de les diferents de modalitats de pilota, sinó que les partides s'organitzaven d'acord amb criteris marcats per la tradició i pel costum. Així, estava preestablit que cada dia de la setmana se celebraren partides en ciutats o pobles concrets, de manera que en cada comarca es cobria tota la setmana i el dissabte quedava reservat per al trinquet de Pelai de la ciutat de València. A més, se celebraven partides denominades «de festa», que eren un esdeveniment essencial de les fires i festes de cada localitat.  
Este sistema de partides del dia a dia i partides de festa es manté actualment en perfecta convivència amb les competicions oficials professionals de les modalitats d'escala i corda i de raspall, introduïdes en l'últim quart del segle XX, i amb les competicions no professionals organitzades per la Federació de Pilota Valenciana.  
Esta dualitat és una mostra de l'arrel popular de la pilota valenciana i del seu arrelament en el territori, així com del seu valor etnològic per la influència del joc en el forma de vida i les relacions socials de les distintes comarques de la Comunitat Valenciana, fet que confirma el caràcter diferencial de la cultura i la personalitat del poble valencià.  
Per tot això, la pilota és un mitjà òptim per a fomentar estos valors propis del poble valencià, així com per a millorar el coneixement de la història i la riquesa del nostre territori i la seua gent, i fomentar la vertebració social, cultural i territorial de la Comunitat.  
5.4. Trinquets i pistes de pilota valenciana: un altre aspecte de gran rellevància des del punt de vista cultural i etnogràfic està relacionat amb els trinquets i les pistes de pilota valenciana, unes construccions singulars destinades a la pràctica d'este joc que tenen un notable valor intrínsec tant en el pla arquitectònic com en el tradicional i simbòlic, per la qual cosa han de gaudir de protecció.  
En l'edat mitjana la pràctica de la pilota es duia a terme de manera ordinària als carrers i a les places, la qual cosa es reflectix, encara hui en dia, en els noms dels carrers i places de moltes localitats.  
És en el Renaixement quan va començar a generalitzar-se la pràctica del joc als trinquets, un canvi moltes vegades provocat per les nombroses ordenances promulgades a partir del segle XV, en què es prohibia el joc al carrer per raons d'orde públic. Així, en el segle XVI es documenta l'existència de nombrosos trinquets públics i privats a la ciutat de València: el del Trabuquet, el de Na Segarra o el dels Faigs, el del Miracle, el de Centelles, el d'En Ciurana, el de Mossén Olcina, el dels Mascó o dels Pilons, o el de Mossén Sanç, entre altres.  
  
En els segles XVII i XVIII va continuar l'auge de la construcció de trinquets per tot el territori, encara que l'auge més important es va produir en el segle XIX, quan es van construir trinquets nous en localitats tan importants com Alcoi, Sagunt, Dénia o Llíria. A manera d'exemple, només a la ciutat d'Alacant se'n van obrir cinc de nous i a la ciutat de Gandia consta l'existència de tres, a més del de Bellreguard, situat a pocs quilòmetres; també a Castelló de la Plana es van obrir el trinquet de Baix i el de Dalt o de l'Hospital, i a València, cinc trinquets nous, entre els quals el del carrer Pelai en 1868.  
No obstant això, al final de segle, alguns trinquets dels principals nuclis urbans de la Comunitat Valenciana van desaparéixer a causa de les noves tendències urbanístiques i de construcció de vivendes, la reconversió de trinquets per a altres usos esportius o socials i l'inici de la construcció d'instal·lacions esportives de titularitat municipal. No obstant això, i al marge d'estos casos puntuals, per tota la Comunitat Valenciana continuaven edificant-se nous trinquets, i mostra de tot això són les noves instal·lacions de Crevillent, Elx, Elda, Petrer, Morella o Benasal, o la construcció a Gandia del trinquet Vell en els anys trenta i del trinquet El Zurdo l'any 1952.  
Actualment estan en funcionament bona part dels trinquets antics i són moltes les noves instal·lacions construïdes en els últims anys per a la pràctica de la pilota valenciana, entre les quals destaca la Ciutat de la Pilota de Moncada, propietat de la Generalitat, que és un referent mundial per als recintes dedicats a la pilota a mà.  
  
En definitiva, els trinquets són unes instal·lacions d'estructura i configuració molt reglades i característiques, que amb el pas dels segles han contribuït a delimitar i diferenciar l'entorn urbà dels pobles i ciutats de la Comunitat Valenciana i engrandir el seu patrimoni arquitectònic, per la qual cosa han de ser objecte de protecció i recuperació.  
  
5.5. Professions i oficis tradicionals associats a la pilota valenciana: Al voltant de la pilota valenciana s'han desenrotllat un gran nombre d'oficis i professions específics que, al llarg dels segles, s'han anat consolidant fins que, hui en dia, no es poden dissociar del mateix joc.  
  
Així, directament vinculades a la pràctica de l'esport trobem les figures del mateix pilotari, del trinqueter o del marxador, que són molt característiques de la pilota valenciana. A més, hi ha altres oficis com els fabricants de guants i pilotes, que continuen treballant d'una manera totalment artesanal i la labor dels quals resulta imprescindible per a mantindre la qualitat i el nivell en la pràctica del joc.  
Tots ells formen part de l'essència de la pilota valenciana i són una mostra de la cultura i la tradició artesanal autòctona de la Comunitat Valenciana, per la qual cosa mereixen el reconeixement i el suport de la societat i de les institucions en el seu esforç per preservar els caràcters tradicionals i específics de la pilota valenciana, que són, en definitiva, els que fan d'este joc molt més que un esport.  
5.6. La pilota i el valencià: La pilota valenciana té un vocabulari propi, particular i peculiar; unes paraules i uns modismes característics i específics d'este àmbit, que han perdurat al llarg dels segles i que singularitzen i identifiquen tant l'esport com la llengua.  
  
D'altra banda, el predomini de les diferents modalitats del joc a les distintes comarques de la Comunitat Valenciana ha contribuït indubtablement a preservar les varietats dialectals específiques de les distintes zones del territori.  
Així mateix, cal destacar que el món de la pilota ha mantingut el valencià com a llengua pròpia en la seua activitat diària, preservant-lo i enriquint-lo, alhora que moltes de les seues expressions i paraules característiques s'incorporaven al llenguatge col·loquial.  
La pilota valenciana ha sigut, per tant, al llarg de la història un factor essencial per a la preservació de l'ús de paraules i formes clàssiques oblidades en la parla actual i per al manteniment de la normalitat de l'ús de la llengua en l'àmbit quotidià. L'Acadèmia Valenciana de la Llengua ha elaborat i editat el Vocabulari de joc de pilota a fi de facilitar el coneixement del lèxic d'este joc i fomentar l'ús de la nostra llengua, reconeixent amb això la importància de la pilota en la cultura i la tradició del poble valencià i el seu caràcter simbòlic i identitari.