Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 6699, del 25-01-2012 (2012/134)

Notificació de la sentència dictada en el judici ordinari número 1004/2009.
---------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   6699

Data del DOGV
:   25-01-2012

Secció del DOGV
:   IV. ADMINISTRACIÓ DE JUSTÍCIA

Número del document
:   2012/134


Organisme emissor
:   Jutjat de Primera Instància Número 1 de Castelló de la Plana

Tipus de document
:   Edicte

Notificació de la sentència dictada en el judici ordinari número 1004/2009. [2012/134]  
Procediment ordinari 001004/2009  
De: María del Carme Bou Forcada i Miguel Moliner Carreres.  
Procuradora: M.ª Pilar Sanz Yuste.  
Contra: Alfonso García Piqueras i Vanesa García Piqueras.  
Procuradora: M.ª Luisa Pascual Vallés.  
En este procediment ordinari, seguit a instàncies de María del Carme Bou Forcada i Miguel Moliner Carreres contra Alfonso García Piqueras i Vanesa García Piqueras, s'ha dictat la sentència que diu literalment:  
  
«Sentència número 92/2011  
Jutge que la dicta: José Antonio Oreja Martínez.  
Lloc: Castelló de la Plana.  
Data: 11 d'abril de 2011.  
Part demandant: María del Carmen Bou Forcada i Miguel Moliner Carreres.  
Procuradora: M.ª Pilar Sanz Yuste.  
Part demandada: Alfonso García Piqueras i Vanesa García Piqueras.  
Procuradora: M.ª Luisa Pascual Vallés.  
Vistos per José Antonio Orea Martínez, magistrat jutge del Jutjat de Primera Instància número 1 de Castelló de la Plana estes actuacions de juí ordinari sobre la resolució contractual i la reclamació d'una quantitat seguits davant d'este Jutjat davall el número 1004 de l'any 2009 a instàncies de María del Carmen Bou Forcada i Miguel Moliner Carreres representats per la procuradora M.ª Pilar Sanz Yuste i assistits per la lletrada Mara Donnay Brisa contra Vanesa García Piqueras i Alfonso García Piqueras representat este últim per la procuradora M.ª Luisa Pascual Vallés i assistit per la lletrada Carolina D. Mallach Monferrer.  
Antecedents de fet  
Primer. Pel procurador de la part actora en la representació indicada i per mitjà d'un escrit que per torn de repartiment va correspondre a este Jutjat es va presentar una demanda de juí ordinari en què, en síntesi, al·legava: en data 12 de juliol de 2008 els demandants van subscriure amb els demandats un contracte que van denominar Contracte d'arres o senyal, per a l'adquisició d'una vivenda. En el dit contracte, els demandats s'obligaven a vendre i els demandants a comprar la vivenda-apartament lliure de càrregues i arrendaments i al corrent de pagament de les contribucions i imposats pel preu estipulat. En l'acte de la firma, els demandants van entregar als demandats la quantitat de 10.000 euros, pactant que es tornarien duplicades en cas que incompliren els venedors allò que s'ha pactat, o es perdrien si qui incomplia eren els compradors. Les parts es van obligar a firmar l'escriptura pública de compravenda al gener de 2009, moment en el qual s'abonaria la resta del preu pactat. En el moment que s'anava a escripturar el notari va advertir que la finca estava gravada amb una hipoteca de 153.800 euros, la qual els demandats estaven disposats a cancel·lar amb l'import de la venda, però a més també estava gravada amb un embargament dimanant de l'execució hipotecària nombre 378/2002 del Jutjat de Primera Instància número 2 d'Almansa per un import de 142.797 euros; es va lliurar una certificació de càrregues en el procediment indicat. La data d'anotació de l'embargament (19 de juny de 2008) era anterior a la firma del contracte d'arres que ens ocupa, per la qual cosa era conegut pels demandats. Els demandants es van negar a subscriure el contracte i els demandats es van negar inclús a restituir la quantitat que se'ls va entregar. Al no poder transmetre la vivenda lliure càrregues procedix resoldre el contracte amb la restitució del doble de la quantitat entregada en concepte d'arres atés que es va pactar així.  
Adduïa els fonaments de dret que estimava d'aplicació i acabava sol·licitant que es dictara una sentència per la qual s'estime íntegrament la demanda i es declare resolt el contracte, subscrit entre les parts, de data 12 de juliol de 2008 i condemne els demandats a pagar als demandants la quantitat de 20.000 euros, amb condemna expressa en costes.  
  
Segon. Admesa a tràmit la demanda, es va emplaçar als demandats, que a través de la seua representació va presentar un escrit de contestació el codemandat, senyor García, en el qual, resumidament al·legava: es desconeixia l'existència de l'embargament que de fet es va anotar dies abans a subscriure el contracte. L'embargament era sobre el 50% de la vivenda de què era titular el demandat, sense que tinguera coneixement que poguera existir cap deute pendent amb el Banco Bilbao Vizcaya. L'embargament es va realitzar en el curs d'una execució hipotecària (número 378/2002 del Jutjat de Primera Instància número 2 d'Almansa) instat fa sis anys per l'entitat bancària. La vivenda es va subhastar o va adjudicar a l'executant, per la qual cosa el demandat pensava que amb això havia sigut satisfet completament el deute. El demandat, que no es va personar en el procediment, va decidir tancar l'empresa i traslladar-se a Castelló. Per això desconeixia els embargaments, ja que les notificacions es realitzaven per edictes, això a pesar que des de 2004 està empadronat a Benicàssim pel que el Jutjat podria esbrinar el domicili. En pensar que havia saldat els deutes, en 2004 va comprar la vivenda objecte d'estes actuacions juntament amb la seua germana. A més, com que no podia vendre la vivenda el Banc de València ha instat un procediment d'execució hipotecària. Es va tractar de solucionar el problema a través del pare dels demandats però estos no van voler atendre a una solució. No procedix la devolució del doble de les quantitats entregades, perquè el contracte és nul, ja que existix un error en els contractants en el consentiment en creure que la vivenda no tenia més càrregues que la hipoteca. Els demandants només poden reclamar la devolució d'allò que s'ha entregat, però reclamant les quantitats basant-se en una resolució contractual, no poden reclamar-se en este procediment. No obstant això, la interpretació tant de l'article 1454 com de l'article 1152 del Codi Civil ha de ser restrictiva, permetent la seua moderació pels tribunals. L'incompliment del contracte no va ser per voluntat dels venedors, a més el registre és públic.  
Després d'adduir els fonaments de dret pertinents acabava sol·licitant que es dictara una sentència per la qual:  
Es desestime la demanda interposada per ser nul el contracte, i que s'absolga el meu representat de les pretensions dels demandants, amb imposició de les costes processals.  
Subsidiàriament es desestime parcialment la demanda, declarant que l'única quantitat a abonar pel demandat és 10.000 euros, sense altres interessos que els de l'article 576 de la Llei d'Enjudiciament Civil i sense condemna en costes.  
Tercer. Celebrada l'audiència prèvia i després d'intentar la conciliació sense èxit, les parts, si és el cas, van realitzar al·legacions respecte a les excepcions processals i la impugnació documental, amb fixació de fets controvertits. En ser l'única prova proposta la documental que consta en les actuacions, estes es van deixar concluses per a sentència.  
  
Fonaments de dret  
Primer. Les parts subscriuen un contracte d'arres redactat pels demandats, ja que res en contra indiquen, per tant són estos els que determinen les clàusules contractuals acceptades pels demandants (art. 5257 AO). En el contracte indicat es determina l'objecte de la compravenda i de forma clara s'establix que l'immoble serà comprat (per tant transmés) lliure de càrregues i arrendaments (pacte primer). En el pacte segon s'establix l'entrega, en concepte d'arres o senyal, de la quantitat de 10.000 euros pels compradors, que perdran "si incompliren allò que s'ha convingut en el present document, o tindran dret a percebre duplicades si l'incompliment es produïra pels venedors".  
  
Actualment la jurisprudència ha distingit entre els següents tipus d'arres: a) Confirmatòries. Són les dirigides a reforçar l'existència del contracte, constituint un senyal o prova de la seua celebració, o bé representant un principi d'execució. b) Penals. La seua finalitat, és la d'establir una garantia del compliment del contracte mitjançant la seua pèrdua o devolució duplicada, cas d'incompliment per un o altre contractant. c) Penitencials. Són un mitjà lícit de desistir les parts del contracte mitjançant la pèrdua o la restitució duplicada, que es referix específicament l'article 1454 del Codi Civil.  
Els dubtes que puguen sorgir en la determinació del tipus d'arres que ens trobem han de resoldre's en atenció a les normes d'interpretació dels contractes, per a saber l'abast i l'eficàcia que les parts van voler donar a les arres. Tenint en compte que les arres o el senyal que com a garantia permet l'article 1.454 del Codi Civil té un caràcter excepcional que exigix una interpretació restrictiva de les clàusules contractuals, s'ha d'entendre, en cas contrari, que es tracta d'una simple bestreta a compte del preu que servix per a confirmar-lo, per la qual cosa la seua condició penitencial serà necessari que eixa siga l'expressa voluntat de les parts. Per tant, s'haurà d'expressar d'una manera clara i evident el seu caràcter de penitencials o penals.  
Segons allò que s'ha indicat, no hi ha dubte que les parts van voler donar el caràcter de penals a les arres, ja que determinen les conseqüències per al cas d'incompliment per alguna de les parts, com així s'observa d'allò que s'ha determinat en la clàusula segona.  
La sentència de l'Audiència Provincial de Madrid del 10 d'octubre de 2006 explica que "en substància les arres són una quantitat de diners (o en altres coses generalment fungibles) que poden entregar-se ambdós contractants entre si o només l'un a l'altre, en un contracte o precontracte (habitualment de compravenda, encara que també puga ser d'un altre tipus, per exemple, permuta o arrendament) La funció que complisquen eixes arres o senyal serà la que els contractants hagen volgut donar-los en cada cas".  
Establix la sentència de l'Audiència Provincial de Castelló d'11 gener de 2010: "La sentència d'instància fa una anàlisi detinguda del contracte subscrit en el document privat de data 22 de febrer de 2007, amb les modificacions realitzades per un altre de 18 de maig de 2007, i arriba a una conclusió encertada tant sobre el seu caràcter, de verdader contracte de compravenda, com sobre la clàusula setena, en relació amb la segona a), que recollia l'entrega dels 12.000, entenent que no es tracta d'un supòsit genuí d'arres penitencials, a pesar de l'expressió en el propi contracte, sinó que l'entrega de tal quantitat integrava una simple bestreta a compte del preu, i s'establia, en la clàusula setena, que si el venedor incomplia el contracte, hauria de reembossar al comprador el doble de l'import que li haguera entregat. En funció dels termes d'eixa clàusula i entenent que no constituïa un verdader pacte d'arres penitencials en la mesura que no permetia el desistiment voluntari del contracte mitjançant la pèrdua o la restitució duplicada (arres a què específica i únicament es referix l'article 9229 QV), no hi ha dubte que sí que suposava un supòsit de les denominades arres penals, a les quals se li assigna una funció de garantia de compliment, que es perden en cas d'incompliment però que no permet deslligar-se del contracte, i que funcionen de mode semblant a la clàusula penal de l'article 1154 del Codi Civil, com a rescabalament, per al cas d'incompliment.  
  
Des d'esta perspectiva, l'expressa però genèrica referència continguda en el contracte es pot interpretar que comportava la ferma, deliberada i decidida voluntat de venedor i comprador de subscriure un pacte en què la demostració de l'incompliment reprotxable al venedor comportara que estiguera obligat a restituir al comprador el doble de la quantitat entregada per este, i així es va estipular expressament. Per tant, la jutjadora d'instància, fent una adequada interpretació de la clàusula controvertida, conclou que es tracta d'arres penals les establides en el contracte i, en conseqüència, estima la demanda, no sent incongruent que les arres que servixen per a confirmar el contracte es puguen considerar com a penals, davant de la previsió de l'incompliment, que és el que van voler els interessats en redactar el pacte de la clàusula setena del contracte".  
Segon. L'escriptura pública no es va atorgar pel fet que la finca no sols estava gravada amb una hipoteca, coneguda pels demandats i que en data la dita escriptura res van fer per a cancel·lar-la, com era la seua obligació segons allò que s'ha pactat, sinó que a més estava gravada amb un embargament. El demandat senyor García ve a al·legar en general que:  
1.º Desconeixia l'existència de l'embargament. Per això el contracte és nul ja que hi ha un vici del consentiment.  
2.º Els demandats no van voler atendre a la solució que els van proposar els venedors.  
Respecte a esta última al·legació no s'aconseguix saber quina solució pot existir més enllà de cancel·lar l'embargament amb el pagament de la quantitat que corresponga, circumstància que no es va fer. Tampoc explica la part la solució que es proposa. Però a més, els compradors, ací demandants, insten el que es va pactar, açò és, que se'ls transmetera l'immoble lliure de qualsevol gravamen.  
Respecte de l'error al·legat, que l'article 1256 del Codi Civil preveu juntament amb el dol i a la intimidació, com a vici del consentiment i que dóna lloc a la nul·litat del contracte si complix allò que s'ha disposat en l'article 1266, la sentència del Tribunal Suprem de 24 de gener de 2003 assenyala: «d'acord amb la doctrina d'esta Sala, perquè l'error invalide el consentiment, s'ha de tractar d'error excusable, és a dir, aquell que no es puga atribuir a negligència de la part que ho al·lega, ja que l'error inexcusable no és susceptible de donar lloc a la nul·litat sol·licitada per no afectar el consentiment, així ho entenen les sentències de 14 i 18 de febrer de 1994, de 6 de novembre de 1996 i de 30 de setembre de 1999", i s'assenyala en la penúltima de les citades que "la doctrina i la jurisprudència ve reiteradament exigint que l'error al·legat no siga inexcusable, havent-hi pronunciament per la seua inadmissió, si este recau sobre les condicions jurídiques de la cosa i en el contracte va intervindre un lletrat, o s'haguera pogut evitar l'error amb una diligència normal"; amb citació d'altres diverses, la sentència de 12 de juliol de 2002 recull doctrina respecte de l'error en l'objecte a què es referix el paràgraf primer de l'article 1265 del Codi Civil i establix que "serà determinant de la invalidació del contracte únicament si reunix dos requisits fonamentals: a) Ser essencial perquè la cosa no tinga alguna de les condicions que se li atribuïxen, i precisament de la que de manera primordial i bàsica va motivar la celebració del negoci atesa la finalitat d'este. b) Que no siga imputable a qui ho patix i no haja pogut ser evitat mitjançant l'ocupació, per part de qui ho ha patit, d'una diligència mitjana o regular tenint en compte la condició de les persones, perquè d'acord amb els postulats de la bona fe, el requisit de l'excusabilidad òmpliga per funció bàsica impedir que l'ordenament protegisca a qui ha patit l'error quan este no mereix eixa protecció per la seua conducta negligent ja que en este cas ha d'establir-se eixa protecció a l'altra part contractant que la mereix per la confiança infosa per la declaració (sentències de 18 de febrer i 3 de març de 1994)". En principi resulta paradoxal que qui al·legue l'error del consentiment siga el propi venedor sobre les càrregues que pesen sobre la seua finca. L'existència d'un procediment executiu era sabut pel demandat, com no pot ser d'una altra forma ja que va deixar de complir les seues obligacions de pagament del préstec hipotecari. Si es desentén del procediment, no és responsabilitat dels demandants, ni pot pretendre que siga el jutjat executant qui s'encarregue d'esbrinar el seu domicili, màximament quan la diligència fa que siga el demandat mateix (executat en el procediment indicat) qui haja de facilitar el seu domicili al jutjat i interessar-se per les actuacions que se seguixen en contra seua. L'al·legació referent a què se li va fer notificacions mitjançant edictes, l'única cosa que denota és la irresponsabilitat i deixadesa del demandat davant una actuació executiva contra del seu patrimoni, esta actitud no pot perjudicar els demandants. Però a més, com bé diu el demandat, el registre és públic per la qual cosa, tenint en compte les circumstàncies que hi concorrien (execució indicada) era en tot punt lògic que s'assegurara del resultat del procediment executiu indicat que poguera afectar (com així ha sigut) a altres béns del seu patrimoni. En definitiva, el suposat error al·legat és en tot punt excusable.  
  
Per tant, els demandats incomplixen la seua obligació de transmetre la vivenda lliure de càrregues, que està gravada amb un embargament a més d'una hipoteca. Per la qual cosa, en virtut d'allò que s'ha pactat per les parts, han de restituir el doble de la quantitat entregada pels demandants amb la resolució del contracte.  
Tercer. Les costes s'imposaran als demandats per imperatiu de l'article 394.1 de la Llei d'Enjudiciament Civil.  
Vistos els articles legals citats i la resta de pertinent i general aplicació,  
Dispose:  
Estime la demanda interposada per María del Carmen Bou Forcada i Miguel Moliner Carreres contra Vanesa García Piqueras i Alfonso García Piqueras i condemne els demandats als pronunciaments següents: es declara resolt el contracte de data 12 de juliol de 2008 i han de pagar, als demandants, dotze mil euros (12.000 €) més l'interés legal des de la interposició de la demanda i les costes processals.  
Notifiqueu esta sentència a les parts, i feu-los saber que en contra seua, es pot interposar un recurs d'apel·lació que, si és el cas, haurà d'interposar-se davant d'este Jutjat mateix dins dels cinc dies següents a aquell en què es notifique esta resolució.  
En virtut del que establix la disposició addicional quinzena de la Llei Orgànica 1/2009, de 3 de novembre, complementària de la Llei de Reforma de la Legislació Processal per a la Implantació de la Nova Oficina Judicial, per la qual es modifica la Llei Orgànica 6/1985, d'1 de juliol, de Poder Judicial, per a l'admissió a tràmit del recurs serà necessari que la part recurrent haja efectuat el depòsit corresponent en el compte de depòsits i consignacions del Jutjat; sense este requisit no s'admetrà a tràmit.  
Porteu l'original al llibre de sentència.  
Mitjançant esta sentència meua, de la qual s'expedirà un testimoni per a incorporar-lo a les actuacions, ho pronuncie mane i firme».  
  
Publicació. Donada, llegida i publicada que ha sigut la sentència anterior pel magistrat jutge que l'ha dictada, mentre celebrava audiència pública, el mateix dia de la seua data. En done fe.  
  
I atés que la demanda indicada, Vanesa García Piqueras, es troba en parador desconegut, s'expedix el este edicte a fi que li servisca de notificació en forma.  
  
Castelló de la Plana, 28 de novembre de 2011.- La secretària judicial: Ana Isabel Yagüe Ribes.