Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 5871, del 16-10-2008 (2008/11736)

Judici de mesures fills extramatrimonials contenciós 000063/2006. Notificació de la sentència a Sheiqet Salihaj.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5871

Data del DOGV
:   16-10-2008

Secció del DOGV
:   IV. ADMINISTRACIÓ DE JUSTÍCIA

Número del document
:   2008/11282


Data del document
:   16-09-2008

Organisme emissor
:   Jutjat d'Instrucció Número 1 de Torrevieja

Tipus de document
:   Edicte

Descriptors 

:   * sistema judicial

Judici de mesures fills extramatrimonials contenciós 000063/2006. Notificació de la sentència a Sheiqet Salihaj. [2008/11109]  
Part demandant: Ana María Marín.  
Part demandada: Sheiqet Salihat.  
Sobre: mesures personals i patrimonials en relació amb fills menors.  
En el judici a què es fa referència, s'ha dictat la resolució que té el text literal que és com segueix:  
«Sentència  
Torrevieja, 9 de maig de 2007   
Iris Valero Paredes, jutgessa del Jutjat d'Instrucció i Violència sobre la Dona número 1, antic Primera Instància i Instrucció, número 6 de Torrevieja i partit, ha vist les actuacions registrades amb el número 63/2006, sobre demanda de mesures personals i patrimonials en relació amb fills menors presentada per Ana María Marín, representada per la procuradora dels tribunals María Esther Pozuelo Cartagena sota la direcció del lletrat Nicolás M. Mirete Ruiz, contra Sheiqet Salihaj, en situació processal de rebel·lia, amb la intervenció del ministeri fiscal en la persona de José Antonio Ródenas López.  
Antecedents de fet  
Primer. Ana María Marín representada per la procuradora dels tribunals María Esther Pozuelo Cartagena es va presentar davant del Jutjat escrit i va formular la petició de mesures personals i patrimonials respecte de la filla menor, i va exposar els fets i els fonaments de dret aplicables.   
Segon. Mitjançant la interlocutòria dictada el 20 d'octubre de 2006, s'admet a tràmit la sol·licitud ressenyada, se cita a termini la part demandada, i el ministeri fiscal contesta la demanda. Per provisió de 19 d'abril de 2007 es va declarar en situació processal de rebel·lia Sheiqet Salihaj.  
Tercer. Assenyalat el dia de hui per a celebrar la vista, va comparéixer la part demandant degudament assistida de lletrat i representada per procurador, així com el ministeri fiscal, i no ho va fer el demandat declarat en situació processal de rebel·lia, i s'admet com a mitjà de prova la documental, l'interrogatori de les parts, i les actuacions van quedar vistes per a sentència.  
Raonaments jurídics  
Primer. La jurisprudència parteix del reconeixement de la plena legalitat de tota unió de fet estable entre un home, una dona, com a manifestació del dret fonamental al «lliure desenvolupament de la personalitat» (article 10 de la Constitució) i la susceptibilitat de constituir amb ella una família tan protegible com la creada a través de la unió matrimonial (article 39 de la Constitució), i proclama així que estes unions matrimonials i les more uxorio no poden ser considerades a estos efectes i conseqüències com a realitats equivalents i, en conseqüència, no els seran aplicables a estes unions les normes establides per al matrimoni, llevat que pogueren utilitzar-se per la via de l'analogia. El joc de l'analogia rau en la similitud («semblança» segons l'article 4 del Codi Civil) entre el supòsit que davant de l'òrgan judicial -o intèrpret- es presenta, sense regulació legal, i a aquell a què es pretén aplicar la norma en qüestió per raó d'eixa semblança o «identitat de raó», com estableix l'esmentat precepte, la qual cosa es tradueix en el fet que la seua aplicació porte implícita la idea de l'ús raonable del dret. El problema ha de tractar-se com una aplicació analògica de la disciplina matrimonial en la mesura que alguns aspectes d'esta es fan extensius, amb moderació i sobretot investigant la ràtio normativa, a la convivència more uxorio (s. T. S. de 27 de març i 6 de juliol de 2001, amb totes les anteriors allí citades i, en especial, la de 16 de desembre de 1996).  
Segon. Determinada, com a conseqüència del que es disposa en els articles 748.4 i 770.6 de la Llei d'Enjudiciament Civil, l'aplicació de les normes dels processos especials sobre capacitat, filiació, matrimoni i menors a la determinació de les conseqüències en matèria de guarda i custòdia i aliments per als fills menors en cas de crisi de les unions extramatrimonials o more uxorio, res s'oposa, des d'un punt de vista substantiu, a aplicar, en el que calga, la regulació que l'article 103 del Codi Civil té respecte a les mesures que s'han d'adoptar pel que fa als fills, a més de la directament aplicable quant a la regulació genèrica de les relacions paternofilials continguda en els articles 159 i següents del mateix cos legal.  
Tercer. Pel que fa a les mesures que de conformitat amb el que estableix l'article 91 del Codi Civil han de ser establides, de l'examen d'este precepte i els concordants, amb les dades que es troben en les actuacions, resulta oportú començar pel relatiu a la guarda i custòdia de la filla menor Diana Marín.  
Com ha subratllat una abundantíssima jurisprudència, el principi fonamental que ha de presidir la determinació de la guarda i custòdia dels menors d'edat és el de la protecció dels fills, o favor filii, d'acord amb els tractats i les resolucions de les organitzacions internacionals com la Declaració dels Drets del Xiquet, de 20 de novembre de 1959; la Convenció de les Nacions Unides dels Drets del Xiquet, de 20 de novembre de 1989; la Resolució A 3-01684/1992 del Parlament Europeu sobre la Carta dels Drets del Xiquet, i la Convenció Europea sobre l'Exercici dels Drets del Xiquet, de 19 d'abril de 1996, així com l'article 39.2 de la Constitució espanyola, que establix l'obligació dels poders públics d'assegurar la protecció integral dels fills; este principi inspira també nombrosos preceptes del Codi Civil, i constitueix la idea bàsica de la regulació de la Llei Orgànica 1/1996, de 15 de gener, de Protecció Jurídica del Menor; per tant, a l'hora d'establir el règim de la guarda i custòdia dels menors en les situacions de crisis matrimonials, sense desconéixer que els pares gaudixen del dret de relacionar-se amb els seus fills, ha de procurar-se abans que res l'interés del fill menor d'edat en el favor dels quals es reconeix este dret-deure dels pares, d'acord amb l'article 39.3 de la Constitució, que establix l'obligació dels pares de prestar assistència de tot tipus als fills haguts dins o fora del matrimoni, durant la seua minoria d'edat i en els altres casos en què legalment pertoque.  
Un dels principis fonamentals en la determinació de la guarda dels menors és el de l'estabilitat, de manera que els canvis de custòdia no són per si sols convenients. En este cas resulta procedent atribuir la guarda i custòdia de la filla menor a la mare, atés que és ella la que fins ara se n'ha fet càrrec, i donar així solució de continuïtat a les mesures acordades per la interlocutòria de data 22 de desembre de 2006 dictada en l'àmbit del procediment de mesures 64/2006, seguit davant d'este mateix Jutjat, i sol·licitar la ratificació d'esta mesura tant a la part demandant com al ministeri fiscal.  
Quart. D'altra banda, no pertoca establir a favor del pare un règim de visites, a pesar de l'oposició formulada pel ministeri fiscal a la petició de la part demandant en el sentit exposat, i això ja que, si bé és cert que el fill ha de tindre la necessària referència dels progenitors, pare i mare, per mitjà de l'oportú contacte amb estos, i que no pot prosperar perquè, d'acord amb la jurisprudència (Sentència del Tribunal Suprem de 12 de juliol de 2004) i que el dret dels pares que no exercisquen la pàtria potestat a relacionar-se amb els seus fills menors està regulat en l'article 160 del Codi Civil (el 92 fa el mateix quan estableix un dels efectes comuns a la nul·litat, separació i divorci). Estableix l'article 9.3 de la Convenció sobre els Drets del Xiquet, de 20 de novembre de 1989 (ratificat el 30 de novembre de 1990, BOE de 31 de desembre de 1990) que els estats parts respectaran el dret del xiquet que estiga separat d'un o dels dos pares a mantindre relacions personals i contacte directe amb ambdós de mode regular, excepte si això és contrari al seu interés superior.  
Com recorda la sentència de 17 de setembre de 1996, l'interés del menor constitueix el principi inspirador de tot allò que s'ha relacionat amb ell i vincula el jutjador, tots els poders públics i, fins i tot, els pares i ciutadans, de manera que han d'adoptar-se aquelles mesures que siguen més adequades a la seua edat i les seues circumstàncies, per construir progressivament el control sobre la seua situació personal i projecció de futur, i evitar sempre que puga ser manipulat, i buscar, al contrari, la seua formació integral i la seua integració familiar i social»; no obstant això, i a pesar d'allò que s'ha exposat en el cas de les actuacions, ens trobem amb un absolut desistiment per part del demandat dels seus deures com a pare, ja que no manté cap relació amb la filla menor ni passa cap pensió alimentària per a atendre les seues necessitats, tal com resulta de la declaració de la demandant, deixant-la desatesa tant des d'un punt de vista econòmic com emocional. Per això, no pertoca fixar cap règim de visites, i tot això sense perjudici que les parts puguen instar la modificació de les mesures acordades en esta resolució, quan el canvi de circumstàncies que han sigut preses en consideració així ho justifique.  
Cinqué. En este cas, pel que fa a la quantia de la pensió d'aliments a favor de la filla comuna, en este sentit ha d'assenyalar-se el que segueix:  
a) L'obligació de donar aliments que resulta de fet de la generació és un dels continguts ineludibles de la pàtria potestat i és una de les obligacions de major contingut ètic de l'ordenament jurídic que va aconseguir rang constitucional com taxativament estableix l'article 39 de la CE.  
b) La prestació d'aliments de l'article 110 del Codi Civil és mes àmplia que la de l'article 142 del mateix codi i inclou també tot el que comporta la protecció que necessite el fill; per exemple, la defensa de la seua persona o drets i tots els destinats a la seua formació i al seu equilibri espiritual; encara que això no significa que la totalitat del que disposa el títol VI del llibre I del Codi Civil sobre aliments no és aplicable als deguts als fills menors, si bé el tractament jurídic dels aliments deguts als fills menors presenta una marcada preferència, per la qual cosa no ha de veure's afectada per les limitacions pròpies del règim legal d'aliments entre parents que pel que fa als fills constitueix una normativa en bona part només adequada al cas dels fills majors d'edat o emancipats.  
c) Esta obligació competeix el pare i/o mare íntegrament o en la proporció que pertoque segons el règim econòmic matrimonial (art. 1318, 1362 i 1438 del CC) o en la que haja acordat el jutge (art. 103.3, 90, 93 del CC) havent de tindre's en compte quan procedisca la contribució equitativa del fill segons les seues possibilitats a l'alçament de les càrregues familiars.  
La petició d'aliments amb base en els precitats preceptes instada en este cas pels tràmits del juí d'aliments gaudeix del principi del favor filii que es predica per als fills menors d'edat, i que la prestació alimentària serà coberta en atenció als béns de qui els dóna, i a les necessitats de qui els rep, apreciació que l'òrgan judicial ha de realitzar atenent a les al·legacions de les parts i les proves aportades en funció del principi general de distribució de la càrrega probatòria contingut en l'article 217 de la Llei d'Enjudiciament Civil que obliga a qui reclama a provar els fets al·legats, mirant de no deixar desateses les exigències imposades per la solidaritat familiar que el legislador tutela, però, al mateix temps, evitant una protecció desmesurada, amb l'oblit de les mateixes necessitats de l'alimentant, determinades per la seua situació personal (s. T. S. de 9 d'octubre de 1981 i 12 de febrer de 1982), i correspon al jutge o al tribunal sentenciador determinar-ne la quantia.  
Com que existeix una filla menor, ha de fixar-se en favor d'esta la corresponent pensió d'aliments tenint en compte la prova documental que consta i l'aplicació del que disposa l'article 304 de la Llei d'Enjudiciament Civil, quant a l'interrogatori del demandat, per la qual cosa en atenció a allò que s'ha exposat procedeix fixar la quantia de la pensió d'aliments en forma que assegure el denominat mínim vital de subsistència, fixant una pensió de 150 euros per a la filla menor, ja que és el criteri que manté este Jutjat respecte de la fixació del denominat mínim vital i sense que resulte excessiu atenent a la documental que es troba en poder de les actuacions i a la declaració de la part prestada en seu de mesures, i en l'acte del judici, no oposant-se el ministeri fiscal a la quantia sol·licitada.  
La dita quantitat s'actualitzarà anualment, amb efecte de primer de gener de cada any, en proporció a les variacions que experimenten els índexs de preus al consum, segons l'Institut Nacional d'Estadística o organisme que li substituïsca.  
Tots aquelles despeses de caràcter extraordinari o excepcional que pogueren derivar-se de l'atenció de la filla per motiu d'estudis o malaltia, hauran de ser pagats per la meitat entre ambdós progenitors.   
Sisé. No pertoca efectuar condemna expressa en costes, tenint en compte la naturalesa pública dels interessos en litigi i l'absència de mala fe en els litigants, per la qual cosa, cada part pagarà les produïdes a instàncies seues i les comunes per la meitat.  
Vistos els preceptes esmentats i la resta de general i pertinent aplicació.  
Dispositiva  
Estime la demanda interposada per Ana María Marín representada per la procuradora dels tribunals María Esther Pozuelo Cartagena, contra Sheiqet Salihaj i acorde el següent:  
I. S'atribuïx a la mare la guarda i custòdia de la filla menor, Diana Marín, i es comparteix la pàtria potestat entre ambdós progenitors.  
II. No pertoca fixar a favor del pare cap règim de visites en relació amb la filla menor que no té en companyia seua.  
III. El pare haurà de contribuir a l'alçament de les càrregues familiars amb la quantitat de 150 euros mensuals per a la filla menor, pagadors per anticipat, dins dels cinc primers dies de cada mes, en el compte corrent o llibreta d'estalvi, que a este efecte designe el receptor. Totes aquelles despeses de caràcter extraordinari o excepcional que pogueren derivar-se de l'atenció de la filla per motiu d'estudis o malaltia, hauran de ser pagats per la meitat entre ambdós progenitors.  
La dita quantitat s'actualitzarà anualment, amb efecte de primer de gener de cada any, en proporció a les variacions que experimenten els índexs de preus al consum, segons l'Institut Nacional d'Estadística o organisme que el substituïsca.   
Notifiqueu esta resolució a les parts i al ministeri fiscal.  
Contra esta resolució pot interposar-se un recurs d'apel·lació en ambdós efectes per termini de cinc dies, davant de l'Audiència Provincial d'Alacant.  
Esta és la meua sentència, que pronuncie, mane i firme».  
Publicació. L'anterior sentència va ser objecte de publicació d'acord amb el que preveu l'article 212 de la Llei d'Enjudiciament Civil. Jo, la secretària judicial, en done fe.  
Atés que es desconeix el domicili o la residència actual de la part demandada, per provisió de data 10 de setembre de 2008, el jutge, de conformitat amb el que disposen els articles 156.4 i 164 de la Llei 1/2000, d'Enjudiciament Civil, ha acordat publicar este edicte en el Butlletí Oficial de la Província d'Alacant per a portar a efecte la diligència de notificació de sentència de data 9 de maig de 2007 a Sheiqet Salihaj.  
Torrevieja, 16 de setembre de 2008.- La secretària judicial: Olga Lidón Rubio.