Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 4450, del 28-02-2003 (2003/2030)

RESOLUCIÓ de 7 de gener de 2003, de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura i Educació, per la qual s'incoa expedient de declaració de bé d'interés cultural a favor de la col·lecció arqueològica del Tresor de Villena.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4450

Data del DOGV
:   28-02-2003

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2003/2030


Data del document
:   07-01-2003

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura i Educació

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * Villena
    * arqueologia
    * ben cultural
    * protecció del patrimoni

RESOLUCIÓ de 7 de gener de 2003, de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura i Educació, per la qual s'incoa expedient de declaració de bé d'interés cultural a favor de la col·lecció arqueològica del Tresor de Villena. [2003/2030]
  
Vista la sol·licitud formulada per l'Ajuntament de Villena, i vists els informes tècnics que hi ha en l'expedient favorables a la incoació del procediment per a la declaració de bé d'interés cultural a favor de la col·lecció arqueològica del Tresor de Villena, així com la proposta formulada pel Servici de Patrimoni Arqueològic, Etnològic i Històric.
  
Tenint en consideració el que disposa l'article 27 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura i Educació resol:
  
Primer
  
Incoar expedient de declaració de bé d'interés cultural a favor de la col·lecció arqueològica del Tresor de Villena.
  
Segon
  
D'acord amb l'article 28 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, en l'annex adjunt a la resolució es descriu detalladament el tresor, es determinen els valors que justifiquen la declaració, i es fa referència a altres aspectes relacionats amb el bé.
  
Tercer
  
Continuar la tramitació de l'expedient segons les disposicions vigents.
  
Quart
  
En compliment de l'article 27.3 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, notificar esta resolució a l'Ajuntament de Villena, així com al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a l'anotació preventiva.
  
Quint
  
Publicar la present resolució i l'annex en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
  
La qual cosa es fa pública als efectes oportuns.
  
València, 7 de gener de 2003.- El director general de Patrimoni Artístic: Enric Esteve Mollà.
  
ANNEX
  
El tresor de Villena
  
L'excepcional conjunt d'elements d'orfebreria conegut com el Tresor de Villena va ser trobat i rescatat de l'espoli el 1963, gràcies a la col·laboració de la ciutadania de Villena i als afanys i professionalitat de l'insigne arqueòleg José María Soler García (1905-1996).
  
Localització
  
Hui el Tresor de Villena es troba depositat en un cofre de seguretat, que servix al mateix temps d'expositor, al Museu Arqueològic José María Soler, de l'Ajuntament de Villena (Alacant).
  
Història i circumstàncies de la troballa
  
En el transcurs de 1963 l'extracció d'àrids a la rambla del Panadero, al peu de la serra del Morrón (terme de Villena), posà al descobert diverses peces d'or. El 22 d'octubre, el joier Carlos Miguel Esquembre Alonso comunica a José María Soler l'existència d'un fabulós braçalet d'or. La peça havia circulat de mà en mà entre els treballadors de l'empresa d'extraccions creient que era un vulgar engranatge de maquinària de camió, fins que un altre es va interessar per ella i, per mediació de la dona, la portà al joier Esquembre amb la finalitat de saber el valor que tenia. El 25 de novembre el mateix joier avisà l'arqueòleg de la presentació en el seu establiment d'una altra dona portadora d'un braçalet semblant a l'anterior. El segon braçalet, que havia sigut trobat per un dels transportistes de grava, donà a José María Soler la pista del lloc exacte de la troballa.
  
La Direcció General de Belles Arts va autoritzar l'excavació en la zona de les troballes, alhora que se sol·licità un informe al llavors delegat de zona del Servici Nacional d'Excavacions, el professor Miquel Tarradell. El 30 de novembre de 1963 es dugué a terme la inspecció ocular de l'àrea de la rambla del Panadero. L'excavació començà a les 10 del matí del diumenge 1 de desembre. A les 5 de la vesprada del mateix dia, un colp d'aixada d'un dels col·laboradors de José María Soler, Pedro Doménech Albero, posà al descobert el tresor, ocult durant mil·lennis. L'equip decidí romandre en el lloc, custodiant la formidable troballa fins que poguera ser fotografiada in situ. Dos hores després Miquel Flor Amat realitzà les úniques fotografies existents de la troballa tal com estava. Tot seguit es va exhumar el gran vas que contenia el tresor i fou traslladat a Villena per a depositar-lo al domicili de l'arqueòleg. Pel Nadal de 1963 es féu la primera exposició al públic del tresor al Museu Arqueològic Municipal, creat en 1963 amb les col·leccions reunides per José María Soler, i que des de 1967 (any del reconeixement oficial pel Ministeri de Cultura) porta el nom de l'il·lustre arqueòleg de Villena. Com a feliç colofó de l'extraordinària troballa, el 27 de desembre de 1963 el ferroviari Pedro Lorente García donà per pròpia voluntat a José María Soler un tercer braçalet, que havia sigut identificat com a semblant als del tresor per la seua filla en contemplar l'exposició celebrada pocs dies abans.
  
Descripció
  
El tresor està integrat per 67 peces de diferent naturalesa, tecnologia i estat de conservació, que van ser depositades dins un recipient ceràmic en una cavitat excavada en la rambla del Panadero, al peu de la serra del Morrón. Aplega 53 objectes d'or amb un pes total de 9109,28 g, 3 flascons de plata (afectats per corrosió) amb un pes de 620 g, un braçalet o anella de ferro de 31,86 g, un botó o revestiment cònic de ferro amb aplicació de làmina d'or amb un pes de 50,50 g, i un revestiment o acabament de làmina d'or farcit d'ambre de 2,85 g de pes. Els objectes fabricats en or són 28 braçalets del tipus de Villena-Estremoz (tots amb un tall que els secciona, i molts amb evidents senyals de desgast per l'ús), 11 bols, 2 flascons (d'idèntic disseny que els de plata) i 13 fragments de làmines de revestiment (probables restes de guarnicions d'armes). Predomina la decoració a base de motlures, pues i calats.
  
S'estima que el pes total de l'or que conté el tresor és de 9.112 g, d'una qualitat de 23,5 quirats. Les anàlisis efectuades el 1968 pel laboratori del Winterberg-Landesmuseum de Stuttgart (Alemanya) determinaren que la proporció de plata i coure trobada en les peces tenia un origen natural, pròpia de l'or procedent d'arenes fluvials.
  
L'heterogeneïtat del contingut del tresor, on apareixen elements de vaixella, armes i adorns personals, és parella a l'heterogeneïtat en la qualitat dels exemplars dins de cada grup d'objectes, sobretot pel que fa als braçalets, entre els quals hi ha peces d'una qualitat tècnica extraordinària al costat de peces de mediocre fabricació. Igual es pot dir de les restes de guarnicions. Els elements de vaixella són els que presenten més coherència interna. Amb tot, cal apuntar que la complexitat tecnològica dels flascons no és comparable a la dels bols, peces de gran efecte però de menor dificultat artesanal quant a elaboració, perquè la producció dels flascons requerí l'ús de tècniques de soldadura.
  
A continuació es fa una descripció detallada de les peces que reproduïx parcialment l'inventari efectuat per José María Soler García l'any 1965.
  
Interpretacions
  
La magnitud del tresor de Villena conduí el professor Miquel Tarradell a pensar que es tractava d'un tresor reial. Per la seua part, J. Maluquer de Motes va assenyalar el paral·lelisme del tresor de Villena respecte a altres troballes europees, com la de Messingwerk (Alemanya), i plantejà l'originalitat del fogar d'orfebreria de Villena, que hauria irradiat la seua influència sobre la resta de la península ibèrica i l'occident europeu.
  
Partint dels paral·lelisme existents, quant a morfologia i naturalesa de l'or, entre el tresor de Villena i peces d'orfebreria trobades a Orihuela, Callosa de Segura, Cehegín, Lebrija i Estremoz (Portugal), José María Soler defengué l'originalitat del fogar i la influència sobre la ruta que, travessant l'interior de la península ibèrica, conduïx a l'Estremadura portuguesa. L'investigador assenyalà el parentiu existent entre el tresor de Villena i el tresoret del Cabezo Redondo. Este darrer havia sigut trobat a l'abril de 1963 en el jaciment arqueològic que pren nom del referit accident orogràfic de Villena: un poblat d'altura enquadrat en la fàcies argàrica de l'edat del bronze a la península Ibèrica.
  
A la llum de la dita hipòtesi, Soler pogué datar el tresor de Villena entorn de l'any 1000 aC (data que, segons l'autor, podria remuntar-se a mitjan segon mil·lenni aC) a partir de l'anàlisi de C-14 de dos fragments de fusta procedents del Cabezo Redondo feta el 1966 en laboratoris de Heidelberg (Alemanya) i Groningen (Holanda). Segons l'investigador de Villena, l'ús de l'or en estat natiu, sense addició de coure, ratificaria l'adscripció del tresor de Villena al bronze peninsular. Quant a l'origen de l'ocultació, Soler apuntà com a possibilitats igualment plausibles que es tractara de material d'orfebre o del tresor d'un gran jerarca.
  
M. Almagro Gorbea atribuí la singularitat de l'orfebreria de Villena a la recepció per les cultures locals del bronze mitjà de tècniques portades per elements del bronze final d'origen centreeuropeu. Situa la seua aparició a final del segle IX aC i l'extinció en el segle VII aC, i proposa com a data de l'ocultació mitjan segle VIII aC. Esta cronologia explicaria l'existència de ferro en el conjunt. No obstant, l'anàlisi dels bols a partir de referents centreeuropeus conduí l'autor a dividir-los en cinc grups amb una cronologia que aniria de l'any 1000 aC al segle VII aC. Més recentment, per la vinculació amb la introducció del ferro en la península Ibèrica, Almagro situa el tresor de Villena en ple bronze final, abans del 900 aC, en una fase en què haurien començat a arribar els primers influxs de les cultures orientals, però prèviament a la constitució dels primers assentaments colonials fenicis al sud de la península Ibèrica.
  
Les peces de ferro posseïxen un gran interés per ser dels objectes més antics apareguts en la península Ibèrica, i per correspondre amb un estadi arcaic de l'ús del metall en què, lluny de ser utilitzat en la forja d'armes i ferramentes com passarà més tard, és considerat com a metall noble, atresorable i, per tant, és usat en aplicacions i elements d'orfebreria ornamental, tesi que va ser ja apuntada per José María Soler. Atés, així mateix, l'absència d'influències fenícies i l'aparició de plata, característica de la cultura de l'Argar, W. Schüle en 1976 situà la data de l'ocultació del tresor de Villena entorn de l'any 1000 aC. L'investigador alemany també defengué el caràcter autòcton del tresor, partint dels paral·lelismes existents entre la decoració dels bols i la de la ceràmica local, i assenyalà la seua inspiració nòrdica i no centreeuropea.
  
María Luisa Ruiz-Gálvez defén, com Schüle i José María Soler, l'origen local del tresor de Villena, inspirat en tradicions del bronze mitjà i inicis del bronze final representades respectivament pels conjunts de Cabezo Redondo I i Abía de la Obispalía; però, com Schüle, planteja referents nòrdics per als bols i establix el seu paral·lelisme amb els de Rongères i Axtroki, i amb el casc/bol de Rianjo, peces anteriors en cronologia que proven una difusió N-S de l'influx estilístic nòrdic. Quant a la cronologia de l'ocultació del tresor de Villena, planteja una data entorn de la primera mitat del segle IX (que, segons la investigadora, podria remuntar a l'any 1000 aC), ja que la presència de ferro seria indici d'incipients influxos mediterranis.
  
Segons Alicia Perea, el tresor de Villena, com a mostra de l'orfebreria del bronze final, és el producte d'una fase d'apogeu de l'economia peninsular, coincident amb la màxima intensificació de les relacions amb els mons atlàntic i mediterrani. La investigadora relaciona el moment de l'ocultació del tresor de Villena amb la del Cabezo Redondo, però planteja un possible origen atlàntic, i no autòcton, de l'orfebreria. L'anàlisi dels braçalets del tresor de Villena facultà en 1994 Perea i Bàrbara Regina Armbruster a defendre l'avançat grau de desenrotllament de la metal·lúrgia del bronze atlàntic en la península Ibèrica, en constatar la pràctica de la fosa a la cera perduda i l'ús del torn d'eix horitzontal. D'altra banda, Perea assenyala que el fet que els objectes de bronze estiguen absents dels depòsits d'or, i la seua freqüent ubicació a poca profunditat, al costat de vies de comunicació o encreuaments de camins, ha permés a diversos autors vincular el depòsit dels tresors auris a cerimonials de caràcter polític realitzats en territoris fronterers, al pagament de tributs en llocs de pas o a invocacions de divinitats propiciatòries de travessies segures: contexts en què podia haver tingut lloc el depòsit del tresor de Villena.
  
A partir dels resultats de les últimes campanyes d'excavació en el Cabezo Redondo, dutes a terme des de finals dels anys noranta, Mauro S. Hernández ha interpretat recentment el tresor de Villena com a prova de l'existència en la zona d'una comunitat socialment estratificada que controlava un territori estratègic, encreuament de la ruta N-S de la Meseta al Mediterrani i W-E de les terres altes del sud-est a l'interior valencià i la muntanya de Conca, i que tenia prou riquesa i poder per a rebre, adquirir i, a la fi, acumular un tresor de semblants dimensions i valor.
  
Els valors del tresor
  
De tot això es desprén que el tresor de Villena és plenament mereixedor de la qualificació de bé d'interés cultural, per reunir nombrosos i diversos valors.
  
Des del punt de vista històric, artístic i arqueològic, el tresor de Villena constituïx un unicum, un depòsit no normalitzat, pel seu pes i contingut (A. Perea). De fet, es tracta del segon tresor de vaixella àuria més important d'Europa, després del de les Tombes Reials de Micenes a Grècia (A. Mederos). Les seues peculiaritats estilístiques han donat lloc a l'encunyació d'una tipologia descriptiva: la de l'orfebreria d'estil Villena-Estremoz. El tresor, a més, marca l'inici de la introducció del ferro en la península Ibèrica, per l'evidència més antiga de l'ús de ferro com a metall noble.
  
Intervencions
  
Si bé les peces d'or del fabulós conjunt es trobaren en perfecte estat de conservació, no passà igual amb les de plata, que es veren afectades per l'exposició durant uns 3.000 anys al sòl alcalí, la pressió del terreny etc. Tot això féu que les peces patiren una corrosió prolongada i hagueren de rebre una primera intervenció a càrrec de José Serrano, qui reintegrà les parts que faltaven i reforçà les existents dotant les peces d'una estabilitat suficient.
  
Després de 35 anys de la troballa i d'aquella primera restauració, les peces havien començat a patir els efectes del pas del temps i alguns fragments amenaçaven de desprendre's del suport. L'Ajuntament de Villena comunicà la Conselleria de Cultura la necessitat urgent d'una segona intervenció i la Direcció General de Patrimoni Artístic féu les gestions perquè es duguera a terme en el centre de restauració que més garanties oferira. Es va elegir l'Institut del Patrimoni Històric Espanyol, dependent del Ministeri de Cultura.
  
Les peces es traslladaren a mitjan mes d'abril de 1998 i s'arreplegaren a l'agost d'eixe mateix any.
  
Segons l'informe redactat pels restauradors, les peces van ser radiografiades i analitzades abans de la intervenció. La radiografia permeté delimitar amb major precisió les parts originals de les reintegrades en els anys 60 i oferix una visió més detallada de les fissures que presentaven. D'altra banda, l'anàlisi demostrà que les peces estan compostes d'un aliatge plata-or-coure.
  
El tractament que reberen fou, en primer lloc, la neteja de les peces, eliminant el vernís, les restes de cera i l'adhesió de fragments; després es féu la reintegració volumètrica per mitjà de resina amb càrrega totalment reversible i, finalment, s'aplicà una capa de protecció específica per a plata.
  
Després d'esta intervenció les botelles milloraren considerablement, tant en l'aspecte exterior com general, i s'exhibixen amb la resta del conjunt en el Museu Arqueològic José María Soler, de l'Ajuntament de Villena.
  
Normes de protecció