Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 7261, del 25-04-2014 (2014/3695)

RESOLUCIÓ de 23 d'abril de 2014, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa l'expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural immaterial a favor de la representació dels miracles o milacres de sant Vicent Ferrer.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   7261

Data del DOGV
:   25-04-2014

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2014/3695


Data del document
:   23-04-2014

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport
    * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

RESOLUCIÓ de 23 d'abril de 2014, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa l'expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural immaterial a favor de la representació dels miracles o milacres de sant Vicent Ferrer. [2014/3695]  
L'article 12 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana assenyala que correspon a la Generalitat vetlar per la protecció i la defensa de la identitat i dels valors i interessos del poble valencià, i pel respecte a la diversitat cultural de la Comunitat Valenciana i el seu patrimoni històric.  
Per altra part, la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, establix en l'article 45 que seran declarats béns immaterials d'interés cultural aquelles activitats, creacions, coneixements, pràctiques, usos i tècniques representatius de la cultura tradicional valenciana, així com aquelles manifestacions culturals que siguen expressió de les tradicions del poble valencià en el seues manifestacions musicals, artístiques o d'oci, i en especial aquelles que han sigut objecte de transmissió oral i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
  
La representació dels miracles de sant Vicent té un inequívoc valor patrimonial. Expressió viva i popular d'un poble, d'origen veïnal, sorgits i perfeccionats a través del temps com a manifestació artística, cultural, devocional, satírica i com a expressió festiva singular. Posseïxen en si mateixos un alt nivell de qualitat estètica, i disposen d'una estructura conceptual, simbòlica i d'expressió popular que ha determinat la seua continuïtat i evolució, sense perdre el seu sentit consuetudinari, a més de propiciar i impulsar la llengua valenciana. Un dels seus valors és que la representació té lloc en un espai públic, el carrer, i sempre damunt un escenari.  
Vist l'informe tècnic que acredita que la representació dels miracles de sant Vicent Ferrer constituïx hui en dia un dels més preats senyals d'identitat de la ciutat de València i és l'element que caracteritza i personalitza les festes vicentines que convoquen cada any la població i milers de visitants.  
Considerant el que disposa l'article 27 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, resolc:  
  
Primer  
Incoar l'expedient de declaració com a Bé d'Interés Cultural immaterial a favor de la representació dels miracles o milacres de sant Vicent Ferrer.  
  
Segon  
De conformitat amb els articles 28 i 45 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure els detalls que en permeten una identificació precisa, definir l'àmbit espacial i temporal en l'annex que s'adjunta a la resolució, fixar les normes de protecció del bé, i establir com a mesura de protecció que la Generalitat vetlarà pel normal desenrotllament i la pervivència d'esta manifestació cultural i tutelarà la conservació dels seus valors tradicionals. Qualsevol canvi que excedisca el normal desenrotllament dels elements que conformen esta manifestació cultural haurà de ser comunicada a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural per a, si és el cas, obtindre l'autorització administrativa i la consegüent modificació de la present declaració.  
La gestió de la representació dels miracles de sant Vicent Ferrer l'ostentarà la Junta Central Vicentina, encarregada d'organitzar la totalitat d'actes centrals, en conjunció amb els altres actors, és a dir totes les associacions vicentines dels diversos altars que representen miracles, i seran els qui decidisquen sobre aspectes materials i immaterials, així com el desenrotllament dels actes de la festivitat anual.  
De la mateixa manera les administracions públiques fomentaran la difusió d'este bé, garantiran el seu estudi i documentació amb criteris científics, i incorporaran els testimonis disponibles a suports materials que en garantisquen la pervivència.  
  
Tercer  
En compliment del que preceptua l'article 27.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, esta resolució es notificarà als interessats i es comunicarà al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a l'anotació preventiva.  
  
Quart  
La present resolució amb el seu annex es publicarà en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.  
  
València, 23 d'abril de 2014.- La consellera d'Educació, Cultura i Esport: María José Catalá Verdet.  
  
  
ANNEX  
  
1. Exposició de motius  
La representació dels miracles o milacres de sant Vicent Ferrer constituïx una ignorada joia del teatre espanyol i, per raó de la seua pervivència multisecular i el nombre de peces escrites, és una de les manifestacions teatrals més significatives del teatre valencià. Són representacions teatrals infantils, obretes dramàtiques, que es fan als carrers de València sobre uns escenaris artesanals decorats amb temàtica religiosa i coneguts com a altars.  
Els miracles de sant Vicent tenen un inequívoc valor patrimonial. Expressió viva i popular d'un poble, d'origen veïnal, sorgits i perfeccionats a través del temps com a manifestació artística, cultural, devocional, satírica i com a expressió festiva singular. Posseïxen en si mateixos un alt nivell de qualitat estètica, i disposen d'una estructura conceptual, simbòlica i d'expressió popular que ha determinat la seua continuïtat i evolució sense perdre el seu sentit consuetudinari, a més de propiciar i impulsar la llengua valenciana.  
  
2. Dades sobre el bé objecte de la declaració  
2.1. Denominació: la representació dels miracles o milacres de sant Vicent Ferrer.  
2.2. Localitat: València i pobles que fan miracles en la festa de Sant Vicent Ferrer.  
2.3. Data de realització: la representació teatral dels miracles de sant Vicent es desenrotlla durant el segon diumenge de Pasqua i el dilluns de Sant Vicent.  
2.4. Protagonistes principals: els xiquets i xiquetes menors de 14 anys que formen part de cada grup que es dedica a fer les representacions, associat per barris, carrers o places.  
2.5. Antecedents històrics: la popularitat aconseguida per la figura de sant Vicent Ferrer, patró de l'antic Regne de València, s'explica en virtut del paper que el sant dominic va representar en vida, tant en el terreny cívic com polític, i també pel fet d'arribar a ser un símbol dels ideals politicoreligiosos de les gents del Regne valencià. En efecte, el sant va viure en el segle XV, el període més brillant políticament i culturalment a València, i a la fi del mateix segle fou elevat als altars, amb la qual cosa la seua memòria i esplendor es van engegantir.  
Història i llegenda s'ajunten en sant Vicent fins a inspirar eixa devoció reverencial que es desborda cap a les manifestacions més fervents del populisme. Amb la figura de sant Vicent Ferrer es dóna a València un espai sociològic ben vertebrat i estructurat des del segle XVIII i que està constituït per les institucions i fundacions vinculades a la història del sant i les corporacions devocionals nascudes en barris i pobles.  
  
Les primeres corporacions vicentines van sorgir en l'àmbit gremial ja a finals del segle XV amb el nom de confraries i esclavituds. Les associacions devocionals que van anar naixent als barris de la ciutat de València instal·laven durant les festes altars amb decoració de teles, tapissos i fusta (altars de florer), presidits per una imatge de sant Vicent, davall la qual un entaulat va començar a servir d'escenari per a representar els miracles.  
Després de l'Associació de Sant Vicent del Carrer de la Mar, que té les primeres activitats ja en el segle XVI, van nàixer la Festa dels Xiquets del Carrer de Sant Vicent (1625), l'Altar de la Plaça del Mercat (s. XVI-XVII), l'Altar del Tossal (amb antecedents en el s. XVI i documentat en 1655), l'Associació de la Pila Baptismal (amb antecedents des de 1755 i documentat des de 1866), l'Altar del Mocadoret (1861-1864), l'Altar del Pilar (1877), l'Altar de Russafa (amb antecedents en 1706 i documentat en 1879), l'Altar del Carme (1903), l'Altar de Xirivella (segona mitat del segle XIX), l'Associació d'Excol·legials del Col·legi Imperial (1919), l'Altar d'Almàssera (abans de 1915), l'Altar de Mislata (1943), l'Altar de la Platja (1960), l'Altar de Riba-roja (1973), la Confraria de Sant Vicent Ferrer de la Canyada (1977), l'Altar de l'Àngel Custodi (2002) i l'Altar del Mercat de Colom (2008).  
Per a l'estudi dels miracles tenim dos tipus de fonts que cal conjugar. Les més tardanes són els mateixos textos escrits pels autors, dels quals els més antics trobats fins ara se situen a principis del segle XIX. No obstant això, estos textos dramàtics no mostren la verdadera antiguitat dels miracles, sinó que marquen simplement els límits d'un període que comença amb estos textos i arriba fins a hui, i els quals es mantenen de manera ininterrompuda, encara que amb variacions en estructura i en característiques. Les fonts que aporten dades sobre representacions al carrer dels miracles abans del segle XIX es basen en referències bibliogràfiques confirmades per tradicions orals, encara que no recolzades per ara en els textos dramàtics corresponents. Són estes fonts les que cal utilitzar preferentment per a intentar fixar la verdadera antiguitat dels miracles i les que aproximen els miracles als inicis dels altars.  
  
Una variant en l'origen són els textos de papers amb versos impresos que es fixaven a l'altar i en zones pròximes, i que és innegable que algunes vegades es van declamar prop de l'altar, ja que pareix que en 1638, quan es va celebrar el IV centenari de la conquista de València, es van compondre lloes o romanços per a ser representats al Mercat, amb una certa analogia amb els miracles, i que a partir de llavors va continuar el costum de versificar estes representacions en els dies de la festa de Sant Vicent.  
Des del miracle més antic conservat, datat en 1817, tot apunta al caràcter de representació frontal en un escenari immòbil, en un entaulat, a diferència del que passava amb les obres que necessitaven una roca o es desenrotllaven arran de terra però amb notables desplaçaments dels actors. En efecte, els miracles vicentins s'han de vincular sobretot amb els altars o entaulats que la devoció popular va començar a alçar ben prompte en honor a sant Vicent Ferrer durant la celebració anual de la seua festa.  
L'any 1461 és la data tradicionalment admesa, en virtut de notícies documentades, del primer altar al llavors camí de la Mar, hui carrer homònim, alçat per Joan Garrigues. Consistia originàriament en una imatge del sant i una inscripció que relatava el succés miraculós que va tindre com a protagonista sant Vicent Ferrer en la seua infantesa, perquè la llegira el públic, a què s'afegien unes senzilles llums que completaven el conjunt. Amb el pas dels anys es van anar afegint elements com flors, teles precioses i figures representant miracles coneguts. El que en un principi era una mostra de devoció personal va anar adquirint caràcter públic, i així els clavaris de la naixent corporació vicentina del barri van anar modificant la instal·lació i afegint versos. Esta pràctica es va estendre pels carrers de València, a pesar de les protestes dels veïns del carrer de la Mar, que consideraven este format devocional com a cosa exclusivament seua.  
Existix constància documental que en 1598 ja n'hi havia molts, perquè s'organitzava un concurs per a premiar els millors altars, així com les il·luminacions més riques i ornamentals, cosa que fa pensar no sols en el nombre sinó també en l'atenció que se'ls prestava de nit. Des de llavors la profusió d'altars està documentada en diferents moments i demostra la seua continuïtat en el temps.  
En el segle XVII es va produint el pas de bultos i autòmats als actors. Però no es pot parlar d'una transició sistemàtica de bultos a autòmats i d'estos a xiquets de manera definitiva en cap data ni com a signe d'evolució constant, perquè els canvis es van repetir diferents vegades i no de manera definitiva, alternant els diversos sistemes fins a arribar al segle XIX, quan el pas als intèrprets personals pareix definitiu. L'aparició, relleu, successió i reaparició d'elements com ara roques, autòmats, titelles o actors i bultos fins a arribar al format actual és resultat del procés evolutiu. L'evolució no va ser uniforme, però des del principi dels altars, amb avanços i retrocessos, l'estructura dels miracles representats apunta cap al teatre i consegüentment cap al text dramàtic, encara que amb variades concepcions. En tot cas, quan desapareixen dels altars els bultos representatius del miracle i són substituïts per actors, la imatge del sant continuarà presidint l'altar i les representacions del miracle.  
Les figures d'aquells primitius miracles eren: sant Vicent Ferrer, el motiló que l'acompanyava, i el diable, unes vegades encarnat en el cos d'una dona i d'altres en el d'un home, deforme i contrafet. Algú anava llegint en veu alta el text del romanç al·lusiu, i quan en els últims versos el sant reconeixia el diable, este desapareixia envoltat per les flames i el fum de la pólvora que s'encenia.  
Cal ressenyar el caràcter setcentista, si no d'origen sí d'expansió, que tenen les festes vicentines de carrer. En efecte, a diferència de la processó del Corpus de València, que des dels seus inicis medievals va estar subjecta a un complex ritual ben detallat, la festa de sant Vicent Ferrer naix com a fruit de la convivència al carrer, inicialment el de la Mar, amb factors exògens que van tractar de controlar el seu desenrotllament i experimentant canvis en la seua estructura i adaptacions als nous temps.  
En el segle XVIII van abundar els col·loquis i raonaments, representacions que en general tenien com a objecte descriure festejos religiosos i profans per boca de personatges ficticis i que van aconseguir una certa popularitat. Amb els col·loquis tenen els miracles, com a forma dramàtica, rudimentària i popular, una filiació directa. Hi ha un text significatiu que revela l'entroncament dels miracles impresos en el segle XIX amb estos col·loquis i explicacions tan abundants en el segle XVIII: el Col·loqui entre el retor d'un poble, Cento i Quelo sos parroquians, escrit en 1801, que és l'explicació del miracle representat a l'altar del carrer de la Mar.  
Es pot qualificar com el primer text conegut d'un miracle pròpiament dit el manuscrit del P. Lluís Navarro titulat El fill de l'especier, el tema del qual és el de la curació de un amic i company d'infantesa de Vicent Ferrer, que es va representar en 1817 a l'altar del carrer de la Mar, el manuscrit original del qual es conserva en l'actualitat. També s'oferix en forma de col·loqui el miracle de La font de Llíria, el més antic publicat, imprés a València en 1822.  
Dades abundants i contrastables ens porten a creure que en 1817 s'obri un període que va fins a 1850 i en el qual es pot registrar quasi cada any l'aparició d'un miracle. Així, va arribar un moment en què el corrent teatral i la tradició ornamental dels altars de carrer van anar convergint fins a compondre eixa nova realitat que ha arribat fins als nostres dies amb el nom de miracles dels altars de sant Vicent. Este nou fenomen va arrancar quan, en llocs tradicionals de la ciutat, unes companyies de xiquets, dins ja del més pur teatre hagiogràfic i basant-se en la figura de sant Vicent Ferrer, efectuen representacions sobre altars o cadafals ?altars de florer- adornats amb riques teles en capritxosos pavellons presidits generalment per una imatge del sant i muntats a l'aire lliure en una plaça, carrer o davant de la fatxada d'una església amb motiu de la festivitat del taumaturg valencià.  
  
La llista d'autors de miracles en el segle XIX pertanyen a l'elit cultural de l'època. Entre els autors d'un cert renom trobem per exemple Vicent Boix, Bernat i Baldoví, Feliu Pizcueta, Eduard Escalante o Constantí Llombart, que són representants de la Renaixença valenciana.  
  
Des de l'últim terç del segle XIX, molts dels autors dels textos dels miracles en vers escrits en valencià van ser membres de Lo Rat Penat. Així, nombrosos i il·lustres ratpenatistes formen part d'este elenc d'autors de miracles representats des de llavors i encara hui als altars vicentins. No es pot parlar d'homogeneïtat entre els autors de miracles. N'hi ha de formació molt dispar i d'orígens completament distints. És per això que la qualitat poètica d'estes xicotetes peces dramàtiques és molt variada, perquè igual van cultivar el gènere autors circumstancials dedicats exclusivament a això que escriptors d'indubtable vàlua.  
  
Des dels anys cinquanta del segle passat té lloc una interessant revitalització de la creació de miracles. Cal destacar en estos anys una reconducció ideològica del gènere des dels seus vincles saineters cap a un teatre més catequètic, fenomen que va començar sobretot amb Sánchez Navarrete.  
A partir de 1940 l'evolució social valenciana va comportar una important tendència a l'ús del castellà amb la consegüent i creixent dificultat per a poder trobar xiquets amb un domini suficient del valencià que els fera capaços de representar dignament els miracles en llengua valenciana. Lo Rat Penat, sensible a esta situació progressivament castellanitzant i a fi d'estimular la qualitat lingüística i l'expressió valenciana tant dels llibrets com dels xicotets actors, va instituir en 1942 el Concurs de Milacres, organitzat en col·laboració amb el Patronat de la Joventut Obrera, però poc més tard la institució ratpenatista queda com a única entitat convocant i organitzadora del concurs.  
  
En 1943 es va constituir l'Agrupació Vicentina, que passaria a dir-se més tard Junta Central Vicentina de les associacions, a fi d'agrupar els esforços i aconseguir que no sols les barriades amb els seus altars, sinó la ciutat sencera, celebraren dignament cada any la festa del seu preclar fill sant Vicent Ferrer.  
2.6. Descripció del bé: els miracles o milacres de sant Vicent Ferrer, coneguts popularment pel seu nom en llengua valenciana, són representacions teatrals infantils, obretes dramàtiques, que s'escenifiquen als carrers de València sobre uns escenaris decorats amb temàtica religiosa i coneguts com a altars, que van passar del caràcter merament plàstic a constituir-se en escenaris genuïnament dramàtics.   
Estes representacions, que es realitzen durant les festes patronals de Sant Vicent Ferrer, són interpretades únicament per xiquets i xiquetes vestits amb robes d'època, i tenen com a text unes peces el nucli argumental de les quals està relacionat amb algun miracle atribuït al sant. Els miracles tal com ara els veiem són autèntic teatre, tant per la seua estructura literària com pel seu desenrotllament com a espectacle. Estan relacionats amb aquelles activitats teatrals o parateatrals que s'han pres com a antecedents del teatre infantil a Europa. Però mentres que estes manifestacions predramàtiques han desaparegut ja o perduren en molt pocs casos amb les formes originals, els miracles són un fet cultural viu amb arrelament popular dins del panorama del teatre infantil espanyol i del teatre en general, tant per la seua pervivència com pel nombre de peces.  
Els textos, com a missatge didacticoapologètic, no són tan ingenus ideològicament com podria paréixer, ni els textos secundaris són tan simples en el plantejament dramàtic com es podria esperar del seu elenc infantil. Un altre valor especial dimana de la seua naturalesa enterament popular, car depenen exclusivament d'agrupacions veïnals. El caràcter netament popular d'estes associacions ha fet que siga reduïda la informació escrita sobre el contingut primigeni de moltes de les seues manifestacions. En canvi, esta circumstància ha afavorit les tradicions orals sobre els miracles, transmeses ininterrompudament des dels inicis fins als nostres dies. La temàtica dels miracles de sant Vicent són sempre els prodigis fets pel sant dominic, a més de les accions polítiques del sant com ara la pacificació de lluites civils, en els casos de conflictes entre ciutats o poblacions, o entre famílies. En alguns és el mediador decisiu del Compromís de Casp o l'amic capaç de resoldre tots els problemes. Inclús hi ha miracles amb tema melodramàtic i fins truculent o amb elements folklòrics, temes bastant reproduïts.  
  
Entorn del fet miraculós, i sobretot precedint-lo, es tix una trama més o menys còmica, amb aportacions costumistes i elements de crítica suau. La posada en escena del passatge que narra el text exigix la presència de personatges secundaris no directament implicats en l'anècdota nuclear del miracle, però necessaris per al desenrotllament dramàtic del conjunt. El seu caràcter infantil es fa evident per la ingenuïtat dels textos i dels plantejaments dramàtics, així com per la interpretació, que està sempre i exclusivament a càrrec de xiquets. Antigament la interpretació la duien a terme únicament els òrfens acollits en el Col·legi Imperial dels Xiquets de Sant Vicent Ferrer, que acudien als diferents altars a fer la seua missió, però el caràcter popular de la festa i la seua gran vitalitat van determinar que foren els xics de cada un dels barris on s'alçava l'altar els qui s'encarregaren de la representació del miracle escrit o triat per a estos.  
La característica senzillesa escenogràfica dels miracles té la seua correspondència en la simplicitat estructural de la majoria d'estes peces, en les quals era bastant habitual que hi haguera un inici monologat a manera d'introit a càrrec d'alguns dels personatges de l'obra, amb un contingut capaç de situar l'espectador en l'època, el lloc i les circumstàncies en què es desenrotllava l'acció, o enriquit amb al·lusions a temes d'actualitat o amb notes satíriques.  
Inicialment l'explicació o introducció es limitava a justificar la representació del miracle, però en textos més tardans esta part introductòria servix per a explicar l'argument i fa referència a la historicitat del fet que després es dramatitza. Els primers textos de miracles, com passa amb l'anònim de 1822 damunt esmentat que relata el miracle de la font de Llíria, presenten dos paraules clau: explicació i raonament. En l'edició de 1847, el que en la primera edició (1822) del text mencionat es qualifica com a explicació, en la segona figura com a argument. Inclús més tard fan constar, abans del desenrotllament dramàtic, el text en què s'inspiren, amb expressió d'obra, autor i pàgina, en un prefaci que alguns anomenen argument i altres justificació històrica.  
  
Ben sovint es prescindix d'este tipus de pròleg i s'opta per introduir directament el nuc de l'acció o les escenes secundàries de caire còmic. Així mateix, hi ha exemples d'originalitat en la presentació, com ara l'aparició d'un personatge que representa l'autor de l'obra i que interpreta un monòleg introductori. A vegades este personatge pot tancar la representació amb un últim monòleg a manera de conclusió. A mesura que es complica l'acció dramàtica s'introduïxen elements i situacions aliens al fet central del miracle i s'arriba a introduir inclús dos miracles.  
  
El miracle vicentí incorpora la figura del frare motiló o germà llec que acompanya sant Vicent i que té unes característiques del tot contràries a este, com a home poc patidor, fartaner i materialista, en contrast amb l'espiritualitat del personatge central. Certament el motiló és, a part del sant, el més popular de tots els personatges, i constituïx una prova inequívoca del barroquisme dels miracles, les arrels del qual les podem trobar en la figura del bovo o graciós heretat del teatre barroc i present en el teatre castellà del Segle d'Or, o més exactament en la del graciós de les comèdies de sants, on acostuma a ser un membre del mateix orde del sant.  
Els personatges femenins, per la circumstància que la representació va a càrrec d'homes, hi apareixien poc i un tant desdibuixats, encara que no sempre va ser sempre així en el passat si es jutja pel testimoni dels bultos de sant Esteve o l'esmentat de les nimfes. En efecte, encara que en els misteris del Corpus, seguint l'exemple del teatre religiós medieval, no intervenien dones, en el cas dels miracles la presència femenina pareix segura. No seria gens sorprenent la presència de xiquetes des dels temps més remots, tenint en compte que en el Col·legi Imperial d'Òrfens de Sant Vicent Ferrer s'acullen indistintament infants dels dos sexes, i en el que coneixem més directament del segle XIX, entre els xiquets intèrprets, quan el paper ho requerix, entren també les xiquetes. Una de les claus de la vitalitat dels miracles és la correcta selecció i preparació dels actors que s'ha fet a través dels temps.  
  
Hi ha constància de textos en llengua valenciana i altres en llengua castellana. Inicialment estes peces van ser escrites en castellà, si bé des de 1801 ja predomina la llengua valenciana i des de 1822 les trobem quasi totalment en valencià. Hi ha també obres bilingües, ja que era costum de l'època mesclar les dos llengües en l'obra.  
2.6. Elements que formen part del bé: Amb independència que els miracles de sant Vicent Ferrer s'han representat i es continuen escenificant ocasionalment en temples, teatres i places, és consubstancial amb la seua naturalesa costumista que siguen representats als altars que secularment s'erigixen en els barris de la ciutat de València i en altres poblacions de la nostra comunitat autònoma.  
Des del començament de l'escenificació dels miracles en aquells primers escenaris de carrer, hi ha l'associació d'un entaulat escenogràfic simple amb un element vertical expositiu i ornamental on se situa la imatge presidencial de sant Vicent Ferrer. Les condicions tècniques dels altars escenari (altars o cadafals) són des del principi ben simples i elementals estructuralment, no disposen de sostre i com a fons o esquena tenen un retaule, clàssicament d'estil academicista o neogòtic, que pot incloure quadros o altres elements d'una certa antiguitat i valor i que estan presidits per la imatge titular del sant. En realitat el nom valencià que s'aplicava era el de cadafal o més sovint carafal.  
  
Estos altars vicentins han experimentat notables i successives transformacions fins a arribar a la seua forma actual. Correntment s'alcen adossats als murs d'un temple o casalici, en llocs tradicionalment triats al cor del barri o a la plaça de l'església parroquial de la població, estan exempts per davant i pels costats i dotats de xicotetes escaletes d'accés des del nivell del carrer. Com a fons, un conjunt ornamental en forma de tapís de teles i adorns o un retaule fet de fusta, o bé de confecció mixta amb estos dos materials. Al centre i en alt, com passa actualment, sobre una mènsula central elevada o dins d'una xicoteta fornícula, se situa la imatge del sant perquè presidisca els festejos vicentins de carrer, tant els de caràcter litúrgic com els de naturalesa lúdica i profana, que es desenrotllaran al barri, nascuts igual que antigament com a apèndix dels estrictament religiosos propis de la celebració vicentina. No falten en el tapís o retaule de fons dos obertures per a l'entrada i l'eixida dels xiquets de l'elenc teatral. L'estil decoratiu dels altars està restringit a sis tipologies que responen al de muntatge efímer, ja esmentat com de florer, el neogòtic, el neobarroc, l'academicista, el modernista i el vernacular. Els sis tipus es repetixen al llarg del període dels cent seixanta anys que permeten estudiar els gravats i les imatges fotogràfiques de què es disposa. Els altars vicentins dels barris de la capital i de la resta de poblacions on es representen els miracles es desmunten en acabar les festes i són guardats durant tot l'any, a excepció dels dies que se celebren les festes vicentines.  
  
Pel que fa a la indumentària, s'utilitzen robes actuals simulant robes medievals de l'època del sant. El xiquet que representa sant Vicent vist de dominic i la resta de personatges visten segons el moment històric.  
  
  
3. Definició de l'àmbit espacial i temporal  
3.1. Àmbit espacial: L'àmbit espacial és la ciutat de València i les poblacions que fan miracles, en els escenaris on es realitzen les representacions dels altars disposats en places i carrers.  
La ubicació dels altars escenari que erigixen les associacions devocionals vicentines se sol correspondre amb la fatxada de l'església parroquial a la qual està vinculada la corporació ?cas del Mercat o de la Canyada?, o amb la d'algun edifici que siga emblemàtic del barri o centre de la població ?per exemple l'altar del carrer de la Mar?, o que tinga una vinculació històrica amb la devoció vicentina d'eixe barri ?situació que es dóna en el Tossal?, i generalment el lloc és el mateix des de fa dècades, inclús segles. No obstant això, hi ha alguna corporació vicentina com és el cas de la de Riba-roja que fa l'escenificació del miracle en un teatre. L'antiquíssima Associació de Sant Vicent Ferrer del Carrer de la Mar ja instal·lava l'altar devocional a la placeta dels Hams fa més de cinc segles, i allí, entre el carrer de la Mar i el del Governador Vell, es va erigir l'altar escenari durant un llarg període, fins que en 1980 va passar a muntar-se en la fatxada del Centre Cultural Bancaixa.  
  
En el cas de l'Associació del Mercat, l'altar es posa des de temps immemorial sobre la terrassa de l'església parroquial de Sant Joan que dóna a la plaça del Mercat. Està documentat que, almenys des de mitjan segle XVII, els devots vicentins del Tossal i els seus hereus en l'amor al patró de València en eixa antiga associació erigixen el seu altar al xamfrà de la plaça del Tossal, entre els carrers de la Bosseria i del Moro Seit. L'altar de la Festa dels Xiquets del carrer de Sant Vicent va estar al carrer del Cobertís de Sant Pau, enfront de l'església de Sant Agustí, i també a l'encreuament del carrer de Padilla amb el carrer de Sant Vicent i al carrer d'En Sanç. Des de fa alguns anys s'instal·la en una reculada que forma el carrer de Sant Vicent entre els números 26 i 28. L'associació vicentina de la Plaça del Pilar construïx anualment el seu altar en esta plaça, pròxim al mur esquerre de la fatxada principal de l'església del mateix nom. Per altra part, l'Associació del Carme l'instal·la al costat dret de la fatxada principal de l'església del Carme, davant de la porta de la capella de la Mare de Déu del Carme. L'associació de la Pila Baptismal va situar des de la seua fundació l'altar a la plaça de la Mare de Déu, en la part central de la fatxada principal de la basílica de la Mare de Déu dels Desemparats.   
  
L'estret carrer ?abans dit del Miracle de Sant Vicent- on es troba la casa que va ser marc del prodigi vicentí del mocador que va volar fins a la casa d'uns necessitats, ha sigut el centre vital de la centenària associació vicentina del Mocadoret, que cada any decora la fatxada d'aquell històric edifici amb un retaule de florer. L'altar de l'associació del barri de Russafa es construïx davant de la part esquerra de la fatxada lateral de l'església parroquial de Sant Valero, al costat de la torre campanar. L'associació de l'Altar de la Platja, des del començament de la seua executòria de representació de miracles, instal·la el seu retaule escenari a la plaça de la Mare de Déu del Castell a l'altura dels números 3 i 4. I dos associacions nascudes en els últims anys, que desenrotllen operatives de gran vitalitat i creació són la del Sant Àngel Custodi, que instal·la el seu altar en el tram de la fatxada de l'església parroquial del Sant Àngel Custodi corresponent al xamfrà dels carrers de Salamanca i Reina Na Germana; i la corporació vicentina del Mercat de Colom, que situa el seu altar al carrer Historiador Martínez Ferrando. La Confraria de Sant Vicent Ferrer de la Canyada oferix la representació del miracle en un altar l'estructura, entaulat, elements ornamentals i de sustentació de la imatge del qual se situa en l'àrea lliure davant i a l'esquerra de l'ermita del Santíssim Crist de la Fe de la Canyada, Paterna (València). A Xirivella la ubicació tradicional de l'altar és la fatxada de l'església parroquial de la Mare de Déu de la Salut. Riba-roja erigia el seu altar vora la fatxada de l'església, a la plaça principal de la població, però actualment el munta a la plaça de l'Estació, al costat de l'antiga estació de ferrocarril. A Mislata les escenificacions dels miracles s'han realitzat sobre l'altar escenari situat davant de la fatxada del temple de la Nostra Senyora dels Àngels, i a Meliana el quadro d'actors infantils d'eixa població de l'Horta representava el miracle sobre un entaulat situat a la plaça Major.  
3.2. Àmbit temporal: les representacions dels miracles de sant Vicent Ferrer se celebren durant la festa i la vespra del sant, anualment. La festa cau el segon dilluns de Pasqua i el diumenge anterior. Les sessions de les representacions es realitzen en horaris establits que s'anuncien als mateixos altars.  
La representació dels miracles als altars de les associacions vicentines té lloc en sessions que poden començar en la segona part del matí del diumenge previ a la festivitat de Sant Vicent Ferrer, després de la missa major de la corporació celebrada en l'església parroquial de la demarcació on està situada o a la qual està vinculada històricament la institució. En altres associacions els miracles comencen a escenificar-se la vesprada del diumenge. Les sessions poden ser contínues durant tres hores, per exemple, de les cinc a les huit de la vesprada, per a tornar a l'última representació a les nou i mitja de la nit, com passa al Tossal, o a partir de les 18 hores, amb una escenificació inicial a les 14.30 del migdia. El dilluns festiu els actors infantils assistixen a l'ofrena de flors a la Casa Natalícia i no actuen fins a la vesprada, una altra vegada des de les cinc o cinc i mitja fins a les huit de la vesprada. A les deu i mitja de la nit els xiquets representen per última vegada sobre l'altar el miracle de l'any, i a continuació té lloc l'emotiva baixada del sant, en què la imatge baixa lentament des de la seua fornícula fins a l'entaulat escenari, per a entregar-la al nou clavari i portar-la al seu domicili.  
Esta és l'operativa tradicional i comuna en la majoria de les associacions vicentines; no obstant això, des del segle XIX l'associació del Mercat incloïa un dia més, la qual cosa feia que la baixada del sant tinguera lloc el dimarts, és a dir un dia més tard que tradicionalment. També des d'antic la del Mocadoret varia la programació comuna a les festes vicentines, que celebra una setmana després. Des de fa uns anys les noves corporacions vicentines del Sant Àngel Custodi i del Mercat de Colom van establir un programa de festejos que situen la festa una setmana després del que és habitual. L'Associació del Mercat programa les actuacions dels seus xiquets actors en una sessió contínua de les 17 a les 21 hores del dilluns de Sant Vicent. Arribat el dimarts, a les 21.30 hores i abans de baixar la imatge de l'altar retaule, s'oferix l'última representació del miracle. En el cas de la corporació del Mocadoret, les escenificacions del miracle triat es duen a terme la nit del dissabte a la terrassa de l'església de Sant Joan del Mercat després de la festivitat de sant Vicent Ferrer, a les 22 hores, cosa que es repetix dos dies després, arribat el dilluns, a les 20.30 hores. L'associació vicentina de l'Àngel Custodi programa la primera representació del miracle el dissabte de la setmana de sant Vicent a les sis de la vesprada, abans de la processó, i la segona després de la missa solemne del migdia del diumenge, en què a poqueta nit es fa la baixada del sant i la cerimònia conclusiva dels festejos. Per la seua banda, els xiquets del quadro artístic vicentí de l'associació del Mercat de Colom comencen les representacions del miracle a poqueta nit del diumenge posterior al dilluns de Sant Vicent, després de la pujada de la imatge titular fins al seu lloc en l'altar, i oferixen una segona sessió l'endemà dilluns a les set i mitja de la vesprada, abans de la baixada del sant.