Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 5368, del 17-10-2006 (2006/11216)

DECRET 146/2006, de 6 d'octubre, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de monument, l'església de Sant Andreu de l'Alcúdia.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5368

Data del DOGV
:   17-10-2006

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2006/11625


Data del document
:   06-10-2006

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * Alcúdia, l'
    * protecció del patrimoni
    * legislació
    * ben cultural
    * monument

DECRET 146/2006, de 6 d'octubre, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de monument, l'església de Sant Andreu de l'Alcúdia. [2006/11499]  
L'article 49.1.5a de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana, establix la competència exclusiva de la Generalitat en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arquitectònic, arqueològic i científic. Així mateix, l'article 26.2 de Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, disposa que la declaració d'un bé d'interés cultural es farà per decret del Consell, a proposta de la Conselleria competent en matèria de cultura, tot això sense perjuí de les competències que l'article 6 de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del Patrimoni Històric Espanyol, reserva a l'administració general de l'estat.  
Per Resolució de 21 d'octubre de 1982, la Direcció General de Belles Arts, Arxius i Biblioteques del Ministeri de Cultura va acordar incoar l'expedient de declaració de monument historicoartístic, a favor de l'església de Sant Andreu de l'Alcúdia.   
L'expedient en qüestió va ser remés a la Generalitat per a la tramitació, segons disposa el Reial Decret 3066/1983, de 13 d'octubre, sobre traspàs de funcions i servicis de l'Estat a la Generalitat en matèria de cultura, i en concret, a la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, d'acord amb el Decret 171/1983, de 29 de desembre, del president de la Generalitat.  
Per Resolució de 5 d'abril de 2005, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià va acordar continuar l'expedient incoat d'acord amb les disposicions vigents i obrir un període d'informació pública. La resolució, amb els annexos, va ser comunicada als interessats en l'expedient, als quals es va concedir tràmit d'audiència, sense que s'aportaren al·legacions a l'expedient.  
En compliment del que disposa l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles i el Consell Valencià de Cultura han emés un informe favorable a la declaració.  
Així mateix, s'han demanat els informes exigits per l'article 49 bis de la Llei de Govern València.  
En virtut d'això i d'acord amb la normativa mencionada, a proposta del conseller de Cultura, Educació i Esport i amb la deliberació prèvia del Consell, en la reunió del dia 6 d'octubre de 2006,  
DECRETE  
Article 1  
Es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de monument, l'església de Sant Andreu de l'Alcúdia.  
Article 2  
L'entorn de protecció afectat per la declaració de bé d'interés cultural, així com el règim de protecció d'este, queda definit en els annexos adjunts que formen part del present decret. La documentació complementària consta en l'expedient corresponent.  
DisposiciÓ addicional  
La present declaració s'inscriurà en la secció 1a de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.  
DisposiciÓ final  
El present decret es publicarà en el Boletín Oficial del Estado i entrarà en vigor l'endemà de la seua publicació en el Diari Oficial de la Generalitat.  
Valencia, 6 d'octubre de 2006.  
El president de la Generalitat,  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ  
El conseller de Cultura, Educació i Esport,  
ALEJANDRO FONT DE MORA TURÓN  
ANNEX I  
DADES DEL BÉ OBJECTE DE LA DECLARACIÓ  
1. Denominació   
Església de Sant Andreu Apòstol.  
2. Descripció  
Basada en el llibre El templo de San Andrés Apóstol, de Carme González Comenge i Vicent Vallés Borràs i en el Catàleg de monuments i conjunts de la Comunitat Valenciana, de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport.  
a) Immoble objecte de la declaració  
L'església de Sant Andreu constituïx una de les millors i més representatives mostres del classicisme barroc valencià de l'últim terç del segle XVIII; combina harmònicament classicisme en les traces de planta i alçats, barroc en els detalls decoratius de l'interior i una fatxada precursora del neoclassicisme il·lustrat de final de segle. És una important construcció de planta rectangular perfecta de 50 m. x 25 m., i la clau de la cúpula arriba a l'altura de 33 m, i el seu esvelt campanar, 55 m.  
La seua construcció va tindre dos fases ben definides. La primera comença l'any 1746 sota la direcció de Josep Vilar de Miralles; a la mort d'este en 1751 continua Pere Ximénez fins a 1758, i l'acaba Joan Baptista Lapiedra en 1767. Es va edificar, per motius d'economia, des del presbiteri fins als dos trams immediats al creuer. La segona fase va començar en 1769 i va estar a càrrec d'Antoni Gilabert, director de l'Acadèmia de Belles Arts de València, que va fer les dos últimes crugies, en les quals va respectar el disseny interior; no ho va fer, però, al campanar i a la fatxada, on va introduir postulats neoclassicistes. Va ser acabada en 1783, encara que les obres de la fatxada van prosseguir fins al segle següent, i no es van concloure del tot, ja que es van deixar les fornícules buides i els capitells sense llavorar.  
La planta és de creu llatina inscrita seguint el model jesuític del Gesú de Vignola, de Roma, i generalitzat a principis de segle per les esglésies de Sant Tomàs o de Sant Sebastià, ambdós de València. Altres esglésies que van recollir este model són les de Sant Lluc a Cheste o la de la Nativitat a Turís (Valencia). Disposa de capelles laterals comunicades entre si, i la seua profunditat s'equipara amb la del creuer, segons el consell de l'arquebisbe Mayoral a l'arquitecte autor de les traces, Josep Vilar. Es cobrix amb una volta de canó tapiada amb llunetes, reforçada amb arcs faixons que dividixen en quatre trams la nau des dels peus fins al creuer. Els arcs faixons transmeten verticalment l'empenta a unes pilastres d'orde corinti amb fust vertical enfondit, recolzades en sòlids pilars.  
L'entaulament, que es trenca segons els ressalts marcats per les pilastres, té un arquitrau dividit en bandes horitzontals, amb fris llis i denticulat i cornisa, alterat només en el front del presbiteri, on apareixen unes mènsules davall la cornisa.  
Les capelles claustrades seguixen un model semblant al de les esglésies de Santa Maria d'Oliva i Alcalà de Xivert. Ací són trams quadrats coberts amb cúpula cega sobre petxines; les que estan situades al costat del transsepte són de base octogonal, la resta, de base circular. Estes cúpules queden ocultes davall la sostrada, no es manifesten a l'exterior i es comuniquen amb la nau central per mitjà d'arcs de mig punt sobre impostes. Amplis arcs, oberts entre els contraforts, permeten el pas a través de les capelles laterals.   
Al creuer, la cúpula sobre petxines s'alça recolzant-se en quatre arcs torals, té un xicotet tambor amb entaulament igual al que circumda el temple, i sobre este hi ha quatre xicotetes finestres que proporcionen llum, amb un andador precedit de reixa de ferro. La mitja taronja, d'11 m. de diàmetre, està solcada per setze nervis apariats, extradossada i coberta amb teula blava de Manises.  
El presbiteri està format per un tram rectangular i una capçalera semicircular inscrita.  
El retaule major (35.10.027-533-6511) presenta una estructura d'estil classicista depurat, fruit dels nous corrents artístics que s'imposaven a València en el segle XVIII. Es dividix en dos cossos, l'inferior o principal està compost de columnes exemptes entre pilastres, darrere de les quals s'obri una exedra semicircular on hi ha la fornícula amb la talla del titular Sant Andreu, obra de Vicent Rodilla (1942), que va reemplaçar l'anterior destruïda en la guerra civil. Sobre les columnes i les pilastres s'alça l'entaulament. El cos superior s'alça sobre l'andador precedit per la barana que voreja el temple, en què es retalla la llegenda .Sancte Andrea ora pro nobis.. A la paret del fons i sobre un sòcol, dos pilastres, el fust de les quals es decora amb fistó vertical enfondit, emmarquen un panell rectangular (1,70 m. x 2,80 m.) amb un alt relleu al·lusiu a sant Roc (61.40.058-833-1475), coronat per un frontó corb clàssic. A un costat i a l'altre, dos poderoses imatges, de 2,41 m. cada una, representen els sants Abdó (86.91.926-095-9725) i Senén (28.43.917-277-6942).  
Encara que l'estructura arquitectònica manté el seu traçat original, l'aspecte ha canviat després de la destrucció de la guerra civil de 1936-39. El conjunt es completava amb un grandiós tabernacle amb columnes clàssiques corínties que sustentaven una cúpula rematada per un agnus-dei. Sobre el sòcol en què s'alçava este templet, dos imatges d'àngels de grandària natural el flanquejaven i el custodiaven. Als peus del presbiteri, el cadirat del cor i els faristols amb la imatge d'un crucificat mostraven un conjunt molt més ampul·lós que l'actual.  
Als dos costats del presbiteri s'obrin dos sales rectangulars, la sagristia a l'esquerra, i a la dreta la capella de la Mare de Déu de l'Oreto o de la Comunió, amb cambril a la capçalera, amb accessos des del presbiteri i des del transsepte. Coronant les portes que donen al transsepte i sobre sengles frontons partits, l'escultor Pere Joan Guixart va ubicar les escultures de les al·legories de les virtuts cardinals: Prudència (24.36.821-038-7926) i Justícia (60.39.330-396-8200) sobre la porta de la sagristia, i Fortalesa (13.40.222-861-9732) i Temprança (14.33.267-879-8429) sobre la porta de la capella de la Mare de Déu de l'Oreto, seguint una disposició que recorda les al·legories de la Tomba dels Medici de Miquel Àngel.  
Dins de la capella de la Mare de Déu de l'Oreto o de la Comunió destaca l'altar de la Mare de Déu de l'Oreto (11.23.876-765-0065), fet en estuc per Pere Joan Guixart entre 1759 i 1762. És d'estil barroc classicista, amb columnes i pilastres corínties que sostenen un arc segmental sobre el qual s'ubiquen les escultures de ple volum dels arcàngels Miquel (81.86.550-253-3086) i Gabriel (79.86.366-202-6761). Corona el conjunt un àtic amb el baix relleu de la Fugida a Egipte (15.05.302-946-4766). La decoració de l'interior de la capella es completa amb altres elements decoratius d'estil rococó com l'Escut de Maria sostingut per àngels (79.66.518-738-6785), l'Anyell de l'Apocalipsi (08.45.634-605-5208) o talles d'àngels (76.36.732-885-7982 i 09.74.955-807-9499).  
La fatxada va ser construïda al voltant de l'any 1780 amb rajoles disposades a trencajunt; la pedra es va utilitzar només en portades, capitells de pilastres o cornises, segons els modes constructius tradicionals. La composició respon al model vignolià derivat de l'església del Gesú, ja seguit a l'església de Sant Tomàs de València. De dos pisos de desigual altura, la fatxada es compartimenta per ordes arquitectònics, corinti en el primer i dòric en el segon. La diferència d'amplària dels dos cossos es compensa als extrems per mitjà de dos volutes de base recorbada. La divisió en vertical amb cinc espais al cos baix i tres a l'alt, es fa per mitjà de pilastres apariades al carrer central i als extrems; les intermèdies són simples. En esta església, tanmateix, Gilabert canvia la disposició d'alguns elements del model segons una major ortodòxia clàssica. És el cas del característic motiu de l'arc segmental, situat al basament del segon cos de la fatxada, obert a la base i que dóna recer a la portada retaule de l'església. Este motiu, d'origen dellaportià i utilitzat profusament en les esglésies derivades de Sant Tomàs de València, desapareix ací per a transformar-se en un discret frontó corb, disposat ortodoxament sobre una cornisa contínua. Una actitud idèntica s'aprecia a les portades o al recte frontó del segon cos, on el modulat llenguatge dels ordes clàssics adquirix protagonisme absolut, en detriment d'additaments decoratius.  
Esta interpolació d'incipients criteris neoclàssics en una composició basada en models classicistes del passat barroc és la que imprimix a esta fatxada eixe peculiar caràcter de compromís entre els vells i els nous principis arquitectònics, i s'erigix en exponent de les vicissituds i contradiccions que configuraven els anys inicials de l'academicisme il·lustrat en terres valencianes.  
La torre campanar, començada a construir en dates semblants a la fatxada, es va concloure l'any 1783. La seua composició repetix amb lleus variants el model de l'església de Sant Tomàs de València, principalment en el coronament del cos de campanes, amb costats diagonals i templet de teula, encara que els cossos de la canya presenten una major geometrització de la superfície dividida en panells quadrats enfondits. Tot just acabada la construcció, la torre, a causa d'un fort temporal de pluges, va patir una lleu inclinació cap al costat de la fatxada, la qual es manté en l'actualitat.  
La decoració pictòrica  
Entre 1759 i 1767 es va procedir al condicionament de la mitat de l'església fins aleshores construïda. La capella de la Mare de Déu de l'Oreto va constituir el primer espai on es va actuar. En 1762 es va contractar a Josep Vergara la pintura de les quatre petxines i dels dos ovals de les portes laterals. Per a estos es van triar els temes de les noces de Canà i l'última comunió de la Mare de Déu (desapareguts) i per a les petxines de la cúpula quatre dones cèlebres de l'Antic Testament que prefiguren la Mare de Déu (Judit .27.40.863-769-9634., Ester .60.42.957-712-4244., Maria d'Aaró .66.14.109-346-4355. i Rut .82.16.093-251-2603.). Sobre les portes laterals a l'altar va pintar les efígies de la Mare de Déu (02.90.951-622-8340) i el Salvador (98.06.283-535-5170).  
Vergara va concebre per a la nau i la cúpula una decoració mural al fresc amb escenes del titular del temple, l'apòstol Andreu, basades en el Nou Testament, en tradicions piadoses i en la Llegenda Àuria, en què es reproduïx un llibre apòcrif del segle iii sobre els fets d'Andreu.  
Les escenes pintades a la nau van ser:  
. Joan Baptista identifica Jesús com l'Anyell de Déu, davant d'Andreu i Joan (69.93.997-292-0718).  
. La conversació d'Andreu i Joan amb Jesús (99.94.432-989-9694).  
. La multiplicació dels pans i els peixos (93.18.307-042-3789).  
. Sant Andreu predica l'evangeli (69.87.807-536-9178).  
Les del creuer van ser:  
. Andreu presenta el seu germà Pere a Jesús (06.76.589-916-4143).  
. Jesús crida Pere i Andreu perquè el seguisquen (71.58.567-501-6068).  
Les de les petxines de la cúpula van ser:  
. Sant Andreu davant del procònsol romà d'Acaia (80.22.536-961-3997).  
. La flagel·lació de sant Andreu (70.71.790-694-1316).  
. Sant Andreu adora la creu del Martiri (37.64.859-881-6582).  
. La crucifixió de sant Andreu (29.12.945-521-3823).  
Sobre la capella Major:  
Sant Andreu és rebut a la Glòria per Crist (24.30.664-356-1528).  
Josep Vergara també va pintar un fresc a l'entrada de la sagristia, Imposició de la casulla a sant Ildefons per la Mare de Déu (96.22.206-877-7809), i un altre a l'entrada de la capella de la Mare de Déu de l'Oreto o de la Comunió, Trobada entre Abraham i Melquisedec (89.86.409-551-2608).  
El classicisme del recinte es combina amb la característica decoració d'interiors d'estil rococó. Es tracta d'una reiteració de la rocalla i motlures que emmarquen les pintures al fresc de Vergara, que adopten les corbes sinuoses del rococó. Apareixen també elements vegetals i propis de la iconografia de sant Andreu, que contrasten sobre el color blanc de la paret. Van ser obra de Salvador Marqués i el seu fill Marià (60.21.658-733-0446, 37.21.667-541-6405, 55.81.410-917-5688, 30.95.551-566-0953, 32.21.915-637-9491, 71.42.314-579-3510 i 56.79.287-050-1332).  
La capella de la Mare de Déu de l'Oreto té, a més, un magnífic sòcol de ceràmica valenciana de l'època amb motius al·lusius a al·legories de Crist i Maria, emmarcats en exuberants cartel·les de rocalla format per flors, palmes, espigues de blat i xanglots de raïm, símbols marians i eucarístics (des de 01.79.967-021-7960 fins a 18.55.306-665-7711).  
Nota: els nombres indicats entre parèntesis reflectixen el codi d'identificació del Sistema Valencià d'Inventaris.  
b) Parts integrants  
. La nau principal i les capelles laterals  
. El campanar  
. La sagristia  
. La capella de la Mare de Déu de l'Oreto o de la Comunió  
. El cambril  
c) Delimitació de l'entorn afectat  
Justificació: el criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció consistix a incloure dins de la seua àrea els següents elements urbans:  
. Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el BIC, de manera que el pot afectar, tant visualment com físicament, qualsevol intervenció que es faça sobre estes.  
. Parcel·les que donen al mateix espai públic que el BIC i que constituïxen l'entorn visual i ambiental immediat, i en el qual qualsevol intervenció que es faça puga suposar una alteració de les condicions de percepció del BIC o del caràcter de l'espai urbà.  
. Espais públics en contacte directe amb el BIC i les parcel·les esmentades anteriorment i que constituïxen part del seu ambient urbà immediat.  
. Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que, encara que no tinga una situació d'immediatesa amb el BIC, n'afecte de manera fonamental la percepció.  
Origen: intersecció entre l'eix del carrer Sant Francesc i la prolongació de la mitgera nord de la parcel·la núm. 16 de l'illa cadastral núm. 54.159, punt A.  
Sentit: horari  
Línia delimitadora: s'introduïx a l'illa cadastral núm. 54.158 per la mitgera sud de la parcel·la núm. 09 i continua a oest per les posteriors de les parcel·les que donen al carrer Sant Francesc i al carrer Major fins a la mitgera nord de la parcel·la cadastral núm. 18 de l'illa cadastral núm. 53.177. Creua el carrer Major i s'introduïx en l'illa cadastral núm. 53.174 seguint les posteriors de les parcel·les que donen al carrer Rei en Jaume fins a incloure la parcel·la núm. 13 de l'illa cadastral núm. 54765. Continua a este per a seguir per les posteriors de les parcel·les que donen al carrer Patrici Boronat de les illes números 55.177 i 55.164 fins a incloure la núm. 22 d'esta última. Creua el carrer Patrici Boronat i recorre les posteriors de les parcel·les que donen al carrer Sant Andreu de les illes número 55.166, 55.151 i 54.159, per a acabar al punt d'origen A.  
d) Pertinences i accessoris que comprén i que constituïsquen part essencial de la seua història  
Hi ha diversos inventaris en l'arxiu municipal que ens mostren exhaustivament els béns del temple, encara que hui en dia molts d'estos han desaparegut.  
. Inventari de 1860 de l'ecònom Vicent Castillo.  
. Inventari de 1879 de l'ecònom Delgado de Molina.  
. Inventari de 1880 del rector Salvador Muñoz Álvarez, més complet.  
. Inventari de 1900, pel mateix.  
. Inventari fet pel rector Francisco Alamar en 1943 en què s'enumeren els béns desapareguts en la guerra civil.  
En l'actualitat es troben a la parròquia:  
d.1) Pintura sobre taula:  
. Ostensori amb representació d'Eccehomo i Mare de Déu Dolorosa. Obra de Joan de Joanes. Primera mitat s. XVI (24.69.272-455-1804).  
d.2) Escultura de ple volum:  
. Mare de Déu de l'Oreto. Anònim. S. XV (35.56.949-751-1454).  
d.3) Orfebreria:  
. Creu processional. Anònim. S. XVI. Plata en el seu color i sobredaurada (19.93.559-432-0023).  
. Veracreu o Lignum crucis. Anònim. S. XV. Plata daurada (67.58.226-356-0188).  
. Custòdia. Obra de Bernat Quinzà. Segona mitat S. XVIII. Plata i coure sobredaurat (88.05.336-048-4682).  
e) Normativa de protecció de l'església de Sant Andreu de l'Alcúdia i el seu entorn  
Monument  
Article 1  
Caldrà ajustar-se al que disposa la secció 2a, règim dels béns immobles d'interés cultural, del capítol III, títol II, de la Llei 4/1998 d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, aplicable a la categoria de Monument.  
Article 2  
Els usos permesos seran tots els que siguen compatibles amb la posada en valor i el gaudi patrimonial del bé i que contribuïsquen a la consecució d'estos fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons el que disposa l'article 18 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià.  
Entorn de protecció  
Article 3  
De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del monument necessitarà l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de cultura. Esta autorització s'emetrà d'acord amb als criteris establits en la present normativa, i en el que no s'hi preveu, per mitjà de l'aplicació directa dels criteris previstos en l'article 39 de l'esmentada Llei. La present normativa regirà amb caràcter provisional fins que es redacte el pla especial de protecció del monument i el seu entorn, i que este aconseguisca la validació patrimonial.  
Totes les intervencions requeriran, per al seu tràmit d'autorització, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que en permeta constatar la situació de partida i la transcendència patrimonial.  
Article 4  
Sense perjuí del que disposa l'article anterior, per mitjà d'un sospesat informe tècnic municipal, es podrà derivar la no-necessitat de tràmit d'autorització previ en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i les instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació i decoració interior d'estos immobles  
En estos casos, l'Ajuntament comunicarà a esta administració, en el termini de 10 dies, la concessió de llicència municipal, i adjuntarà com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que en permeta constatar la situació de partida i la falta de transcendència patrimonial  
Article 5. Criteris d'intervenció  
1. Es mantindran les pautes de la parcel·lació històrica de l'entorn.  
2. Les alineacions seran les històriques conservades fins a l'actualitat.  
3. Els usos permesos, els paràmetres urbanístics i les condicions d'estètica i conservació s'atindran al que disposa l'article 3.2.2, Entorn de l'església de Sant Andreu, del pla general d'ordenació urbana de l'Alcúdia, aprovat definitivament per la Comissió Territorial d'Urbanisme el 30 de juliol de 2002.  
Article 6  
Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en la valoració de l'escena o en el paisatge urbà del monument i el seu entorn, com seria el cas de l'afecció dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o arbratge, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc., o com podria ser-ho també l'afecció de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualssevol altres d'un estil i conseqüències semblants, hauran de sotmetre's a autorització de la conselleria competent en matèria de cultura, que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat abans al·ludits.  
Article 7   
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat, sol·licite i obtinga autorització expressa.  
Article 8   
En qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o el seu entorn de protecció, resultarà d'aplicació el règim tutelar establit en l'article 62 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, per a la salvaguarda del patrimoni arqueològic.  
Article 9   
La contravenció del que preveu la present normativa determinarà la responsabilitat dels seus causants en els termes establits en la Llei 4/1998, d'11 de juny de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, i en la resta de lleis que s'hi apliquen.