Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 5115, del 17-10-2005 (2005/11392)

RESOLUCIÓ de 5 d'octubre de 2005, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport de la Generalitat Valenciana, per la qual s'acorda continuar amb els tràmits per a la declaració com a bé d'interés cultural a favor de la cartoixa de Portaceli de Serra (València) i s'obri període d'informació pública.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5115

Data del DOGV
:   17-10-2005

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2005/11721


Data del document
:   05-10-2005

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * Serra
    * protecció del patrimoni
    * monument
    * ben cultural

RESOLUCIÓ de 5 d'octubre de 2005, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport de la Generalitat Valenciana, per la qual s'acorda continuar amb els tràmits per a la declaració com a bé d'interés cultural a favor de la cartoixa de Portaceli de Serra (València) i s'obri període d'informació pública. [2005/X11297]
  
Vista la resolució de 6 d'agost de 1984 (DOGV núm. 227 de 14.02.1985), de la Direcció General de Patrimoni Artístic, per la qual s'incoa expedient de declaració de monument historicoartístic a favor de la cartoixa de Portaceli, de Serra (València).
  
Vista la resolució de 2 de març de 2000, de la Direcció General de Promoció Cultural i Patrimoni Artístic (DOGV núm. 3722 de 3.4.2000), per la qual s'establixen els requisits per a la convalidació d'informes i la resta de tràmits produïts en els procediments sobre declaració de Béns d'Interés Cultural incoats amb anterioritat a l'entrada en vigor de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Vistos els informes tècnics que complementen l'expedient amb aquelles determinacions que es preveuen en l'article 28 de la Llei 4/1998, de l'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià per a la declaració de Béns d'Interés Cultural, esta Direcció General, en l'exercici de les atribucions que li atorga el Reglament Orgànic i Funcional de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport aprovat per Decret 183/2004, de l'1 d'octubre, del Consell de la Generalitat, resol:
  
Primer. Continuar amb la tramitació de l'expedient, d'acord amb les disposicions vigents.
  
Segon. D'acord amb el que disposa l'art. 28 de la Llei 4/1998, de l'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure'n les parts integrants, pertinences i accessoris per a la seua més perfecta identificació, així com delimitar l'entorn afectat i fixar les normes de protecció del bé i este àmbit en els annexos que s'adjunten en la present resolució.
  
Tercer. En compliment d'allò que s'ha preceptuat en l'art. 27.3 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià notificar esta resolució als interessats i a l'Ajuntament d'Altura i comunicar-los que, d'acord amb el que establixen els articles 35 i 36 en relació amb el 27.4 de la Llei, la realització de qualsevol intervenció, tant en el monument com en el seu entorn, haurà de ser autoritzada preceptivament per esta Direcció General amb caràcter previ a la seua realització i a l'atorgament de llicència municipal si és el cas, quan esta resulte preceptiva, així com qualsevol canvi d'ús en l'immoble a què es contrau la present incoació d'acord amb el que disposa l'art. 33 de la mencionada llei.
  
Quart. La present incoació, d'acord amb el que establix l'art. 33 de la Llei 4/1998, de l'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determina la suspensió de l'atorgament de llicències municipals de parcel·lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i la resta d'actes d'edificació i ús del sòl que afecten l'immoble i l'entorn de protecció, així com de les esmentades actuacions quan siguen portades a terme directament per les entitats locals. Queden, igualment suspesos els efectes de les ja atorgades, suspensió els efectes de la qual, d'acord amb la limitació temporal continguda en el segon incís de l'art. 33 de la Llei 4/98, de l'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, es resoldran després de la declaració.
  
No obstant això, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià, podrà autoritzar les actuacions mencionades quan considere que, en aplicació de les normes de protecció determinades per la present resolució, manifestament no perjudiquen els valors del bé que motiven la incoació, així com les obres que per causa major o interés general hagen de realitzar-se inajornablement, segons el que disposa el primer incís del mencionat article.
  
Quint. Que en compliment d'allò que s'ha preceptuat en l'art. 27.3 de la Llei, es notifique la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a la seua anotació preventiva i al Registre de la Propietat de València amb el mateix fi.
  
Sext. Que la present resolució amb els annexos es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
  
Sèptim. D'acord amb el que preveu l'art. 27.6 de la Llei 4/1998, de l'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, obrir un període d'informació pública, a fi que totes les persones que tinguen interés puguen examinar l'expedient durant el termini d'un mes a partir de la publicació de la present Resolució en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. L'expedient estarà a disposició dels interessats en el Servici de Patrimoni Arquitectònic i Mediambiental de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià, de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, avinguda de Campanar número 32, de València.
  
València, 5 d'octubre de 2005.- El director general de Patrimoni Cultural Valencià: Manuel Muñoz Ibáñez.
  
ANNEX I
  
Dades sobre el bé objecte de la declaració
  
1. Denominació:
  
a) Principal
  
Cartoixa de Santa Maria de Portaceli.
  
b) Secundàries
  
Cartoixa de Santa Maria de Portaceli.
  
Cartoixa de Portaceli.
  
2. Descripció:
  
Basada en l'obra de Francisco Fuster Serra La Cartuja de Portaceli, València 1994.
  
a) Immoble objecte de la declaració
  
Portaceli és referència obligada en la història d'Espanya des de l'Edat Mitjana, tant per la vàlua i personalitat dels cartoixans, la fama dels quals va transcendir els límits del priorat, com per llur la influència política en els importants esdeveniments històrics en què van ser requerits com ara el Compromís de Casp, el cisma d'església de 1378 a 1417 i la fundació de les restants cartoixes espanyoles.
  
La cartoixa es troba situada en un bellíssim i apartat paratge, especialment triat per a preservar la seguretat i permanència de la vida cartoixana a través dels segles.
  
Es va alçar sobre les restes d'un xicotet assentament musulmà, en estil gòtic, i posteriorment va ser reformada al llarg del temps, incorporant-hi noves manifestacions de la Història de l'Art, del Renaixement, Manierisme, Barroc i Neoclassicisme, tot conformant un harmònic conjunt arquitectònic.
  
Hi van treballar importantíssims arquitectes i artistes entre els quals es troben Sarinyena (1545-1619), Pedro de Orrente (1580-1645), Francesc Ribalta (1565-1628), Jerónimo Jacinto Espinosa (1600-67), Alonso Cano (1601-67), i José Camarón (1731-1803), albergant nombroses obres d'art de les quals la majoria de les conservades es troben ara en museus com el de Belles Arts de València, El Prado, The Hispanic Society of America i la biblioteca Pierpont Morgan, de Nova York.
  
El monestir va quedar plenament format en el primer quart del segle xv, i reproduix l'esquema ideal d'una cartoixa medieval. S'hi diferencien les dos zones principals: la clausura i les obediències. La primera té els dos àmbits característics, el cenobític amb l'església conventual, el claustret, la sagristia, l'aula capitular, el refectori, la cuina, les capelles i l'hostal; l'eremític amb dos claustres, el del Cementeri i el dels tarongers o dels novicis, per a residència dels cartoixans, junt amb l'església i claustret de Sant Joan. Finalment, a la zona baixa, amb accés als horts, es troba la zona d'obediències, amb el pati de la conreria, on es localitzen el forn, els cellers, el graner, les cavallerisses, els llenyers, la fusteria, el parc de maquinària agrícola, etc. Les successives reconstruccions i reformes de què va ser objecte no van modificar este esquema inicial que es manté fins als nostres dies, encara que se n'amplia la configuració i es transforma en espais, sent significativa la construcció de la nova església, que deixa la primitiva de Sant Joan per als germans laics.
  
Resum històric
  
L'orde religiós de la Cartoixa es va fundar a finals del segle xi per Sant Bru i uns altres sis companys que van triar la soledat d'una inaccessible vall dels Alps per a viure la seua vocació monàstica en reacció contra l'enorme poder que havien aconseguit els monestirs benedictins.
  
La fundació de Portaceli en 1272 marca un fita en la vida monàstica del Regne de València, en ser la primera de l'orde de la cartoixa a les terres valencianes acabades de conquerir i la tercera a la Península, amb dos cases a Catalunya, Scala Dei (1194) i Sant Pol de Maresme (1269).
  
La iniciativa va correspondre al bisbe de València, Andrés Albalat, que va adquirir per a això la vall de Lullén, equidistant de Segorbe i València, oberta cap al migdia i tancada al nord pels contraforts de la serra Calderona, al peu de Penyes Altes i Rebalsadors, amb altituds de fins a 800 m. Lullén era un xicotet poblat de moros que en el repartiment de 1238 va correspondre al cavaller Gil de Rada, qui després el va intercanviar amb Eximén Pérez de Arenós.
  
Obtinguda la llicència de Jaume I i del Capítol General de l'Orde, arriben a Portaceli alguns religiosos d'Scala Dei; i efectuada l'escriptura de fundació a València, ix cap a Lullén la comitiva formada pel bisbe Albalat, alguns canonges i els monjos d'Scala Dei, amb Bernat Homdedeu, qui en serà el primer prior.
  
La primera comunitat se sustentava de l'agricultura i de l'aprofitament de muntanyes i pastures, i també d'algunes rendes com les de l'alqueria de Beniparrell. Posteriorment, s'hi van fer importants donacions com la rectoria de Llíria i el lloc de la Torre, contigu al de Portaceli.
  
Des de 1277 n'és nou prior Bernat d'Anglada amb el qual s'inicia un període de pobresa, però en què es confirmen les donacions i concessions fetes al monestir. Correspon a una època de greu crisi motivada per l'excomunió del rei Pere III d'Aragó i la decadència del sistema feudal, que afecta el monaquisme europeu amb gran relaxació de costums.
  
No obstant això, les importants donacions de la noblesa i de la jerarquia eclesiàstica fan possible, a finals del segle xiv, refer la comunitat, fer compres de censals i recuperar-se econòmicament. Esta recuperació es dóna així mateix en la societat general. A més, es produïx una gran expansió de la cartoixa amb la fundació de nous monestirs. Els priorats de Pere Julià (1392-98) i de Francesc Anglesola (1398-1400) marquen el punt més alt del prestigi de la cartoixa des de la seua fundació. La important contribució a les fundacions de Valdecrist, Valldemossa i Las Cuevas, l'especial afecte de Martí l'Humà a l'orde i la presència de personalitats de la noblesa, que afavorixen Portaceli amb les seues donacions, atrauen persones eminents que prenen l'hàbit de cartoixà.
  
El segle xv és, sense cap dubte, el període auri de Portaceli; els cartoixans aconseguiran prestigi internacional; dos d'ells, Bonifaci Ferrer i Francesc Aranda, van arribar a ser generals de la seua orde i els uns i els altres van estar implicats en les qüestions més greus del moment: cisma de l'església, cisma de la cartoixa i el Compromís de Casp. Tot això revertix en un augment de les possessions i rendes del monestir i en una activitat constructora de gran magnitud. Passades les dos primeres dècades, conclouen els cismes de l'església i de la cartoixa, i la Corona d'Aragó troba eixida al problema successori. Les últimes dècades són de major assossec, i Portaceli es beneficia de l'auge del Regne de València, dels béns acumulats i del prestigi aconseguit.
  
Un dels papes cismàtics és l'aragonés Pedro de Luna, que adopta el nom de Benet XIII. Este atrau a la seua causa els cartoixans Bonifaci Ferrer, germà de Sant Vicent, i Francesc Aranda, conseller del rei Joan. Francesc Maresme, prior (1414-24), seguirà els passos de Bonifaci Ferrer, però la seua acció s'orientarà a l'extinció del cisma de l'orde.
  
L'altra greu qüestió és el Compromís de Casp, on nou compromissaris trien el nou rei de la Corona d'Aragó, dos d'estos són Bonifaci Ferrer i Francesc Aranda.
  
Francesc Maresme intervé també, en 1415, en la fundació de Montealegre i en la definitiva unió de l'orde de la cartoixa i porta, així mateix, l'administració de la nova cartoixa catalana.
  
Iniciat el segle xvi, Portaceli s'introduïx en nous esdeveniments: reformes monàstiques, intent de separació de les cartoixes espanyoles, nou llenguatge artístic renaixentista, guerres de les Germanies i dels moriscos. La Cartoixa aconseguix la seua plenitud en diverses facetes, particularment en la reconeguda santedat d'alguns dels seus monjos i en la seua presència en la labor fundadora de l'orde que no coneix a Espanya la crisi que patix a la resta d'Europa, a causa de les guerres de religió.
  
Tant en l'art com en l'economia, el segle xvi és de transició. En el segle anterior ja s'havien acumulat suficients rendes i s'havia deixat el monestir totalment construït.
  
En el segle xvii, els antics conflictes es desenvolupen amb enorme virulència: els moriscos són expulsats, la crisi de la provisió de les vicaries arriba al límit d'excomunió, i el nacionalisme de les cartoixes arriba al seu apogeu. Portaceli porta la iniciativa de l'última fundació espanyola: Viaceli. En arquitectura i art, s'utilitza el nou llenguatge del Barroc. La pintura envaeix el monestir, i en este aspecte, per a Portaceli, este és un segle d'or.
  
A començament del segle xviii, amb motiu de la guerra de Successió, la cartoixa és saquejada per les tropes franceses, però manté la seua comunitat. El 1784, Carles III obté de Pius VI la butla per la qual condescendix a la separació de les cartoixes espanyoles del govern de la gran cartoixa de Grenoble. El primer capítol és celebrat al Paular, on assistix el prior de Portaceli, Josep Alcover.
  
A causa de la supressió dels convents per Joseph Bonaparte en 1809, els cartoixans van abandonar Portaceli, per a tornar-hi en 1814 i desallotjar-lo novament en 1820.
  
En 1835, a causa de les lleis desamortitzadores de Mendizábal, els monjos de Portaceli són obligats a abandonar definitivament el monestir i el priorat és dividit en tres masies: la Majoralia, la Pobleta i la Torre, que seran venudes en subhasta pública. Els propietaris es van succeint estes i arriben a utilitzar-se com a explotació agrícola, el monestir com a sanatori antituberculós i, posteriorment, com a hotel. Finalment, en 1931, la Diputació Provincial de València, adquirix la Majoralia.
  
El suport de l'església catòlica al règim polític instaurat a Espanya pel general Franco suposarà la restauració de l'orde de la cartoixa a Espanya i la reconstrucció de Portaceli. En 1943, la Diputació accepta l'entrega del monestir a l'orde de la cartoixa, amb els terrenys circumdants i els brolladors del Marge i de la Foia, amb la condició de conservar-la i restaurar-la en el termini de 20 anys.
  
Descripció arquitectònica
  
Des de la carretera de Bétera, que travessa de sud a nord el priorat fins a la masia de la Pobleta, s'arriba al monestir. La cartoixa s'alça sobre un monticle rocós, al costat mateix del barranc que prendrà el nom de la cartoixa i que arreplega l'aigua dels brolladors que naixen en el massís de Rebalsadors.
  
Forma un harmònic conjunt edilici a on s'accedix a través d'un espectacular pont que travessa el barranc; es dividix funcionalment en tres zones juxtaposades requerides pel projecte cartoixà: l'eremítica, la cenobítica i la zona de la procura o conreria.
  
Una vegada creuat el pont, les reformes de mitjan del segle vint van tancar el camí amb l'actual porteria (zona d'antigues granges), a la capella externa i al menjador de dones, darrere dels quals es troba l'àmplia terrassa sobre els horts de les obediències i la porta que dóna pas a la zona de clausura. Traspassada la porta de clausura i una àmplia escalinata, ens trobem amb la terrassa de les Palmeres on recau la façana principal de l'església conventual i es troba la procura i l'antic hostal.
  
La zona eremítica, situada al nord de la zona cenobítica i a través de la qual s'hi accedix, es compon de dos claustres, el del cementeri, d'estil renaixentista, i el del noviciat, manierista. La zona dels germans laics es desenvolupa cap a l'est, al voltant del pati d'obediències, junt amb l'església i el claustret de Sant Joan, este d'estil gòtic.
  
Desenvolupament constructiu:
  
(Els números entre parèntesis es corresponen amb el codi d'identificació del Sistema Valencià d'Inventaris).
  
En el moment de la seua fundació, en el segle xiii, es van aprofitar les edificacions dels moros, de les quals subsistix, irrecognoscible, l'anomenada Torre de Sant Joan. Prompte es construïx un xicotet claustre, unes cel·les, una església dedicada a sant Joan Baptista i altres dependències, destinades a forn, magatzems i tallers. Les construccions d'este primer període (1272-1324) constituïxen el nucli del qual, a partir de l'ampliació de 1325, serà l'àmbit propi dels conversos i de la procuració.
  
Importants donacions efectuades en 1325 per Margarida de Lloria fan que Portaceli inicie un segon període constructiu en què es mamprenen les sales cenobítiques i l'àmbit eremític. Es construïx l'església conventual, el claustret i el claustre del cementeri. De tot això només ha arribat fins a nosaltres el pla del cenobi i el claustre i part dels murs de l'església. Una altra gran aportació de Margarida de Lloria és la construcció del claustre vell, posteriorment reconstruït.
  
Concloses les guerres i la pesta de mitjan de segle xvi, Pedro de Artés, mestre racional en les corts de Joan I i Martí l'Humà, hi construïx una capella, en 1368, sota l'advocació de Tots Sants, al costat del claustret que queda lliure, a la vora de l'església. Esta ha arribat fins als nostres dies com a capella de Sant Jaume amb la decoració renaixentista del segle xvi.
  
La recuperació econòmica aconseguida en l'última dècada del segle xiv dóna lloc al període de major densitat constructiva de la seua història, que comprén també les tres primeres dècades del segle xv. Francesc Aranda, entre 1393 i 1398, construïx un nou claustre amb sis cel·les, anomenat dels Tarongers. Este se situa a la capçalera de l'església, sobre el claustre vell o dels novicis, on persistix actualment, encara que serà reconstruït a principis del xvii.
  
La joia de les manifestacions medievals és el retaule de la Santa Creu, de Bonifaci Ferrer, custodiat al museu de Belles Arts de València. És una pintura a l'oli sobre taula de fusta, ?encarregat, pintat i instal·lat entre 1396 i 1397?. És l'exemple més famós de la forta influència italiana, abans de la consolidació del gòtic internacional que apareix cap a l'any 1400.
  
En este moment, el papa Luna i Francesc Aranda realitzen importants donacions i el P. Eixarch, cronista en el segle xvi, dirà d'este últim que ?més es pot dir nou fundador que benefactor?.
  
Les principals obres realitzades a Portaceli en les primeres dècades del segle xv, en l'àmbit de la conreria, són els cellers i l'aqüeducte. Un dels cellers es conserva quasi en el seu estat original. L'aqüeducte es va construir amb carreuat perfectament llaurat en les seues piles i arcs apuntats; salva un desnivell de 17 metres, amb una longitud de més de dos-cents metres i té un metre i mig d'amplària. Es conserva tal com es va construir originàriament.
  
A final del segle xv i primera meitat del xvi, les reformes afecten l'església conventual i el claustret. El claustret (núm. SVI: T4113646585050) es derruïx en 1478 i s'edifica novament. Les columnes de pedra es porten de Navaixes; així s'explica la similitud amb les del claustre major de la cartoixa de Valdecrist, construït en el segle xv. La seua arquitectura es manté pràcticament intacta, i ocupa tan sols una superfície quadrangular d'onze per nou metres. Les fines columnes, de fust monolític de secció octogonal i base i capitell geomètrics, sostenen els deu arcs apuntats i les voltes de creueria sense motlures, amb claus florejades (núm. SVI: J5763020659414) reinterpretades en les obres dirigides pel cartoixà Fernando Arnaiz en la reimplantació dels cartoixans després de 1943.
  
De la segona església de l'any 1325, amb arcs de diafragma i coberta de fusta, resulta després de la remodelació una església de vint-i-quatre metres de llarg, huit d'ample i tretze metres amb seixanta centímetres d'alt, amb capçalera poligonal de tres costats. Este temple gòtic subsistix quasi íntegre, però amb la volta oculta per la qual es construïx a final del segle xviii, i sense la façana al prolongar-se novament la nau dos trams més. S'aprecia l'austeritat en els adornaments del gòtic català, nu a l'exterior, sense cornises ni pinacles, i grans superfícies planes, en què s'obrin reduïts buits. Seguix la tradició de nau única amb contraforts exteriors i dividida per un cancell en dos zones, la dels pares cartoixans davant i la dels germans laics darrere.
  
Dels retaules del segle xv només es conserva el de la capella de Sant Martí, que es custodia al museu de Belles Arts de València; va ser atribuït a Gonzalo Peris i considerat com una obra mestra de la seua maduresa.
  
El Renaixement serà introduït a Portaceli pel prior Albert Claramunt (1509-1513), que havia conegut a Roma Roderic de Borja i els artistes florentins del moment. Este afecta l'aspecte purament ornamental, sense que varie l'estructura gòtica de l'edifici. Sols es conserva la capella de Tots Sants, una mostra exemplar d'eixa fase protorenaixentista i el claustre del cementeri.
  
La capella de Tots Sants canvia en el segle xx la seua advocació, i es coneix en l'actualitat com a capella de Sant Jaume. Va ser concebuda com a capella funerària dels Artés, i s'hi van soterrar diversos membres d'esta família. La capella, de planta quadrada, es cobrix mitjançant la volta huitavada (núm. SVI: D6602736703885), recolzada sobre huit trompes drenades (núm. SVI: A5966751616222) i segmentada per nervis decorats amb grotescos (núm. SVI: C8671238247570) que convergixen en una clau central (núm. SVI: I0998619444265 i S9587876673842) en la qual es representa la Mare de Déu amb el Xiquet i al voltant del qual es disposa una ornamentació que repetix el motiu del pitxer amb els caps de serp, procedent de les armes dels Artés. L'ornamentació de la capella és d'estil protorenaixentista, amb grotescos i composicions a candelieri que cobrixen els fusts de les columnes, les pilastres i els frisos (núm. SVI: G1456284259139 i T2455127119967). Caps de putti se situen en les interseccions de les trompes drenades (W9014350282717 a K7166948188476). Sobre el fris de grotescos i en cada un dels costats de la base octogonal de la cúpula, se situen sengles medallons lauris (B6023884286329 a N3051278423037 i N1494904875532) que representen bustos de profetes i de sibil·les, l'anagrama de Maria i l'escut dels Artés.
  
El claustre del cementeri és un quadrilàter d'uns vint-i-set metres de costat. Les seues galeries estan sostingudes per columnes toscanes de marbre blanc que reproduïxen el motiu serlià de l'arc de mig punt i la llinda, amb un doble arc en la meitat de cada costat (núm. SVI: P1509544680146 a K3791473877814). Els cantons estan reforçats per pilars que dibuixen en planta cadascun dels quatre angles del quadrilàter. El recurs de l'arc entre llindes va ser emprat després en el palau de l'ambaixador Vich i a les galeries superiors de l'absis de la catedral de València.
  
Ja a principis del XVII es reconstruïx el claustre dels Tarongers o dels Novici (núm. SVI: H8510341098199), el qual ocupa un rectangle de 24 per 22 m. Manierista, d'influència de l'Escorial, de gran solidesa, senzillesa i elegància, està construït amb grossos carreus, que formen arcs de mig punt que descansen sobre pilars de secció rectangular. Unes pilastres dòriques són l'únic motiu ornamental de l'arcada; per damunt de la cornisa, una balustrada reduïda a una barana de rajoles i uns acabats de boles, subratllava l'austeritat del conjunt. En l'actualitat, s'ha suprimit la barana i s'ha situat l'adornament de boles a nivell de la teulada.
  
L'obra més significativa del segle xvii a Portaceli va ser el retaule major de l'església realitzat per Andreu Artich i amb pintures de Ribalta, que en l'actualitat formen part de la col·lecció del museu de Belles Arts de València.
  
En els segles xvii i xviii s'origina el pati d'Obediències, on recauen els nous graners, l'almàssera, els cellers, les cavallerisses, etc.
  
Per a pavimentar les sales o per a revestir els sòcols es recorre a l'entaulellat. Així, el refectori es pavimenta en 1618 amb taulellets de Manises, encara que un segle més tard, en 1724, es compren nous taulellets, que es col·locaran en el nou refectori reedificat en 1740. Estos taulellets es troben en l'actualitat al refectori (núm. SVI: O2143020579436) i al paviment de la sala capitular (núm. SVI: Z1331855888987).
  
Una altra de les obres de més envergadura és la restauració de l'església de Sant Joan en 1686; se'n respecta la primitiva estructura i se'n canvia la coberta. A l'altar major es troba el retaule amb el Sant Joan Baptista de Ribalta.
  
En les últimes dècades del segle xviii es realitzen obres en el nou llenguatge academicista. Estes corresponen a l'ampliació i remodelació de l'església conventual, amb el programa pictòric que cobrix tots els murs i voltes. Les obres són de gran magnitud i, per conservar-se íntegres al seu lloc, tenen especial significat. Tots els artistes que hi intervenen són acadèmics de Sant Carles.
  
La nova façana de l'església és lateral, orientada al sud i construïda en un tram afegit. Les escultures són de Josep Pujol Rubio (1743-97), director de l'Acadèmia de Sant Carles i probable autor de la portada. L'esmentada portada (núm. SVI: C7557170713064), construïda cap al 1775, està formada per dos cossos. El primer, d'orde dòric, té quatre columnes, que descansen sobre elevats basaments i flanquegen dos fornícules amb les escultures de Sant Bru (núm. SVI: G9126305451193) i Sant Joan Baptista (núm. SVI: W3707591472841). El segon cos és jònic, amb altres quatre columnes, al centre hi ha un nínxol amb la imatge de la Mare de Déu de Portaceli (núm. SVI: A1728995200881).
  
En allargar-se la nau s'amplia el cor dels monjos, que passa a tindre un cadiratge compost por 36 seients (núm. SVI: R1463115839564), d'alts respatlers, separats per pilastretes toscanes. Darrere del cancell que tanca el cor dels monjos està situat el cor dels conversos i donats (núm. SVI: P3662924354085), disposat de manera semblant al dels monjos, encara que format tan sols per 22 cadira sense dosser. També del segle xviii és el cadiratge de l'aula capitular (núm. SVI: R2627119590718).
  
El nou retaule de marbres i jaspis (núm. SVI: O4563264583562) va ser una còpia de l'antic de fusta i les setze pintures originals es van col·locar en ell de nou. Consta de tres cossos, tots ells de columnes corínties. Els distints colors, l'acurat polit i la seua perfecta execució li conferixen una gran bellesa. En l'actualitat, les modernes pintures i imatges de fusta tallada intenten reproduir el seu estat original.
  
El trasagrari, construït a principis del segle xvii per Antoni Ortiz i decorat amb pintures de Pasqual Gaudín, es remodela en el segle xviii igual que l'església, atribuint-se l'obra a l'arquitecte Antoni Gilabert (1716- 92). És una xicoteta sala de planta quadrada, coberta per cúpula sobre tambor, en el que s'ha practicat obertures per on entra la llum. Els seus quatre costats (núm. SVI: K7599630085106) estan presidits per altars d'orde corinti, de marbre, igual que sòcols i paviment (núm. SVI: F4644227043434). El situat en el reraltar és de frontó recte i amb una fornícula; els tres restants són semblants, de frontó partit, amb requadres per a albergar llenços. Els quadres són actuals.
  
Les pintures murals de l'església van començar a executar-se en plena remodelació d'esta, l'any 1774. José Camarón (1731-1803) executa els frescos que decoren els murs de la nau i que desenvolupen passatges de la vida de Sant Joan Baptista al costat de l'epístola (núm. SVI: I9669743264812 a D7222823484304) i passatges de la vida de la Mare de Déu en el costat de l'evangeli (núm. SVI: R7914601421121 a U6253407720030).
  
Al mur del peu de l'església és també obra de Camarón la composició en què es representa la Mare de Déu i els cartoixans. La pintura central representa la Mare de Déu com a protectora dels cartoixans (núm. SVI: Q1885490894659) i, a un costat i a l'altre, els retrats dels quatre religiosos més insignes de Portaceli en el període de major esplendor de la seua història, Bonifaci Ferrer, Francesc Maresme, Francesc d'Aranda i Joan de Nea (núm. SVI: I4687451748727 a M2570516924103). Corona la composició la representació de dos angelots que sobrevolen la Mare de Déu amb una corona de roses (núm. SVI: F1966099979618).
  
A Lluís Antoni Planes (1745-1821) se li atribuïxen les pintures al fresc de la volta i les llunetes de l'església en què es desenvolupa un complex programa iconogràfic amb temes i símbols marians i sants i venerables de l'orde (núm. SVI: E8528614480636, L9309492354288, X1827100529461 a P1747849650581, B8641652841609, Z4459756631891 i W3367902834729). En l'últim tram de la volta, ja sobre el presbiteri, Planes representa una al·legoria de gran amplitud amb el tema de l'assumpció de la Mare de Déu i la seua glorificació (núm. SVI: Z7044898890158 a Q9599364979006).
  
Les pintures del trasagrari són obra també de Lluís Antoni Planes, i en estes desenvolupa una composició iconogràfica que té com a eix l'eucaristia (núm. SVI: H5135281998169). Als carcanyols de l'arc d'accés i als diafragmes dels arcs, flanquejant les finestres, es representen les espècies i personatges de l'Antic Testament, que al seu torn són prefiguracions eucarístiques (núm. SVI: Z5293834488897 a O2246948488938); a les petxines apareixen els quatre evangelistes (núm. SVI: Z4614744944755 a E0106037380428) i a la cúpula es representa l'Exaltació de l'Eucaristia i la Glòria (núm. SVI: F8670929668063).
  
També en el segle xviii se secciona la capella de Santa Anna, i es crea així un corredor que comunica directament el claustre del cementeri amb l'església. Este corredor es decora amb un sòcol de taulellets (núm. SVI: K2597367408156). En la capella de sant Bru es realitza la pintura al fresc que cobrix tota la volta (núm. SVI: L2348003786319) i que representa la Glorificació de Sant Bru. També s'incorpora un sòcol de taulellets (núm. SVI: U6515766399166).
  
A continuació de l'església, ja a finals del segle xviii, es realitza la remodelació de la sagristia. El sòl es pavimenta amb taulellets de motius pompeians (núm. SVI: N3110811293218 a A3578550460086). El sostre de volta s'adorna amb cordons daurats, pintures de garlandes de flors i de veneres als cantons i una composició rectangular al centre en què es representa l'aparició d'un àngel a un monjo cartoixà pompeians (núm. SVI: C4226322200222 a P8616189207784).
  
El gran pont d'accés va ser construït l'any 1803 amb grans carreus, i consta d'un sol ull de mig punt de 25 m de llum, que suporta la calçada que creua la fonda rambla.
  
Després de la guerra civil de 1936, la restauració de la cartoixa és dirigida pel pare Fernando Arnáiz. A l'església conventual, s'ocupen els buits deixats pels quadres de Ribalta per còpies realitzades en 1950 per Francisco Calatayud Llobell. Per als retaules del trasagrari este pinta tres quadres: Sant Vicent Màrtir, Sant Vicent Ferrer i Sant Joan de Ribera. La majoria de capelles canvien d'advocació, i les teles són actuals.
  
En 1950 dóna començament la restauració del capítol, al qual es posa nou paviment aprofitant els antics taulellets del sòcol del refectori i un nou altar. Es repinta la volta d'acord amb mostres de l'encassetonat original. Es construïx la nova capella de la Immaculada en 1966 al claustre dels Tarongers i s'habilita una xicoteta sala medieval, situada en l'àmbit dels germans, com a capella de la Santa. Creu.
  
La restauració finalitza dos anys després amb el quadre de la Immaculada, que Francisco. Baró copia de l'original de Ribera del convent de les monges agustines de Salamanca.
  
En els anys 70 del segle xx, la catedral de València es reforma, se'n elimina la formalització acadèmica, i s'aprofiten per a Portaceli els aplacats de marbre i jaspis per a l'església, les capelles i el corredor de la zona prioral.
  
Delimitació històrica del priorat. La Pobleta i la Torre
  
A conseqüència d'una sèrie de conflictes que sorgixen amb el senyor d'Olocau a partir de 1321, es fa necessari l'aclariment dels límits del priorat ja definits en els furs de rei Jaume I. En 1322, dos comissaris reials i dos jurats de València s'encarreguen d'assenyalar i posar nous mollons. Es conserva la carta original, en pergamí, dels dotze mollons, llocs per a la divisió dels termes de Portaceli i Olocau, feta per concòrdia entre Joan Escorna, senyor de la Vall d'Olocau, i el prior, davant Bertrand Taylata, notari reial de Llíria, a desembre de 1325. La línia divisòria naix al nord al barranc de Pedralvilla, continua pels cims dels tossals que voregen el barranc i finalitza, al nord, a Penyes Altes. Queda d'esta manera clarament delimitat el terme de Portaceli en la seua part occidental, que de nord a sud confina amb els actuals municipis de Gátova, Olocau i un xicotet tram de la Pobla de Vallbona, aleshores del terme de Benaguasil.
  
Per a dividir els termes de Portaceli i Serra es posen cinc mollons, d'acord amb la sentència arbitral donada per Doménec Aymerich el 25 de setembre de 1338. La divisòria no coincidix amb cap línia actual, perquè tot el terme de Portaceli pertany a l'actual terme de Serra. Seguiria una línia quasi recta que partint des del sud, entre els barrancs de Màrrega i del Cirer, passa pel puntal de Reixó i els Rebalsadors i acaba al nord a l'Alt de la Nevera, davant de la font del Llentiscle, ?en lo qual molló afronten los termes de la ciutat de València, de Sogorb, de Portaceli e de Serra?.
  
La divisòria entre els termes de Portaceli i Segorb, que tanca pel nord el terme del monestir, coincidix amb els actuals límits, des de l'anomenat Alt de la Nevera fins a Penyes Altes, última fita de la divisòria amb Olocau, seguint els cims de les muntanyes més elevades del terme, al voltant dels 800 metres d'altitud. Pel sud-est i sud del terme es tanca amb les divisòries de Nàquera i Bétera, amb quatre mollons per cada un.
  
Queda així delimitat el terme de Portaceli, amb una extensió d'uns 28 quilòmetres quadrats, dels quals en el segle xix encara estaven cobert per pinars les tres quartes parts. És molt muntanyós i està creuat de nord a sud pel barranc de Portaceli. Al sud-oest es troba la zona plana i cultivable des del lloc de la Torre, on es plantaran extenses vinyes qualificades en el s. xviii per Cavanilles com ?el mejor viñedo del Reyno?. És tradició que fra Bonifaci Ferrer, sent prior va manar construir l'esplèndid celler que allí hi ha. Francesc Aranda va ordenar la construcció de la gran cisterna, a principi del segle xv. Sobre la portada es conserven les armes de la cartoixa, instal·lades en 1624.
  
L'antic poblat de Lullén, situat cap a l'interior de la vall, a dos quilòmetres de la cartoixa, queda despoblat quan l'abandonen els moros en 1343. És repoblat per cristians vells, els quals construïxen una església sota l'advocació de Santa Margarita. El poblat passa a denominar-se la Pobleta i els seus habitants s'ocuparan del cultiu de les terres en règim de vassallatge. El castell va patir grans transformacions en el segle xix, arran de la seua venda per la desamortització. Malgrat això, conserva intactes els murs, que en algun costat arriben als dos metres de grossària. La Pobleta va ser residència de Manuel Azaña, president de la 2a República espanyola, quan el govern es va traslladar temporalment a València.
  
L'entorn natural forma part essencial de la cartoixa, com a paisatge de silenci i recolliment consubstancial a tota fundació eremítica, seguint el model de la primigènia Grande Chartreuse, a les valls alpines. Les muntanyes de Portaceli han aportat recursos als monjos, pastos, llenya, carbó, herbes per a la seua apotecaria, pedra de construcció i calcària per al seu forn de calç; i ingressos provinents dels drets d'herbatge, aigua, llenya, etc. El roig de la muntanya de la Beata ha proporcionat el material per a l'empedrat dels espais exteriors.
  
b) Parts integrants:
  
El conjunt arquitectònic del monestir amb els seus claustres, esglésies i dependències.
  
El terreny agrícola i boscós directament vinculat al monestir, corresponent a la parcel·la cadastral nombre 126 del polígon núm. 49.
  
L'aqüeducte.
  
Les basses.
  
El pont d'accés.
  
L'ermita del Sant Sepulcre.
  
La masia i l'ermita de Santa Margarita de la Pobleta.
  
La masia de la Torre.
  
c) Delimitació de l'entorn afectat:
  
c1. Justificació de la delimitació proposada
  
La delimitació s'establix en funció dels criteris següents:
  
- Històrics: comprenen l'extensió de l'antic priorat de Portaceli els límits del qual van ser definits en els furs de rei Jaume I. Es conserva la carta original, en pergamí, dels dotze mollons posats per a la divisió dels termes de Portaceli i Olocau, davant Bertrand Taylata, notari reial de Llíria al desembre de 1325.
  
- Topogràfics i paisatgístics: amb la inclusió de la vall en què es troba situada la cartoixa.
  
- Arqueològics: incorporen les vessants entorn del monestir basant-se en la previsible successió de troballes prèvies o lligats a este.
  
S'exclou la urbanització Torre de Portaceli, compresa entre la carretera d'Olocau a Bétera i els límits dels termes municipals d'Olocau, la Pobla de Vallbona i Bétera perquè està ja consolidada per l'edificació i no afecte la percepció de cap de les parts del monument.
  
c2. Delimitació de l'entorn
  
Origen: intersecció del límit sud de la carretera d'Olocau a Bétera amb el límit entre els termes d'Olocau i Serra, punt A.
  
Sentit: Horari.
  
Línia delimitadora:
  
La línia divisòria seguix al nord el barranc de Pedralvilla, continua pels cims dels tossals que voregen el barranc i finalitza, en el vèrtex entre els termes d'Olocau, Segorbe i Serra. Seguix la delimitació de l'antic priorat de Portaceli, que en la seua part occidental, de sud a nord confina amb els actuals termes d'Olocau i Gátova.
  
Al nord, coincidix amb el límit entre el priorat de Portaceli i Segorbe, des de l'anomenat vèrtex fins a l'Alt de la Nevera, seguint els cims de les muntanyes més elevades del terme, al voltant dels 800 metres d'altitud.
  
A l'est, seguix una línia quasi recta que partint des del nord a l'Alt de la Nevera davant de la font del Llentiscle, punt de confluència dels termes de Segorbe i de Serra, passa pels puntals dels Rebalsadors, la Gorisa i Reixó, acaba al sud entre els barrancs de Márrega i del Cirer.
  
Pel sud-est i sud del terme es tanca amb les divisòries de Náquera i Bétera fins a la carretera d'Olocau a Bétera, i la incorpora fins al punt d'origen.
  
d) Béns mobles que comprenen i constituïxen part essencial de la seua història
  
Retaules
  
Retaule de Sant Miquel Arcàngel (Núm. SVI: Q2235819753839 i W6841839968948).
  
Anònim. Segle xvii (primer terç). Talla sobre fusta i oli sobre llenç. 571x143cm.
  
Retaule de Santa Marta (Núm. SVI: X3122035548134 a V3286217336509).
  
Anònim. Segle xvii (primer terç). Talla sobre fusta i oli sobre llenç. 260x155cm.
  
Retaule de la Sagrada Família (Núm. SVI: D6071653189451, X2518495920761 i O0543251090125).
  
Anònim. Segle xvii (primer terç). Talla sobre fusta i oli sobre llenç. 260x150cm.
  
Escultura
  
Parella d'escuts heràldics (Núm. SVI: K5175188660004 i Z3947711373451).
  
Anònim. Segle xvi. Treballa sobre marbre. Possible donació dels fundadors.
  
Mobiliari
  
Butaca i faristol (Núm. SVI: P5510736437190 i P3121429773790)
  
Anònim. Segle xviii (mitjan). Formen part del conjunt del cor dels monjos.
  
4. Normativa de protecció del bé
  
Monument:
  
Article 1. S'atindrà al que disposa la Secció Segona, Règim dels Béns Immobles d'Interés Cultural, del capítol III, títol II de la Llei 4/1998, de l'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, aplicable a la categoria de monument.
  
Article 2. Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i contribuïsquen a la consecució d'estos objectius. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons allò que ha disposat l'article 18 de l'esmentada Llei.
  
Entorn de protecció:
  
Article 3. D'acord amb el que disposa l'article 35 de la Llei 4/1998, de l'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del monument, requerirà de l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de Cultura. Esta autorització s'emetrà d'acord amb els criteris establits en la present normativa, i respecte allò que no preveu, mitjançant l'aplicació directa dels criteris previstos en l'article 39 de la referida Llei.
  
Totes les intervencions requeriran, per al seu tràmit d'autorització, la definició necessària del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
  
Article 4. A fi de preservar el paisatge històric de la cartoixa, no s'autoritzarà cap edificació per a qualsevol ús, i quedaran expressament prohibits els abocaments de residus i moviments de terres, excepte els requerits per al seu estudi i conservació. Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en l'esmentada escena, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat sol·licite i obtinga autorització expressa.
  
Es permet l'adequació d'una zona amb servicis mínims d'aigua, excusats, i depòsit de residus, per a l'acampada temporal, pícnic i semblants, amb delimitació prèvia d'una àrea determinada per a esta finalitat, sempre que es compte amb l'informe favorable de les conselleries competents en matèria de Territori i de Cultura.
  
S'haurà de fomentar la repoblació forestal amb les varietats autòctones.
  
Article 5. La casa rural i el sanatori que ja formen part de la memòria històrica de l'entorn podran ser conservades i se'n preservaran els elements definitoris de l'estructura arquitectònica i els elements constructius singulars d'intrínsec valor que existisquen en els immobles. Estes mantindran els seus usos forestals, residencials i hospitalaris tradicionals si bé podran acollir altres usos compatibles amb les seues arquitectures i amb la posada en valor de l'àmbit protegit del monument i el seu entorn.
  
Article 6. En qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble, a les seues parts ocultes, o al seu entorn de protecció resultarà d'aplicació el règim tutelar establit en l'article 62 de la Llei 4/1998, de l'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, per a la salvaguarda del patrimoni arqueològic.
  
Article 7. Esta normativa és transitòria fins a l'aprovació del preceptiu Pla Especial de Protecció previst en l'article 34.2 de la Llei 4/1998, de l'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià per als entorns de protecció dels monuments.