Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 9094, del 27-05-2021 (2021/4756)

RESOLUCIÓ de 30 d'abril de 2021, de la Direcció General de Cultura i Patrimoni, per la qual s'incoa un expedient per a declarar bé immaterial de rellevància local el Ritual del Judas, de Venta del Moro.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   9094

Data del DOGV
:   27-05-2021

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2021/4756


Data del document
:   30-04-2021

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport
    * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

RESOLUCIÓ de 30 d'abril de 2021, de la Direcció General de Cultura i Patrimoni, per la qual s'incoa un expedient per a declarar bé immaterial de rellevància local el Ritual del Judas, de Venta del Moro. [2021/4756]  
L'article 1.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, estableix que formen part del patrimoni cultural valencià, en qualitat de béns immaterials del patrimoni etnològic, les creacions, els coneixements, les tècniques, les pràctiques i els usos més representatius i valuosos de les formes de vida i de la cultura tradicional valenciana.  
  
Els articles 15.5 i 55 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, estableix que s'inclouran en la secció cinquena de l'Inventari general del patrimoni cultural valencià, amb la qualificació de béns immaterials de rellevància local, aquelles creacions, coneixements, pràctiques, tècniques, usos i activitats més representatives i valuoses de la cultura i les formes de vida tradicionals valencianes. Igualment, s'inclouran els béns immaterials que siguen expressions de les tradicions del poble valencià en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i, especialment, aquelles que han sigut objecte de transmissió oral i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
Vistos els informes tècnics favorables a la incoació de l'expedient de declaració de bé immaterial de rellevància local, emesos pel Servei de Patrimoni Cultural i per la Comissió Tècnica per a l'Estudi i Inventari del Patrimoni Immaterial, i de conformitat amb aquests; fent ús de les facultats que em confereixen l'article 56 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià; l'article 22 del Decret 186/2017, de 24 de novembre, pel qual s'aprova el Reglament orgànic i funcional de la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, i l'article 19.1 del Decret 62/2011, de 20 de maig, pel qual es regula el procediment de declaració i el règim de protecció dels béns de rellevància local, resolc:  
  
  
  
Primer  
Incoar un expedient per a declarar bé immaterial de rellevància local el Ritual del Judas de Venta del Moro i procedir a inscriure'l en la secció cinquena de l'Inventari general del patrimoni cultural valencià.  
  
  
Segon  
En atenció al que disposa l'article 56 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat Valenciana, del patrimoni cultural valencià, en l'annex que s'adjunta a aquesta resolució es determinen els valors del bé que justifiquen aquesta declaració i es descriuen els detalls que permeten identificar-lo amb precisió.  
  
Tercer  
La protecció del Ritual del Judas de Venta del Moro com a patrimoni cultural immaterial es concretarà en les mesures següents:  
a) Realitzar labors d'identificació, descripció, investigació, estudi i documentació amb criteris científics.  
b) Incorporar els mitjans disponibles en suports materials perquè en garantisquen la protecció i la preservació.  
c) Vetlar pel normal desenvolupament i la pervivència d'aquesta manifestació cultural, així com tutelar la conservació dels seus valors tradicionals i la seua transmissió a les generacions futures.  
Qualsevol canvi que sobrepasse el desenvolupament normal dels elements que formen aquesta manifestació cultural haurà de comunicar-se a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural per a l'autorització administrativa, si és el cas, i la consegüent modificació d'aquesta resolució.  
Les accions de salvaguarda que es projecten hauran de tindre en compte, de manera molt especial, els riscos de desvirtuació que podrien derivar-se del turisme massiu, així com la necessitat de valorar i protegir adequadament els oficis tradicionals associats a aquesta manifestació.  
La gestió del patrimoni cultural protegit per aquesta declaració de bé de rellevància local immaterial correspon a l'Ajuntament de Venta del Moro, quintos i comunitat veïnal de Venta del Moro.  
  
Quart  
Notificar aquesta resolució a les persones interessades en el procediment.  
  
València, 30 d'abril de 2021.- La directora general de Cultura i Patrimoni: Carmen Amoraga Toledo.  
  
  
  
ANNEX  
  
1. Identificació  
A. Identificació geogràfica  
Venta del Moro (Plana de Requena-Utiel - València).  
  
B. Àmbit  
Creences, rituals festius i altres pràctiques cerimonials.  
  
C. Tipologia  
Bé immaterial de rellevància local. Rituals festius.  
  
D. Denominació principal i altres  
Ritual del Judas a Venta del Moro  
Altres: Cuelga del Judas.  
Quasi totes les localitats de la plana de Requena-Utiel i la vall del Cabriol denominen el ninot judas, però trobem altres denominacions en les localitats de la comarca i altres adjacents, com ara pelindangos a Fuenterrobles; judas criticones i pelindangos criticones a Barrio Arroyo (Requena); futres a Motilla del Palancar; espantajo a Henarejos, i Riego a Sinarcas.  
En algunes localitats de l'interior de Castella prolifera la denominació de peleles (Argamasilla de Alba, Tomelloso, Miguel Esteban, Socuéllamos, Villarrubia de Santiago, Villafranca de los Caballeros...). No obstant això, si busquem altres referències vinculades a la creació, ús i festeig d'altres ninots podem presentar una llarga tradició regional que tenen idèntica originalitat. Entre aquestes podem assenyalar el chinchoso, que per Carnestoltes és passejat en una gàbia per Villar del Arzobispo fins que finalment és cremat; el celedón, que dona inici i final a les festes de la Verge Blanca de Vitòria; la marijaia de la Setmana Gran de Bilbao; el bandit Miel Otxin, que el dimarts de Carnestoltes s'executa i es crema a Lanz; una data singular del calendari en la qual també s'esquartera, es manteja, es dispara i es crema el peropalo a Villanueva de la Vera. A Tudela (Navarra) se'l denomina el volantín. Exemples n'hi ha molts més i seria prolix enumerar-los tots, encara que cadascun d'aquests presenta les seues particularitats.  
La primera vegada que sorgeix la veu judas en el diccionari és en el de la Reial Acadèmia de la Llengua, de 1734, amb la definició següent: «Llaman también la figura o representación del traidor Judas, que cuelgan y queman en las calles el Sábado Santo, ú otro día de Quaresma».  
Per tant, en la seua primera definició només es vincula amb el Dissabte Sant i, com a màxim, amb la Quaresma, encara que no es pot desprendre en la seua essència de les concomitàncies que presenta amb les paralitúrgies o rituals característics del temps de carnestoltes, atés el festeig popular en la societat tradicional del canvi en el cicle astronòmic, bé amb l'indici de la fi de l'hivern bé amb l'eclosió primaveral. De fet, el diccionari d'Esteban de Terreros y Pando, de 1787, inclou que aquest judas també es cremava en la vespra de Sant Josep, a més de la referència cronològica del Dissabte Sant ja esmentada. El diccionari de 1817 el descriu com: «una figura ridícula que se pone en las calles en ciertos días de la cuaresma, y luego se quema», i inclou en la definició la part burlesca i paròdica del titella.  
No obstant això, la veu pelele no apareix en el diccionari fins a quasi un segle més tard. Cal esperar el diccionari de 1817, on se'l vincula al Carnestoltes: «Figura humana de paja ó trapos que se suele poner en los balcones, ó que mantea el pueblo bajo en las Carnestolendas». Així doncs, la denominació judas marca la seua vinculació amb la Pasqua o almenys la Quaresma, mentre que el pelele es documenta sempre associat al Carnestoltes.  
E. Comunitats o persones relacionades amb l'element  
Encara que tota la comunitat veïnal i forana participa en el ritual, els principals protagonistes són:  
- Quintos i quintes, identificats amb els joves dels dos sexes als quals corresponen les iniciatives festives anuals. És aquest col·lectiu qui confecciona el judas, el penja i l'espenya, mentre que seran els xiquets de menor edat els qui l'apallissen i l'arrosseguen.  
A més, els quintos i quintes també erigeixen les enramades ornamentals que jalonen l'últim recorregut de la processó de l'Encontre; s'encarreguen d'adornar la imatge del Xiquet Jesús i de la Mare de Déu abans de la processó de l'Encontre; i mentre els quintos porten la imatge del Xiquet, les quintes i les dones traslladen la imatge de la Mare de Déu. Durant tot el protocol, des de la caiguda del judas fins al retorn de la processó dins de l'església parroquial, es realitza un volteig manual de campanes, el qual és la conclusió final del ritu de sonar contínuament les campanes durant tota la nit del Dissabte de Glòria.  
- Xiquets i xiquetes prepúbers, els quals esperen amb els seus pals, generalment d'acàcia o de lledoner, per a apallissar el judas i perseguir-lo en l'arrossegament i la crema.  
- Unió Musical de Venta del Moro, fundada en 1908, que interpreta l'himne nacional justament quan es produeix l'Encontre entre les dues imatges i les dues processons, femenina i masculina, allí on s'erigeix la primera enramada. Amb posterioritat, interpreten pasdobles mentre acompanyen les imatges ?i ja processó única- on jau momentàniament el judas.  
- Públic general, que acompanyen i o porten les imatges de l'Encontre, i intervenen com a públic del ritual i seguiment en l'arrossegament i crema. El ritual col·lectiu afecta tant els feligresos com la resta de veïnat no practicant, ja que, encara que no participa en la litúrgia religiosa dins del temple, sí que ho fa amb la seua presència en els ritus en la mateixa plaça davant de la façana de l'església parroquial.  
  
G. Descripció breu:  
Els judas són una de les manifestacions antropològiques vinculades a la Pasqua que han tingut molt d'arrelament des del passat a la plana de Requena-Utiel, així com en tota la vall del Cabriol, encara que en l'actualitat només sobreviu en unes poques poblacions. Són ninots de palla, que antigament també s'elaboraven amb les branques del raïm, i eren tradicionalment confeccionats pels quintos i ?des de fa poc- també per les quintes de l'any, usant robes velles associades a faenes agrícoles. La seua confecció es realitza el mateix Dissabte de Glòria i pretén simbolitzar el tràgic final de l'apòstol traïdor i suïcida. En el cas de Venta del Moro el ritual sempre s'ha limitat a la confecció d'un únic judas, enfront d'altres poblacions on es confeccionaven diversos o molts judas, o en altres localitats on es componen un judas i una judesa, atés que la seua materialitat inclou una metàfora referencial cap als mals comportaments humans en la comunitat.  
  
El ritual s'inicia el Dimecres Sant quan els quintos i les quintes s'ajunten per a confeccionar les enramades que jalonen el pas de les processons, principalment la de l'Encontre. La vesprada del Dissabte de Glòria de nou es reuneixen per a confeccionar el judas. Després de la missa de Resurrecció, la nit del Dissabte de Glòria inicien el volteig manual i el repic general de campanes. Durant tota la nit, el campanar de l'església parroquial de Venta del Moro queda obert perquè qualsevol veí i acostats puguen participar en aquest ritu sonor, alegre i juvenil iniciat a mitjanit, de manera que formant diferents grups van ascendint dalt del campanar per a voltejar per torns les campanes.  
  
De la mateixa manera, els quintos i les quintes dediquen la mateixa nit a adornar les talles del Xiquet i de la Mare de Déu que eixiran el matí següent a la processó de l'Encontre. Poc abans de l'alba, els quintos pengen el judas a la part alta del campanar, just davall del rellotge, aprofitant l'obertura realitzada originalment a la torre per a procurar la il·luminació natural de l'escala al campanar.  
A les 9 del matí del Diumenge de Resurrecció ix la processó de l'església parroquial. Per la dreta, segons s'ix del temple, desfila la talla endolada de la Mare de Déu, portada per les quintes i dones, constituint una comitiva exclusivament femenina si exceptuem el sacerdot. En canvi, pel carrer esquerre desfila la talla del Xiquet Jesús, portat pels quintos i seguit per la comitiva masculina. Després d'un breu recorregut al voltant de l'illa i al llarg d'uns pocs minuts en què les dues comitives discorren per sengles carrers, es produeix la convergència i l'encontre de les dues talles a la plaça Constitució, allí on s'eleva la primera enramada. Llavors, les dones eleven una xiqueta sobre les andes de la Mare de Déu per a retirar-li el vel i el mantell negre que la cobreix. En aquest moment, la banda de música interpreta l'himne nacional i els assistents aplaudeixen. Les dues imatges passen sota l'enramada i enfilen carrer amunt, tenint ja en perspectiva el campanar amb el judas penjat. A la plaça de la Iglesia, presents les dues imatges i davant de tot el públic, els xiquets esperen amb pals d'acàcia, lledoner o un altre material la caiguda del judas. Els quintos tallen la corda del judas, que cau campanar avall, i és apallissat pels xiquets quan toca terra. Després d'uns breus minuts, un quinto agarra el falciot i arrossega el judas pels carrers de la població, seguit per una munió de xiquets i adults. Els xiquets continuen amb els seus pals ajusticiant el judas. Finalment, el judas arriba al marge de la rambla Albosa i davant de la font de Los Desmayos, font vella de proveïment local i factor nuclear de població, un adult cala foc al judas mentre els xiquets el continuen apallissant fins que s'extingeix definitivament. Xiquets i adults es dirigeixen cap a un bar de la localitat on es desdejuna xocolate calent.  
  
2. Marc espacial  
a) Localització  
Nucli urbà de Venta del Moro.  
b) Recorregut  
. Campanar de l'església parroquial de la Mare de Déu de Loreto de Venta del Moro on es penja el judas.  
. Processó de l'Encontre:  
- Talla de la Mare de Déu, part oest de la població. Plaça de la Iglesia, c/ Cruces, c/ de l'Aire, c/ Manzana, plaça Constitución.  
- Talla del Xiquet Jesús, part est de la població. Plaça de la Iglesia, plaça Blasco Ibáñez, c/ Gracia, plaça José María Castillo, plaça Constitución.  
- Processó conjunta amb les dues talles. Passen l'enramada de la plaça Constitución i pugen el carrer del Doctor Fleming fins a la plaça de la Iglesia.  
. Arrossegament del judas: plaça de la Iglesia, c/ Cruces, c/ de l'Aire, c/ Montera, c/ Huertos, c/ Desmayos, rambla Albosa enfront de la font de Los Desmayos.  
  
3. Marc temporal  
a) Calendari  
És un ritual de Setmana Santa. Els preparatius s'inicien en Dimecres Sant. El Dissabte de Glòria es realitza el volteig manual i repic general de campanes. Abans de l'alba del Diumenge de Resurrecció es penja el judas. El Diumenge de Resurrecció, a les 9 del matí, ix la processó de l'Encontre, i després de la processó es realitza l'estimbada, apallissament, arrossegament i crema del Judes.  
b) Periodicitat  
Anual.  
  
4. Descripció i caracterització  
a) Orígens documentats o atribuïts  
El judas pertany als ritus de caràcter immemorial, perquè, com que no hi ha documentació escrita, ens podem retrotraure en la memòria oral fins al segle XIX, en què es recordava que ja es realitzava el ritual del judas a Venta del Moro. Rafael Narbona Vizcaíno, catedràtic d'Història Medieval de la Universitat de València, en el seu estudi sobre el ritual del Judas a Venta del Moro (NARBONA, 2000) afirma: «La costumbre popular de colgar, apalear y quemar monigotes en determinadas fechas del calendario, sobre todo durante la Cuaresma, puede rastrearse por toda la Europa católica y especialmente en la geografía peninsular desde el siglo XVIII. Hasta mediados del siglo XIX subsistieron en numerosas localidades muchas variantes de estas prácticas - caso de Alcoy, Castalla, Elche, Liria y Picasent - que con no poca suerte y tras distintos avatares han llegado hasta nosotros con diferentes manifestaciones. Resulta especialmente significativo de los múltiples cambios acaecidos, por ejemplo, que el auténtico origen de las actuales Fallas no sea otro que aquesta misma costumbre. En la víspera de san José, durante la noche, los vecinos de Valencia a mediados del siglo XVIII encendían piras en algunas calles con los trastos viejos del barrio, colocando encima figurones satíricos de aquest estilo... Cabría retraer en el caso de Venta del Moro a sus primeras celebraciones y a los orígenes mismos de su existencia histórica como comunidad vecinal.»  
El diccionari de la Reial Acadèmia Espanyola de 1734 ja recull la veu judas amb l'accepció: «Judas: llaman también la figura ó representación del traidor Judas, que cuelgan y queman en las calles el Sábado Santo, ú otro día de Quaresma.» El diccionari d'Esteban de Terreros y Pando de 1787 introdueix una variant: «Judas: llaman también por la misma causa á la figura de Judas, que suelen quemar el Sábado Santo o la víspera de San Josef».  
Com hem vist, el catedràtic Rafael Narbona retrotrau l'origen del judas a la mateixa existència històrica de la comunitat veïnal. En 1520, Venta del Moro ja apareix com un poblat de l'alfoz de Requena, amb alcalde pedani des de 1593. La primera referència a l'ermita de Venta del Moro és una visita pastoral realitzada en 1579. El gran creixement de la població de Venta del Moro va ocórrer en el segle XVIII, en què es va triplicar, centúria en la qual segurament ja es practicava i consolidaria aquest ritual.  
La Guerra Civil de 1936-1939 va suposar per a moltes poblacions la interrupció en la pràctica dels ritus populars vinculats al credo catòlic, que en moltes ocasions ja no es va recuperar en postguerra. No va ser el cas de Venta del Moro, en el qual sí que es va reprendre una tradició popular en la qual no intervenia ni intervé la litúrgia eclesiàstica, sinó que la història evangèlica amb la referència del judas és una interpretació exclusivament popular que s'inscriu en el context del Dissabte de Glòria i, després, com a part profana en la processó del Diumenge de Resurrecció.  
b) Evolució històrica / modificacions  
El judas com a manifestació antropològica vinculada a la Pasqua ha posseït molt de vigor a la plana de Requena-Utiel i pobles del Cabriol. A la comarca posseïm notícies antigues de la seua realització a Fuenterrobles; Utiel i els seus llogarets de Los Corrales i La Torre; Requena i els seus llogarets de Barrio Arroyo, San Juan, Campo Arcís i Villar de Olmos; Camporrobles, Sinarcas, Caudete i Villargordo del Cabriel. Els judas se celebraven també en tots els llogarets de Venta del Moro (Casas de Moya, Casas del Rey, Casas de Pradas, Jaraguas, Las Monjas i molt esporàdicament a Los Marcos) i en la mateixa capital municipal, on es continuen confeccionant. Fora de la comarca, però als pobles vinculats amb el Cabriol, posseïm nombrosos testimoniatges de la celebració de judas en localitats de la regió muntanyenca de Conca, com ara Salvacañete, parròquia del Masegar de las Veguillas (llogarets de Salvacañete), Alcalá de la Vega, Henarejos, Fuentelespino de Moya, Cañete, Huerta del Marquesado, Víllora, Cardenete, Villar del Humo, Fuentes, Paracuellos, Pajarón, Enguídanos, Campillo de Altobuey, Landete, Talayuelas, Casillas de Ranera, Aliaguilla, Pedro Izquierdo, Mira i la Cueva Santa del Cabriel (Mira). A La Manchuela se celebraven a Puebla del Salvador, Villalpardo, Villarta, El Herrumblar, Villamalea, Ledaña, Iniesta, La Graja de Iniesta, Castillejo de Iniesta, Minglanilla o Villanueva de la Jara.  
En l'actualitat, només es pengen judas a la comarca a Venta del Moro, Sinarcas i Camporrobles i en pobles del Cabriol com Salvacañete, Huerta del Marquesado, Cañete, Cardenete (ocasionalment), Talayuelas, Puebla del Salvador, Ledaña, Aliaguilla i la Graja de Iniesta (molt ocasionalment). A Requena, després de la pèrdua de la tradició en la Guerra Civil, es va recuperar, però dins de l'esquema completament diferenciat, absorbit pels Carnestoltes i, en conseqüència, completament descontextualitzat. L'inici de la Guerra Civil va suposar per a algunes poblacions la interrupció en la pràctica del ritu, que ja no es va recuperar durant la postguerra. En les xicotetes localitats, l'emigració primer i la despoblació després, va reduir el nombre de quintos i fins i tot la seua desaparició, circumstàncies que vinculades a la «modernització» dels costums i de les pràctiques socials han sigut causes evidents de la desaparició dels judas. En pobles com Villamalea i Minglanilla només les persones d'edat molt avançada es recordaven del judas, sense que els de la generació dels seixanta anys sospitaren fins i tot que es penjaven aquests pelindangos. Gràcies a la recopilació d'enquestes orals sabem que en localitats com La Pesquera, Cilanco, Casas Ibáñez, Villatoya, Casas de Ves, Garaballa, Pajaroncillo, Reíllo o Carboneras no s'han trobat testimoniatges capaços de recordar-se d'això i afirmen que en algunes d'aquestes poblacions no es va celebrar, especialment riu Cabriol avall des de Casas Ibáñez.  
El ritual, fins on arribava la memòria del nostre antic cronista, Feliciano Antonio Yeves (1920-2014), basada en transmissions orals de persones de mitjan segle XIX, ha romàs bastant inalterable, sense haver patit ingerències externes o pressions mediàtiques. Tampoc s'ha necessitat una organització intermèdia que prepare i regisca el ritual, perquè el seu desenvolupament està totalment interioritzat per la comunitat veïnal i es realitza d'una manera autònoma i espontània. Pràcticament pot considerar-se que la confecció i el ritu del judas constitueixen un element local clau per a fer visible a la comunitat la fase principal d'incorporació a l'edat adulta d'uns joves ?quintos i quintes- que abans havien sigut xiquets i xiquetes i que, com a tals, havien batollat el judas exercint un altre paper. El judas, com que és un ritu de pas, els quintos (homes i dones) de l'any s'encarreguen del paper que tenen assignat en el guió de la festa; igual que la resta de persones que intervenen: xiquets i adults. L'escassa complexitat, si no simplicitat i fins i tot la brevetat del ritual, també han influït en la pervivència i conservació de la seua puresa original.  
La supressió del servei militar no va influir en el ritu de pas, perquè van continuar realitzant el ritual els joves que tenien l'antiga edat d'anar a la mili, els 17-18 anys, edat de trànsit cap a l'assumpció de responsabilitats i pas a l'edat adulta. Des de fa anys, els quintos es formen tant amb homes com amb dones, ja que s'han incorporat a la festa les dones amb total naturalitat i sense cap tipus de polèmica. Aquesta actitud s'observa també en la intervenció activa de les dones en tota la resta de ritus tradicionals i festius reservats antany als quintos de Venta del Moro: cant dels mayos a les mosses i cant de les cobles de la Creu.  
  
Una altra xicoteta adaptació del ritual ha sigut que, en benefici del públic assistent i dels participants en la processó, s'ha retardat uns minuts l'estimbada del judas. Antigament, es realitzava just en el mateix moment en què es produïa l'Encontre del Xiquet Jesús i la Mare de Déu, la qual cosa impedia a la major part de la comunitat veïnal observar la caiguda i arrossegament del judas. No obstant això, des de fa una vintena d'anys, la caiguda del judas des del campanar es produeix quan les dues imatges i tot el públic està concentrat a la plaça de la Iglesia per a observar el ritual. La novetat està directament relacionada a la creixent afluència d'assistents a l'acte, pertanyents a tots els grups d'edat, incloent-hi els xiquets i xiquetes més xicotets que, amb prou faenes, sostenen el seu pal. De fet, es considera en el veïnatge que aquesta singularitat tan arrelada i tradicional constitueix un element viu d'idiosincràsia i de cohesió de la comunitat.  
Antigament, solia acompanyar el judes una bateria de coets borratxos als quals es pegava foc en el mateix moment del llançament, coincidint el moment amb l'alliberament i vol de coloms. La decoració vegetal dels carrers per on discorre la processó de l'Encontre ha tendit a simplificar-se; fins fa un parell de dècades es plantaven xicotets «pins» al carrer Doctor Fleming i a la plaça de l'església, i en l'actualitat ha quedat reduïda exclusivament a les enramades  
  
c) Personatges: indumentària, pràctiques i funcions  
- Judas: ninot confeccionat amb roba vella, molta procedent de deixalles deteriorades per haver sigut usada en labors agràries. Les robes es cusen i s'omplin de palla i antigament de residus de raïm, abundants al poble per estar especialitzat en viticultura. També solia utilitzar-se un càntir, i en l'actualitat un element circular com una pilota pintada. Algunes vegades el judas representa algú en concret, però no és pràctica habitual a Venta del Moro, com tampoc es practica exhibir cartells escrits amb crítiques. L'any en què es va redactar aquest informe (2020) el judas comunal no es va poder confeccionar per l'estat d'alarma decretat, de manera que aquesta va ser una de les poques interrupcions temporals d'aquest ritual. No obstant això, de manera espontània els veïns d'un carrer sí que van confeccionar un judas i van posar el rètol ignominiós de «coronavirus» per a ser ajusticiat popularment.  
- Quintos: homes i dones que compliran 18 anys, que són nascuts al poble o que són els anomenats «fills del poble» de segona generació. Les seues funcions són les de fer les enramades, confeccionar el judas; voltejar manualment les campanes a manera de repic general; realitzar l'estimbada, arrossegament i crema del judas; adornar les talles del Xiquet Jesús i la Mare de Déu; portar les andes de la Mare de Déu les quintes i les del Xiquet Jesús els quintos. Solen anar vestits amb una dessuadora al·lusiva a la seua quinta i amb el nom de cada quinto o quinta. Són dies que conviuen junts, menjant i sopant, en harmonia. En el cas de Venta del Moro no intervenen ni ajuden els pares en aquesta festa dels quintos, cosa que sí que ocorre des de fa poc en altres poblacions com Camporrobles i Cardenete.  
- Xiquets: se'ls reserva la funció d'apallissar i perseguir el judas fins a la crema. Esperen davall del campanar preparats amb els seus pals expectants a l'inici de la seua funció en el ritual. Quan complisquen l'edat i es convertisquen en quintos i quintes assumiran el paper que els reserva la tradició.  
- Xiqueta: una xiqueta és elegida per a retirar el dol de la imatge de la Mare de Déu quan es troba amb la imatge del Xiquet Jesús.  
- Adults en general: participen en la processó, portant les andes o seguint-les. Observen el ritual del judas i molts acompanyen els xiquets al llarg de la carrera d'arrossegament del judas i la posterior crema, que sempre és iniciada per un adult.  
- Banda de Música (Unió Musical). Intervenen quan es realitza l'Encontre entre les imatges del Xiquet Jesús i la Mare de Déu interpretant l'himne nacional i, posteriorment, acompanyen amb pasdobles les dues talles fins a la plaça de la Iglesia per a contemplar l'estimbada del judas.  
d) Elements, procés, desenvolupament  
- Enramada: es col·loquen dues o tres enramades en les quals predominaven les de pins, desmai, flors fruiteres, ametler i garlandes de boixos i altres brancatges. Actualment, predomina la savina adornada amb flor de bruc i liles, ambdues flors molt buscades per Pasqua.  
- Judas: ja descrit.  
- Imatge de la Mare de Déu que és vestida de dol a l'eixida i que després de l'Encontre es vist amb un mantell de color blau.  
- Imatge del Xiquet també adornada la nit anterior amb flors diverses.  
- Sopar comunal de quintos i quintes.  
- Garrots i vares utilitzades pels xiquets per a apallissar el judas.  
- Campanes: són voltejades manualment durant la nit del Dissabte de Glòria de manera contínua o en reiterades ocasions. Després del silenci de l'ofici religiós a l'interior del temple es reprén el toc en el moment de la processó de l'Encontre i estimbada del judas.  
  
Instal·lació dels judas  
A la comarca de Venta del Moro i en les adjacents el més socorregut és penjar els ninots amb cordes d'un costat a l'altre del carrer, o en balcons i finestres enfrontades. Preferentment els carrers triats són aquelles per on passa la processó de l'Encontre o la mateixa plaça de la Iglesia, on s'inicia i culmina la processó. A vegades, en pals, com ocorria a Las Monjas (Venta del Moro), Pajarón (Conca) o Albalate de las Nogueras (Conca), on el pi alçat ex professo en el centre urbà té una alçària colossal. A El Recuenco (Guadalajara) es talla un pi molt recte i alt per a col·locar-lo a la plaça del poble, on el judas és penjat en la punta més alta del pi, i després de la missa es crema en el mateix pi. Aquesta pràctica es reproduïa antany a Talayuelas (Conca), on es penjava d'un pal, que ara ha sigut substituït per un ferro instal·lat a aquest efecte que penja d'un balcó, just abans d'arribar a la plaça de la Iglesia. A Campo Arcís (Requena) un judas es penjava en una carrasca monumental en el caseriu de la Casa de los Señoritos, en el pur agre. Altres vegades els judas es disposaven en cadires, taules, carros, lligats a un arbre, fanals, reixes o a les mateixes enramades, com a Jaraguas (llogaret de Venta del Moro). A Iniesta (Conca) i a Villanueva de la Jara (Conca) van arribar a aprofitar la creu de terme. A Fuenterrobles es col·locaven en balcons o com si formaren part de la gent asseguts al carrer amb cadira i a vegades amb taula inclosa.  
  
A Venta del Moro es penja en el campanar, el lloc més alt de la població. Optar per aquesta ubicació suposa comptar amb l'aquiescència de l'autoritat religiosa que entén l'esdeveniment com a part del relat bíblic de la Pasqua de Resurrecció. És el cas de Venta del Moro, però també dels seus llogarets de Casas de Moya i Casas de Pradas quan practicaven el ritu.  
Els temps del judas  
Com s'ha dit, el judas de Venta del Moro està vinculat a la Pasqua de Resurrecció i no al Carnestoltes o a Sant Josep. La Quaresma i la Pasqua de Resurrecció és temps de purificació i el judas apareix com un esdeveniment de caràcter purgatori del que és descartable o rebutjable per la comunitat. En quasi totes les poblacions, com ho continua realitzant Venta del Moro, es penjava en la matinada del Dissabte de Glòria al Diumenge de Resurrecció perquè estigueren preparats quan es realitzava la processó de l'Encontre allí on n'hi haguera. Així doncs, s'instal·laven generalment per on discorria la processó.  
Un cas particular és el de la romeria de la Cueva Santa del Cabriel protagonitzat per la gent de Fuenterrobles, que el penjaven un 15 de maig. A Talayuelas (Conca) es penja ara poc abans del pas de la processó perquè si no els impacients quintos els fan explotar abans d'hora. També a Ledaña (Conca) es penja ara el diumenge al matí. A Mira (Conca) era el mateix diumenge quan es penjaven: primer pujaven juntes les imatges a l'ermita, s'iniciava la missa i durant el mateix ofici religiós la gent del poble «plantava els judas», de tal manera que a la tornada de la processó ja estaven exposats a la vergonya pública.  
  
Els primers diccionaris, com hem esmentat abans, al·ludeixen a la instal·lació dels judas el mateix Dissabte de Glòria, i algunes referències a això s'han trobat a la comarca. A Casas de Moya (Venta del Moro) la memòria oral relata que el judas i la judesa es penjaven ja en Dijous Sant.  
Anihilament del judas  
En moltes poblacions, com és el cas de Venta del Moro, l'encontre de la Mare de Déu amb el Xiquet és el senyal perquè es done curs als desitjos de justícia popular amb el judas. Metafòricament suposa l'ascensió als cels de les imatges enfront del descens als inferns del deslleial i suïcida apòstol.  
En algunes localitats, els judas es sacsegen al mateix pas de la processó, com era el cas de Fuentelespino de Moya (Conca) i es continua realitzant a Cañete (Conca), on l'acció es denomina «pegar judazos», raó per la qual la gent s'ha de refugiar fins i tot davall de les andes. Al final de la processó ja no queda res dels ninots. A Fuentelespino de Moya (Conca) aquesta actitud va arribar a provocar accions irreverents que afectaven la solemnitat de la processó i va provocar la queixa dels capellans. A la Puebla del Salvador (Conca), la processó de l'Encontre es denomina «processó dels judas» (dada molt reveladora) i l'encontre de les imatges a la plaça Reyes Católicos dona carta blanca als xics per a destrossar els judas mentre passa la processó, jugar amb ells, o llançar la palla a les dones, en un desordre comunament acceptat. A Ledaña (Conca) estaven exposats tot el Diumenge de Resurrecció i a la posta del sol acabaven amb ell, però en l'actualitat, l'anihilament es produeix al final de la missa de l'Encontre. En algun poble es quedaven exposats dos o tres dies (és el cas d'Utiel), segons assenyala la memòria oral quan es refereix als temps passats en què es realitzaven. A Villamalea (Albacete, que confronta amb Venta del Moro, en l'altra ribera del Cabriel), els cinc o sis millors judas que més agradaven es mantenien penjats més dies i fins i tot es conservaven per a un altre any. A Huerta del Marquesado (Conca) antigament robaven el judas als de Campillos (Conca). En l'actualitat, la processó de l'Encontre s'ajunta en les quatre cantonades, on la Mare de Déu realitza tres reverències al seu fill i el seu mantell és canviat per un altre de color viu. Juntes les imatges retornen a la plaça Mayor, on es crema el judas. A vegades el desdejuni de xocolate calent és preceptiu amb el judas o després d'aquest, com a Venta del Moro, Miguel Esteban (Toledo), El Alamillo (Ciudad Real) o com ho era a Casas de Pradas (llogaret de Venta del Moro).  
  
El judas es confecciona per a ser ajusticiat, encara que en alguna localitat, i per excepció, es guardaven i no es destrossaven, com a Jaraguas (Venta del Moro), on es mantejaven i després es conservaven per a l'Enterrament de la Sardina del Carnestoltes. També es retiraven i guardaven a Fuenterrobles o a Villamalea (Albacete), la Graja de Iniesta (Conca) i alguns judas de Villalpardo (Conca). A Villarta (Conca) els judas es desfeien, però no públicament.  
Dins d'aquest acte de fe paròdic, el suplici més comú és apallissar el judas i cremar-lo, com és el cas ja relatat de Venta del Moro. Es cremava també a Villargordo del Cabriel, Los Corrales de Utiel i les poblacions de Conca d'Iniesta, Minglanilla, Castillejo de Iniesta i Aliaguilla. A Talayuelas, Ledaña i Casillas de Ranera (Conca) el crematori anava acompanyat de pólvora en abundància. En altres pobles, sobretot els que més estan en contacte amb la Manxa, s'opta o s'optava pel manteig fins a desfer-lo, com és el cas de les poblacions de Conca de Cardenete, Motilla o Landete. A Alcalá de la Vega i Salvacañete (Conca) es manteja i es crema. En pobles de Guadalajara se'ls disparava un tir abans de cremar-lo. A Requena, els joves els atrapaven amb una corda i una pedra en l'extrem per a estirar de la corda i que caiguera, de manera que es desprenia el contingut d'aquest sobre els xics, els quals després l'esbocinaven. A la Cueva Santa del Cabriel (Mira-Cuenca), després d'un infamant procés d'arrossegament, penjada, manteig i cant de cobles burlesques, el final era l'estimbada per un barranc. A Albalate de las Nogueras (Conca), el judas es continua instal·lant en la punta d'un tronc o biga de fusta elevadíssim, que sobrepassa l'espadanya de l'església, sostingut per altres pals en la base en forma de «x» anomenats tijeretas. Una vegada retirades les tijeretas i la corda es produeix una caiguda espectacular en què s'esbocina el judas que després es crema.  
  
És important el paper dels xiquets, que en moltes poblacions tenen reservat el rol d'executar la justícia popular, de manera que se'ls atorga ja una funcionalitat dins de la comunitat veïnal. A Venta del Moro són els xiquets d'uns sis a dotze anys els que apallissen i arrosseguen el judas; igual que a Sinarcas, Casas de Pradas (Venta del Moro) o les poblacions de Conca de Salvacañete, Alcalá de la Vega, Puebla del Salvador, Ledaña, Iniesta o Villanueva de la Jara.  
Els judas també posseeixen un component sonor associat. A Venta del Moro els quintos i grups de veïns pugen al campanar, que roman obert tota la nit del Dissabte al Diumenge de Resurrecció per a repicar manualment les campanes. També es repiquen quan es produeix l'Encontre. Altres poblacions on es voltejaven o es voltegen tota la nit són Sinarcas, Camporrobles, Cañete o El Herrumblar (ambdues a Conca). A Salvacañete (Conca) es toquen per a l'alba del Diumenge de Resurrecció quan el judas està ja penjat. A Aliaguilla (Conca) continuen repicant tota la nit, però amb anterioritat el repic es dedicava a dotze xiques, denominades les catalineras, que a canvi d'aquest homenatge havien de fer un bon menjar per als quintos. A Landete (Conca), sonen les campanes abans del judas, celebrant la Resurrecció. A Fuenterrobles, les campanes i la solta de coloms anaven connectades amb la processó de l'Encontre. A Utiel, el toc es realitzava el matí del Diumenge de Resurrecció. A la Puebla del Salvador (Conca) les campanes també repiquen al vol, i a Casillas de Ranera (Conca) acompanyen la processó. El soroll dels carretons o coets borratxos també era present en poblacions com Casillas de Ranera, Ledaña, i encara hui prossegueix amb gran profusió de pólvora a Talayuelas des del Dimecres Sant. A Venta del Moro, antigament, el judas també era acompanyat aquest tipus de coets borratxos.  
  
Respecte a la resta d'elements extrasensorials (imatges, olors, sabors, valors humans), els sintetitza l'antic cronista Feliciano Antonio Yeves (1920-2014) en Cuentos y Leyendas de mi pueblo Venta del Moro (Utiel, Llogodí, 1997, p.178-179). «Eran sobre las cinco de la mañana de aquel Domingo de Resurrección, cuando un muchacho fornido y casi mozo, llamado por mal nombre Pepe el Judas, subía los interminables peldaños de la torre hasta el campanario, cargado con otro judas o monigote hecho a base de ropas viejas rellenas con paja y orujo, para colgarlo de la campana mayor, en un ahorcamiento simbólico como castigo a la traición del mal apóstol, rememorando hechos que el Evangelio relata y ejemplariza. Y tenía que ser así, justamente, para arrojarlo desde lo alto de la torre, despanzurrado ya en los aires y rematado por la chiquillería en el suelo, todo ello entre el revuelo de palomas y aplausos que motivara el Encuentro de María y de Jesús tras su procesional andadura por distinto itinerario hasta encontrarse, con destoque de velos luctuosos y alegres compases de charangas y vítores de la gente apiñada en la plaza de la Iglesia. Sucedía así año tras año, por costumbre, de generación en generación: el traidor Judas tenía que morir con las tripas y las entrañas hechas jirones, apaleado, insultado y arrastrado por la multitud, después de haber sido ahorcado por el mozo más forzudo de los quintos de aquel año, o, por quien, cumpliendo una promesa hecha en difíciles circunstancias, así lo solicitaba del mocerío. Antes, siempre había algún acompañante de la ronda nocturna, ya más veterano y avezado en aquests menesteres quien se encargaba de confeccionar el pelele con materiales de desecho y con un enorme botijo pintarrajeado que hacía las veces de cabeza. Solía acompañar al judas una buena batería de cohetes rateros a los que se daba fuego en el mismo momento de su arrojamiento; y ni que decir tiene, que, situando el hecho en el campanario, campanas de aquella esbelta torre eran lanzadas al vuelo por los quintos anunciando amaneceres de gloria y castigos de traiciones. Pero, como preámbulo y adorno a tan bulliciosa conmemoración, la noche, las enramadas de pinos, sauce desmayo, flores frutales, almendro y guirnaldas de bojes y otros ramajes cubrían amplios espacios e hileras en la calle frontal que conduce a la plaza parroquial, así como también adornaban ventanas y balcones de las muchachas en edad de crecer, como piropo de nocturna esperanza colocado entre cantares de alusivos al amor del novio a la novia, del mozo a la moza, del chicuelo a la mocita sobre la que ya apuntaba sus dardos de enamoramiento. ¡Qué hermosura de pueblo en la alborada de Pascua! ¡Qué alegría y júbilo festejando un encuentro victorioso sobre la muerte, algazarado por la ilusión de la eterna juventud y el fervor de unas devotas creencias!»  
  
e) Desenvolupament i seqüència temporal  
Tot el ritual es desenvolupa durant la Setmana Santa  
Dimecres Sant: preparació i instal·lació d'enramades pels quintos i quintes de l'any. Durant aquests dies se succeeixen els menjars i sopars comunals.  
Dissabte de Glòria:  
- Al matí i a la vesprada els quintos confeccionen el judas.  
- Després de la missa de Resurrecció del Senyor, els quintos inicien el volteig manual de campanes, que reiteren durant la nit els quintos i el veïnat, en general, que s'acosta al campanar.  
- La nit del dissabte al diumenge, els quintos estan a l'interior de l'església adornant les imatges per a la processó de l'Encontre, penjant el judas i voltejant les campanes.  
- Diumenge de Resurrecció, a les 9 del matí, s'inicia la processó de l'Encontre. Per la dreta desfila la talla de la Mare de Déu de dol portada per les quintes i dones, i és acompanyada per dones exclusivament, a part del sacerdot. Per l'esquerra ix la talla del Xiquet Jesús portat pels quintos i seguit per una comitiva d'homes. Després d'uns cinc minuts de processó en què discorren les talles per carrers diferents, a la plaça Constitución es troben les dues imatges. Les dones eleven una xiqueta en la talla de la Mare de Déu i li retira el vel i el mantell negre a la Mare de Déu. En aquest moment, la banda de música interpreta l'himne nacional i la gent aplaudeix.  
- Les dues imatges avancen a la plaça de la Iglesia.  
- Els quintos tallen la corda del judas, que cau campanar avall, i és apallissat pels xiquets quan cau a terra.  
- Arrossegament del judas. Després d'uns dos minuts, un quinto agafa la corda o lligam i arrossega el judas pels carrers de la població seguit per una munió de xiquets i adults. Els xiquets continuen amb els seus pals ajusticiant el judas.  
- Crema del judas: El judas arriba a la rambla Albosa i, enfront de la font de Los Desmayos, un adult cala foc al judas mentre els xiquets el continuen apallissant fins a l'extinció definitiva d'aquest.  
f) Relació de béns mobles i immobles o entorns d'interés vinculats  
  
Béns mobles:  
- Judas.  
- Vares i bastons utilitzats per a apallissar el judas.  
- Enramades amb els seus adorns vegetals.  
- Menjars i begudes dels quintos.  
  
Béns immobles:  
- Església de la Mare de Déu de Loreto de Venta del Moro declarat bé de rellevància local.  
- Torre i campanar on es realitza el volteig manual de campanes i es penja el judas. El toc de campanes forma part de la identitat d'un poble, com és fàcilment comprovable si advertim que cada campana gaudeix de la seua pròpia personalitat, so i nom i que tota la comunitat veïnal de Venta del Moro identifica el so de les campanes de l'església parroquial sense possibilitat de confondre-les amb les d'una altra localitat. No hi ha estandardització possible, ni convé que n'hi haja, en el toc i so de les campanes. El toc manual de campanes és patrimoni immaterial. Es destaca especialment el volteig manual de campanes, que ha quedat com una singularitat a la comarca.  
  
El campanar de Venta del Moro posseeix actualment quatre campanes:  
· San Antonio Abad és la més gran.  
· Nuestra Señora de Loreto, és la segona en grandària.  
· Santa Cecilia, és la tercera.  
· San Isidro Labrador, campana menor o zumbanillo.  
- Carrers del recorregut tradicional de la processó de l'Encontre.  
- Plaça de la Iglesia, on es concentren les imatges de la processó de l'Encontre, el judas i els quintos, el xiquets i la resta de participants i públic.  
5. Interpretació i simbolisme  
L'exposició a la vergonya pública de ninots que després són destrossats va més enllà del món hispànic; és un ritu propi del folklore europeu des d'època medieval (Narbona, 2017; Ariño, 1990). El primer diumenge de Quaresma a Alemanya, Bèlgica i França es realitza la crema en la foguera d'un ninot anomenat La Bruixa, en altres parts conegut com l'esposa vella o l'àvia de l'hivern (Soler i Godes, 1990).  
  
Fora del context europeu, destaquen precedents com els ninots egipcis anomenats arusa, com el de Sam An-Nasm o festes de primavera. A Port Said prossegueix aquest ritu amb els allembi, que són ninots de palla, cotó i draps confeccionats per xiquets o veïns i amb una singular semblança als judas. A la península ibèrica, encara que en l'actualitat és un ritu practicat amb major profusió en terres castellanes, no obstant això, va tindre una àmplia extensió per tota la geografia nacional amb diferents denominacions i evolucions. De ninots n'hi havia en Sant Antoni, Sant Sebastià, la Candelera, Sant Blai, Carnestoltes, Sant Josep, Pasqua, els majos, Sant Isidre o Nadal sota diferents denominacions com La Mahoma, Lutero, peleles, la Zorra, diablos, los pablos, pero-palos, els vells, el vell i la vella, el ninot de mitja quaresma, peirotes, olentzero, etc. Hi ha poblacions espanyoles on el ritual del judas és un esdeveniment de màxima importància, com a Alfaro (la Rioja), on la festa està declarada bé d'interés cultural i turístic regional des de 2005 i on cremen prop de cent judas. A la Manxa és tan habitual la crema del judas com el manteig del pelele. A Portugal també es continua realitzant encara en algunes localitats la «queima do judas». També es va estendre el ritu del judas a Canàries i des del segle XVIII i XIX es posseeixen notícies de judas a San Cristóbal de La Laguna, Puerto de la Cruz, Garachico, Icod de los Vinos, Santa Cruz de Tenerife o Las Palmas de Gran Canaria, com també n'hi va haver a Santa Cruz de la Palma i el seu judas marinero practicat fins a la Pasqua de 1936. Encara se celebra en alguna localitat canària com Taganana, Teror o a Las Tridas, on es festeja el «Testament de Judes» portat de Veneçuela en 1955, per la qual cosa es pot considerar un judas d'anada i tornada. La colonització espanyola va portar el judas a moltes poblacions hispanoamericanes i encara està molt vigent a Veneçuela (Caracas, Lara, Cojedes, Aragua...), Xile (Valparaíso, Iquique), Costa Rica, Mèxic (Purísima del Rincón), el Perú (Arequipa), Paraguai o l'Uruguai. Fins i tot, per a molts assagistes, el precedent de les Falles era el llançament d'un ninot que representava el judas en la foguera, així com la tradició del «ninot de mitja Quaresma» o parot, que encara es continua celebrant en alguna localitat valenciana com Elx, on les velles de serra es continuen exposant en balcons i aparadors de comerços, el quart dimecres de la Quaresma. De fet, el diccionari de Terreros i Pando de 1787, en la veu judas, defineix que es crema el Dissabte Sant i també en la vespra de Sant Josep. Peris Álvarez conclou que els judas se celebren allí on no tenen lloc celebracions semblants en altres cicles festius i que la destrucció d'un ninot no se sol celebrar més d'una vegada per poble i any.  
  
En el món rural és recurrent el ritual de destrucció d'un ninot confeccionat amb material de rebuig, sempre en cicles festius associats al calendari eclesiàstic, amb la intencionalitat d'exorcisme i expulsió del mal (Peris Álvarez, 2002).  
Els judas habitualment es confeccionen de palla o un altre material de caràcter combustible, perquè en molts casos la seua fi és la crema, com ocorre a Venta del Moro. El ritual igni suposa una purificació, una eliminació del que és dolent, vell o molest. Per a la comunitat local hi ha una finalitat social de supressió del que és temible i una pretesa renovació o porga. El judas es converteix en un boc expiatori dels mals comunitaris o fins i tot pot arribar a constituir-se en una via de liberalització de la violència acumulada. Els ninots poden ser personatges recognoscibles o no, però generalment amb caràcter paròdic o rebutjable. Fins i tot, en localitats d'Hispanoamèrica, abans d'eliminar-lo se sotmetia/sotmet el judas a la lectura del seu testament, sentència o sermó, on es descriuen els seus pecats, sempre identificats amb els mals de la societat local. D'ací el caràcter moralitzador de la destrucció dels judas com a vertadera justícia, revenja popular i censura pública. El foc i la destrucció acaben amb aquell que transgredeix les normes de convivència comunitària. És un càstig exemplaritzant.  
  
Per a Caro Baroja, la crema de titelles posseeix la intencionalitat d'expulsar els esperits malignes, carregant màgicament l'expulsió sobre un personatge determinat. Nieves de Hoyo Sanchos creu que el costum de «serrar la vella», en el qual es destrossa un ninot que  
representa la més vella del lloc, pot relacionar-se amb el càstig a les bruixes. Per al catedràtic d'història medieval de la Universitat de València Rafael Narbona Vizcaíno (2000), que realitza una anàlisi detallada de la festa del judas a Venta del Moro, no sols es tracta de reproduir la fi del penedit suïcida dels textos bíblics, sinó recrear el càstig de l'impiu en una escena pública i amb el protagonisme general de la comunitat. Amb el judas es complirien els anhels de justícia de la comunitat cristiana, i el seu suplici és un acte que acompanya i sobrepassa la litúrgia cristiana, encara que es vincula a les formes exteriors de religiositat popular gràcies a la seua sincronització amb la processó de l'Encontre. L'autor no oblida que el judas a Venta del Moro és desplaçat des del lloc més elevat de la població, el campanar, fins al més baix, la rambla, on es produeix la cremació d'aquest, en el mateix lloc on es tiraven antigament els residus. Desprendre's del menyspreable o indesitjat per a concitar la cordialitat de les relacions veïnals i assegurar la seua supervivència com a comunitat.  
A Venta del Moro, els judas són confeccionats pels quintos i quintes com un vertader ritu de pas. Fa dècades havia d'abandonar la seua comunitat natural durant una temporada per a prestar el servei militar, moment en què cobrava protagonisme al superar l'etapa de transició de la joventut que abandona i la fase d'adult, procés culminat amb el seu retorn al poble després d'aconseguir la llicència militar. En l'actualitat el ritu incorpora els joves sense distinció de gènere, però continua mantenint la seua funció ritual de trànsit, en el qual una nova generació deixa arrere l'última infància i s'incorpora plenament a la joventut participant en el ritu, el qual constitueix una acta de presentació del nou estat adquirit davant del conjunt del veïnat. Ser quinto o ser quinta significa l'adquisició d'un paper protagonista en la comunitat, és a dir, la incorporació d'un nou reemplaçament capaç de mantindre i conservar els costums del conjunt social al qual pertany. D'altra banda, el foc està molt vinculat amb ritus de pas i amb festes de quintos, i significa que el jove o la jove comencen a assumir responsabilitats en pro de la comunitat, precisament en l'aspecte festiu, allí on se'ls espera.  
  
Són nombroses les localitats de l'àmbit geogràfic de l'estudi on la tradició l'organitzen i executen els quintos com a ritu de pas o iniciació de la infantesa a l'adolescència/joventut: Venta del Moro, Casas de Moya i Casas de Pradas (llogarets de Venta del Moro), Camporrobles, Sinarcas, Casillas de Ranera, i a Conca les poblacions d'Aliaguilla, Albalate de las Nogueras, El Herrumblar, Salvacañete, Pajarón, Pedro Izquierdo... Observem que als pobles on més ha perdurat la tradició és on l'organitzen els quintos, que des de fa dècades també incorporen les dones com a membres de ple dret, (Talayuelas, Sinarcas, Camporrobles, Venta del Moro, Aliaguilla...). Aquesta incorporació natural ha generat una nova sinergia festiva sense que haja engendrat cap polèmica.  
  
En la nostra investigació, detectem que són moltes les poblacions en què el ninot té un paper crític clar i s'exposen els judicis, censures i retrets de la comunitat local sota la fórmula de crítica social, satírica o lúdica. A Sinarcas i Camporrobles s'aprofita el judas per a col·locar en l'exhibició pública crítiques de caràcter local, les quals, en el cas de Camporrobles, s'allarguen amb diversos fulls. L'any 2017 els quintos i les quintes van aprofitar l'acte per a expressar les seues queixes respecte a l'agutzil, d'alguns veïns gemegadors o crítics amb ells, dels gamberros, etc. A Cardenete (Conca) eren habituals els cartellets amb insults o frases al·lusives al judas («Por Judas así te ves», «Vaya zapatos llevas!»). A Iniesta (Conca) se solien posar rètols penjant del coll o cosits al judas, i l'últim rètol deia: «Judas soy y Judas sigo siendo, pero más Judas son los que me están viendo». A Landete (Conca), a més de criticar l'alcalde, el capellà o alguna persona important del poble, es podia arribar a comentar si alguna mossa estava embarassada. Era costum, abans de la processó, passar pel carrer dels judas a llegir les crítiques. A Barrio Arroyo (Requena), los pelindangos criticones s'aprofitaven per a relatar successos divertits del llogaret, com el fracàs en la perforació d'un pou per la Comunitat de Regants de la Vega. A Fuenterrobles, quan es realitzaven els judas i les seues crítiques, es podia incloure alguna petició o pecat mitjançant un sobre tancat, perquè pensaven que quan passava la processó es perdonaven les faltes o es concedien els desitjos. A Ledaña (Conca) es penjaven sempre pasquins amb crítiques a personatges coneguts, del món de la política, artistes, fins i tot veïns del poble. Quasi sempre estaven escrits en vers de cobla i no havien de molestar la censura de l'època sota pena de multa. Quan desapareix la censura, la varietat de personatges criticats és il·limitada. A Utiel, el cronista Martínez Ortiz recordava les feroces crítiques als mediadors del vi («Por no pagar el vino») com a acte de justícia popular. Altres poblacions, on s'inclouen o s'incloïen crítiques del judas, era en un llogaret de Venta del Moro (Las Monjas), en les poblacions de Conca de Talayuelas, Mira, Henarejos, la Graja de Iniesta o Minglanilla. A la Cueva Santa del Cabriel (Mira-Conca) al judas l'arrossegaven, el penjaven en els pins, el mantejaven bé, es burlaven d'ell i li cantaven cobles satíriques.  
Per contra, són també molts els pobles on els ninots no són acompanyats per papers de crítiques, com els llogarets de Venta del Moro, Casas de Moya i Casas de Pradas, o les poblacions de Conca d'Alcalá de la Vega, Casillas de Ranera, Villalpardo, Villarta o Castillejo. A Salvacañete i Venta del Moro, on es continua penjant el judas, no és habitual cartells de crítiques. En el cas de Venta del Moro, la crítica local o social es reserva per a la nit dels majos, on es pronuncien cobles espontànies rimades de set versos octosíl·labs. Als pobles manxecs o madrilenys, on es manteja el pelele per Carnestoltes o per Pasqua de Resurrecció, és habitual que la crítica o burla la realitzen les dones i amb cobletes rimades burlesques (Fraile Gil, 2007). A Hispanoamèrica la funció crítica és molt visible i fins i tot es llig al judas el seu testament o sentència abans d'ajusticiar-lo. El judas es confecciona per a ser ajusticiat, encara que en alguna localitat, i excepcionalment, es guardaven i no es destrossaven. Dins d'aquest acte de fe paròdic, el suplici més comú és apallissar el judas i cremar-lo, com a Venta del Moro.  
  
És important el paper dels xiquets, que en moltes poblacions tenen reservat el rol d'executar la justícia popular, de manera que ja se'ls atorga una funcionalitat dins de la comunitat veïnal. A Venta del Moro són els xiquets d'uns sis a dotze anys els que apallissen i arrosseguen el judas. Hui els apallissen, d'ací a uns anys assumiran més responsabilitats i el confeccionaran i l'exposaran a la vergonya pública. Rafael Narbona Vizcaíno (2000) assenyala, respecte als xiquets i el seu paper d'apallissadors del judas, que «precisamente la presunción de inocencia infantil juega un papel trascendental gracias a su protagonismo justiciero, que es tolerado en una ejecución espontánea y emblemática.»  
Per a Frazer i l'escola vegetacionista, el judas ninot representa l'esperit de la vegetació que anualment ha de ser destruït per a garantir el renaixement del cicle natural i productiu de l'any esdevenidor. Hem de destacar la importància dels elements vegetals vinculats amb la Pasqua, que en alguns llocs són de singular importància. La coincidència estacional entre la celebració religiosa de la Resurrecció i la manifestació dels primers indicis de l'inici de la primavera en les terres d'interior engendren una complexa simbiosi entre el vell i el nou, el bo i el dolent, la incorporació de joves a la comunitat i la seua acceptació en els costums tradicionals, així com la fi de la duresa hivernal i la regeneració vegetal, de manera que el ritu indubtablement festiu augura la fructificació de les collites i la renovació biològica de la vida. L'inici de l'un temps nou ha de tindre, per tant, uns nous protagonistes en el ritu del judas: xiquets/xiquetes i quintos/quintes.  
  
És general la confecció d'enramades i «pins» amb diversos components, una activitat que era tradicional en els llogarets de Venta del Moro: a Casas de Moya amb serpentines, taronges i arcs entre arbres a la plaça; a Casas del Rey es plantaven enramades de quatre pins i arcs entre ells amb adorn de taronges, flors i caramels; a Casas de Pradas eren d'ordi verd i l'enramada anava des de la porta de l'església fins a l'entrada de la plaça. A Venta del Moro es continua posant una enramada de savina i es planta algun pi a la plaça de la Iglesia (abans se'n plantaven més).  
  
6. Percepció i implicació de la població i grau d'obertura al públic  
  
L'ajusticiament del judas a Venta del Moro és un ritual obert i participatiu, encara que determinades funcions són assumides tradicionalment pels quintos i quintes de l'any i els xiquets i xiquetes en el cas de l'apallissament. El públic participa portant andes, desfilant, observant i acompanyant l'arrossegament i crema del judas. No hi ha cap confraria o associació que ho regisca. La comunitat veïnal és la vertadera protagonista i la que reprodueix anualment i espontàniament el ritual sense necessitat d'organitzacions intermèdies.  
Encara que siga una festa de gran càrrega identitària per als ventamorins, és freqüent que moltes persones no nascudes, però vinculades amb el poble, participen d'una forma activa com a públic. Tothom està convidat a participar, complint la condició de plena accessibilitat. Les significades dates del calendari festiu engendren el retorn al poble dels «fills del poble», que han emigrat o han instal·lat els seus domicilis per qüestions laborals a les ciutats, circumstància que no constitueix obstacle per a procurar el «retorn» al lloc d'origen en aquells moments en què es tendeix a celebrar i rememorar el sentit de comunitat, sobretot amb la participació presencial en ritus específics ?com el judas- que són molt assenyalats, carismàtics i interioritzats pels veïns malgrat la seua obligada absència durant la resta de l'any.  
  
Respecte a la incidència del ritual del judas en la comunitat, Narbona Vizcaíno (2000) assenyala: «Los monigotes y otros mamarrachos alusivos a sucesos o noticias desdeñables y perniciosas pretendían criticar con la exposición, y después eliminar con su destrucción, las referencias o los hechos reales o ficticios, padecidos o temidos, que azoraban al colectivo y ponían en peligro los vínculos de sociabilidad. Es decir, con aquest ritual simbólico se trataba de concitar la cordialidad de las relaciones sociales entre los miembros de la comunidad y de aquest modo garantizar su indisolubilidad, su supervivencia y continuidad, una vez desprendidos de lo deleznable e indeseado.»  
  
Salvaguardes  
a) Protecció administrativa  
El Ritual del Judas el realitza la comunitat veïnal, cadascú amb les seues funcions, sense necessitat de confraria o d'associació que el regisca o faça d'intermediari, atés el nivell d'interiorització de la tradició que s'atesta gràcies a la comunicació intergeneracional i a l'alt grau d'identitat col·lectiva que presenta la celebració. Atesa la renovació generacional, els veïns del poble (vells o adults) han exercit anteriorment el seu protagonisme com a xiquets o joves en el ritu del judas, i al mateix temps l'han observat des de la infantesa amb l'esperança que arribe el moment de ser quintos/quintes i passar al següent nivell de protagonisme, confeccionant el mateix judas. Posteriorment, els antics quintos observaran els antics xiquets assumir el paper que ells mateixos van exercir temps arrere com a quintos/quintes. L'Ajuntament de Venta del Moro ajuda logísticament els quintos/quintes en alguna de les seues necessitats.  
b) Agents i metodologia de la transmissió  
L'organització del ritual, pel fet que ha sigut interioritzat per la comunitat veïnal des de xiquets, és pràcticament espontània, sense necessitat d'una organització convocant. La transmissió és intergeneracional i la participació també. El paper principal és el dels quintos i les quintes que es relleven generacionalment i s'autoorganitzen, sense necessitat d'interferències externes. Els xiquets i les xiquetes compleixen les seues funcions també sense necessitat d'intermediació, excepte l'ànim que els proporcionen els majors de les seues famílies.  
c) Altres accions de salvaguarda  
En els últims anys, han sigut diversos els articles i assajos publicats respecte al judas a Venta del Moro i pobles limítrofs que han sigut publicats en revistes i molt difosos en internet, la qual cosa ha contribuït al fet que la comunitat veïnal siga més conscient de la transcendència de preservar el ritual.  
d) Identificació de riscos i diagnòstic  
El ritual posseeix una caràcter tan marcadament identitari i gaudeix de tal popularitat i tirada en la comunitat veïnal que la seua continuïtat no es troba en gran risc. En l'actualitat és una tradició en alça, gràcies, especialment, al fet que és una festa molt volguda pels xiquets que gaudeixen del seu rol especial en la funció, per la qual cosa els pares incentiven la seua participació. No obstant això, Venta del Moro és un municipi inserit en una dinàmica demogràfica regressiva pròpia dels pobles de l'interior de la província de València, per la qual cosa la festa en un futur pot veure's amenaçada o minvada per la xacra de la despoblació. El descens de natalitat incideix en un menor nombre de quintos i quintes que tenen una funció primordial en el ritual. Aquesta minva sol ser alleujada amb la incorporació de xavals en l'edat que sense residir al poble sí que estan molt vinculats amb ell i tenen interioritzat el ritu. També, la incorporació de les quintes al ritual des de fa anys ha contribuït a mantindre el paper principal dels quintos. La despoblació ha sigut la raó de la pèrdua del ritual en moltes poblacions.  
Encara que no sol ser habitual, a vegades hi ha sacerdots que no són molt proclius a aquestes manifestacions externes que no formen part intrínsecament de l'ortodòxia litúrgica. No s'ha interromput mai el ritual a Venta del Moro per aquestes qüestions, però una figura jurídica de protecció serviria per a conscienciar de la importància de mantindre la tradició a sacerdots nous en la localitat.  
e) Objectius, estratègies i accions proposades per a la salvaguarda  
El primer objectiu seria obtindre una figura de protecció juridicopatrimonial per al ritual, i aquesta és la finalitat d'aquesta fitxa de catàleg per a la declaració de la tradició del judas de Venta del Moro com a bé immaterial de rellevància local per part de la Generalitat Valenciana. Aquesta figura podria protegir-lo de riscos que puguen amenaçar la seua continuïtat, segons s'ha assenyalat en el punt anterior.  
Encara que és una festa molt volguda per la comunitat, és poc coneguda més enllà de la comarca d'origen. Seria necessària la seua publicitat perquè augmentara el seu coneixement en la resta de la Comunitat Valenciana, permetent la comparació i el contrast amb altres ritus similars de caràcter local que poden quedar fora del mutu coneixement, de manera que s'acostaren les pràctiques culturals i feren possible a gent forana observar-la i gaudir-la, atés el seu caràcter obert i participatiu. Per a aconseguir aquest objectiu seria molt important la mateixa declaració de bé immaterial de rellevància local; la seua difusió en mitjans de comunicació (premsa en paper i digital o la mateixa televisió autonòmica), l'edició de fullets explicatius i la realització d'estudis acadèmics.  
   
La singularitat del ritual, per la seua puresa, originalitat, caràcter intergeneracional i participatiu, exigeix un major nivell de coneixement acadèmic de la festa per part d'estudis d'etnografia, antropològics i sociològics. Una acció factible seria la de contactar amb les diferents universitats valencianes per a oferir-los la possibilitat de l'estudi del ritual i la seua publicació en una monografia.  
  
8. Valoració i justificació de la declaració  
S'han detallat prou elements que justifiquen la declaració com a bé immaterial de rellevància local. És un ritual que es remunta a temps immemorials, que pràcticament s'ha desenvolupat sense interrupció cronològica i que s'ha conservat íntegre en la seua puresa i originalitat, sense ingerències o pressions externes que l'hagen modificat. Aquesta puresa li ha permés conservar el simbolisme original descrit.  
El judas en si mateix constitueix un episodi efímer, breu i repetit anualment, que és assumit com una vertadera festa comunal i autònoma, inscrita en la commemoració de la Setmana Santa. En el ritual la comunitat veïnal és la vertadera protagonista, la qual està implicada espontàniament en la seua organització, sense que existisca una organització intermèdia (confraria, associació) que la regisca.  
És un ritual que abans de la Guerra Civil de 1936-1939 es realitzava en moltes poblacions de la plana de Requena-Utiel i la vall del Cabriol, però en l'actualitat ha quedat reduïda la seua pràctica a molt poques poblacions perquè en moltes altres s'ha extingit, incapaç de sobreviure als imperatius imposats per la mal entesa «modernitat», i Venta del Moro és un dels municipis que mantenen amb vigor i tirada la tradició.  
  
És, sens dubte, una festa que la comunitat té absolutament interioritzada des de la més tendra edat i que forma part de la consciència identitària i de la idiosincràsia del poble, sent capaç per si mateixa de generar tota una memòria col·lectiva. Un altre valor singular del ritual és la seua transmissió intergeneracional des dels mateixos xiquets, els quals compleixen la seua funció en el ritual com és l'apallissament del judas i esperen el seu pas a l'edat convenient per a ser ells mateixos els qui confeccionen el judas.  
El ritual implica la realització d'altres tradicions com el volteig manual de campanes, la confecció d'enramades i la preparació i realització de la processó de l'Encontre. La tradició manté i incentiva la solidaritat familiar i veïnal, perquè són dies d'especial cohesió de tot el poble entorn del ritual, coincidint amb el desig de retrobar-se familiars i amics en aquesta data tan significada del calendari.  
  
El ritual compleix valors com:  
- La plena accessibilitat, ja que tothom està convidat a participar d'una manera espontània.  
- Sostenibilitat mediambiental, perquè no posseeix cap incidència en el medi ambient d'una població ja, per si mateixa, amb una extensíssima massa forestal i qualitat d'aire i aigua.  
- Del principi d'igualtat i no discriminació, perquè les dones com a quintes, juntament amb els quintos, i els xiquets i les xiquetes, participen molt activament en el ritual.  
- Es respecten els grups portadors de la manifestació com a usuaris legítims d'aquesta, implementant el seu principi de participació i el dinamisme intrínsec propi del ritual.  
- El ritual no exclou ningú i se segueix la Convenció de la Unesco, per la qual el patrimoni immaterial està basat en el respecte mutu entre comunitats, grups, individus, animals i respecte a la naturalesa.  
  
La concessió d'una figura de protecció juridicopatrimonial per al ritual, considerant-lo i reconeixent-lo com a bé immaterial de rellevància local, per part de la Generalitat Valenciana contribuiria a:  
- Protegir el ritual en la seua originalitat, puresa i autonomia.  
- Identificar patrimoni cultural immaterial valencià fins ara poc conegut, especialment a les comarques de l'interior.  
- Assegurar la continuïtat de la tradició davant d'amenaces i riscos exposats.  
- Contribuir a difondre i promocionar un ritual pertanyent a la diversitat cultural valenciana i poc conegut entre el públic comú.