Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 1815, del 30-06-1992 (1992/825331)

RESOLUCIÓ de 8 de juny de 1992, de la Direcció General de Patrimoni Cultural de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, per la qual acorda modificar la delimitació inclosa en l'expedient incoat per a la declaració de conjunt històrico-artístic a favor de sis zones de la ciutat de València.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   1815

Data del DOGV
:   30-06-1992

Secció del DOGV
:   ALTRES DISPOSICIONS

Número del document
:   1992/825331


Data del document
:   08-06-1992

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Ciència

Tipus de document
:   Resolució

Resolució de 8 de juny de 1992, de la Direcció General de Patrimoni Cultural de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, per la qual acorda modificar la delimitació inclosa en l'expedient incoat per a la declaració de conjunt històrico-artístic a favor de sis zones de la ciutat de València.  
Per mitjà d'una Resolució de la Direcció General de Patrimoni Artístic, Arxius i Museus, del Ministeri de Cultura, de 22 de febrer de 1978, es va acordar donar per incoat l?expedient de declaració de conjunt històrico- artístic a favor de sis zones de la ciutat de València.  
Atesa la proposta formulada pels serveis tècnics corresponents i després de l?informe favorable de les institucions consultives, aquesta direcció general ha acordat el següent:  
Primer  
Modificar la delimitació inclosa en l?expedient de declaració de conjunt històrico- artístic a favor de sis zones de València, segons la descripció i els plànols que s'adjunten com a annex a aquesta resolució.  
Segon  
Continuar la tramitació de l?expedient de declaració de bé d'interés cultural del conjunt històric de València, d'acord amb la legislació vigent.  
Tercer  
Que aquesta resolució es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Butlletí Oficial de l?Estat.  
La qual cosa es fa pública perquè tinga els efectes que pertoquen.  
València, 8 de juny de 1992. - La Directora General de Patrimoni Cultural: Evangelina Rodríguez Cuadros.  
ANNEX I  
Descripció del conjunt històric de València  
El conjunt històric de la ciutat de València constitueix el patrimoni cultural més important de la Comunitat Valenciana, caracteritzat per una morfologia urbana heterogènia i amb múltiples renovacions estructurals. De fundació romana, la ciutat va ser presa pels àrabs en el segle VIII, els quals li varen conferir un caràcter tancat pie d'atzucacs. La major esplendor de la ciutat coincideix amb el regnat d?Adb al-Aziz (1021-1061), al qual es deu la construcció de la muralla i l'almodí reial de la Vila- nova. De la seua perllongada presència al llarg de més de cinc segles, només conservem parcialment el traçat urbà de la medina, junt amb alguns llenços de la muralla i els tardans banys de l'Almirall.  
La conquesta cristiana de la ciutat per Jaume I l'any 1238, significa un canvi radical en la seua morfologia. Després del Repartiment, s'inicia un ràpid procés de repoblació que anirà transformant paulatinament la imatge urbana. Es converteix les antigues mesquites en temples parroquials i es consagra la Mesquita Major com a catedral el mateix dia de la conquesta. Junt a les principals vies d?accés a la ciutat, s'inicia la construcció dels grans conjunts monàstics dels ordes mendicants, les fàbriques dels quals seran considerablement ampliades al llarg de la centúria següent.  
La consolidació dels ravals, junt amb l'amenaça de la guerra amb Castella, sota el regnat de Pere III el Cerimoniós, dóna lloc a la construcció d'una nova muralla de tapineria, iniciada el 1356 pel mestre picapedrer Guillem Nebot i enriquida posteriorment per les monumentals portes de Serrans (1392-1398) i de Quart (1441-1460), les quals constitueixen uns dels millors exponents de l'arquitectura militar europea.  
Amb el segle XV s'assoleix un espectacular creixement econòmic i demogràfic, que es fa palès en un desenvolupament urbà sense precedents, del qual és mostra una florent arquitectura civil, que per mitjà de casalots i grans edificis públics, dona una nova imatge ciutadana. Posteriorment, amb la cort del duc de Calàbria es produeix la consolidació de les formes renaixentistes al si d'una societat humanista i aristocràtica que funda la universitat l'any 1500.  
Ja en el segle XVII, l?expulsió dels moriscos va provocar la ruïna del país amb la fallida de la Taula de Canvis l'any 1613. No obstant això, la València del segle XVII esdevindrà, sota el signe de la Contrareforma, una opulenta ciutat conventual, que desenvolupa un fecund barroc decoratiu. L?establiment de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles l'any 1768, marca l?inici de l?ordenació il·lustrada de la ciutat, que desembocarà finalment en l?elaboració d'un pla d'eixample, l'any 1777, que no arribarà a executar-se.  
El creixement de la ciutat fa que les menudes reformes urbanes interiors siguen totalment insuficients, per la qual cosa l'any 1858 s?emprèn un primer intent d'eixample racionalista de la ciutat que, encara que no arriba a executar-se, propicia l?enderrocament de les muralles l'any 1865. Serà finalment l'any 1887, amb la Restauració alfonsina, quan s'aprovarà de forma definitiva el pla d'eixample, elaborat pels arquitectes Arnau, Calvo i Ferreres. Hom executa una trama en retícula delimitada per l?eix de les grans vies, la disposició hipodàmica de la qual només s'aconsegueix en l'àrea compresa entre el carrer de Colom i la Gran Via Marqués del Túria, en les quals s'instal·la una nova burgesia local que plasmarà un nou estatus amb grans edificis historicistes i eclèctics que donaran pas, posteriorment, a un peculiar modernisme neobarroc, que té els seus màxims exponents en els grans edificis públics, com ara els mercats de Colom i Central o la gran estació del Nord.  
El desenvolupament urbà del Cabanyal participa conjuntament de les concepcions urbanístiques de l?eixample de la ciutat, del qual és un fidel reflex; tot efectuat en una escala més menuda i atenent les peculiaritats pròpies del conjunt urbà., Igual que a l?eixample, el primer projecte d'urbanització es realitza al final del segle XVIII, més concretament, després de l?incendi de l'any 1796, quan, sota els auspicis del capità general Luis de Urbina, es redacta un projecte de reconstrucció amb illes de cases regulars i una clara voluntat d'estratificació social. No obstant això, aquest projecte il·lustrat no es durà a terme tot i que va servir de pauta per a la reconstrucció definitiva del Cabanyal, efectuada després de l?incendi del 1875, tot coincidint, de bell nou, amb els projectes d'eixample de la ciutat de València i desenvolupant una peculiar trama en retícula derivada de les alineacions de les antigues barraques, en les quals es desenvolupa una arquitectura popular de clara arrel eclecticista.  
Després del parèntesi que va suposar la guerra civil, les reformes urbanes de caràcter parcial van continuar fins que, finalment, l'any 1946, es va aprovar el Pla d'Ordenació Urbana de València i el seu Cinturó, el qual plasmarà una nova concepció urbanística de caràcter global que depassa els estrictes límits municipals. No obstant això, el desenvolupament incontrolat dels anys 60 va distorsionar tota aquesta nova concepció, que va crear uns forts desequilibris, amb els quals s?ha afavorit l?abandonament de grans àrees urbanes del centre històric en favor de nous centres administratius i comercials, la qual cosa ha suposat la seua marginació amb un alt grau de degradació.  
ANNEX II  
Motivació de la delimitació proposta  
S'ha delimitat la zona afectada per l?expedient incoat, considerant la proposta inicial de l?expedient de l'any 1978 i també les circumstàncies urbanístiques i de situació real del conjunt històric en el moment actual respecte al de la iniciació de l?expedient i el fet que des de 1985 es disposa d'una nova Llei del Patrimoni Històric Espanyol, que remet i coordina amb la política urbanística municipal una part de la gestió de la tutela sobre el patrimoni històric immoble.  
S'ha optat per la redefinició dels límits del conjunt històric basada en una valoració de la història urbana de la ciutat en els seus aspectes més singulars i valuosos dintre del conjunt patrimonial de la Comunitat Valenciana. Amb un criteri restrictiu respecte de les àrees considerades inicialment, però que no poden considerar-se d'especial rellevància d'acord amb la legislació vigent, la tutela del qual puga ser gestionada de manera idònia per mitjà del planejament municipal, se centra en la delimitació dels àmbits següents:  
\* Recinte emmurallat (Ciutat Vella)  
\* Primer eixample delimitat per les grans vies i el llit del Túria.  
\* Nucli original de l'eixample del Cabanyal  
En la definició dels aspectes urbans perimetrals d'interés, com per exemple les grans vies, s'ha inclós totes les parcel·les i les unitats d'edificació que recauen a ells com a elements configuradors d'aquests espais. El llit del Túria inclou el conjunt de ponts i baranes històrics, el llit i els espais exteriors vinculats a ell, com ara l'Albereda i el recinte històric dels Jardins del Real.  
ANNEX III  
Area afectada  
A) Descripció literal de la delimitació  
1. Descripció literal de l'àrea de Ciutat Vella  
Per tal de fixar correctament la delimitació de l'entorn de protecció establirem prèviament el seu origen i el seu sentit.  
Origen: encontre de l'alineació oest del pont de les Glòries Valencianes amb una línia en paral·lel a la barana del riu i a una distància exterior a aquell de 18 metres.  
Sentit: el de les manetes d'un rellotge.  
Des de l'origen i en el sentit de les manetes d'un rellotge la línia discorre paral·lela a la barana del riu, a 18 metres d'aquell per la part exterior fins que arriba a la plaça de Santa Mònica, on tot incloent la plaça sencera, recorre el límit dels edificis que la configuren i, a partir de la plaça de Santa Mònica, recorre l'alineació de les edificacions que discorren paral·leles a la barana del riu fins que arriba a l'encontre amb el límit dels Jardins del Real. En aquest punt, la línia discorre pel límit dels Jardins del Real amb l'espai parcel·lat que pertany a l'edifici del museu de Sant Pius V, fins que arriba a un punt d'encontre amb la línia que marca l?alineació amb el carrer interior dels jardins, que naix a la porta dels jardins que s'obren a l'avinguda de Blasco Ibáñez.  
Des d'aquest punt, recorre la línia citada fins que trenca amb l'alineació del carrer del General Elio i al llarg d'aquest carrer continua per la seua alineació fins el Pla del Real i, des d?ací, continuant la seua alineació, discorre per l?alineació est del passeig de l'Albereda, i seguint aquesta, fins a la frontera de la caserna de l'exèrcit. A partir d'aquest encontre, la línia passa per l'alineació de la seua frontera i, incloent l?alineació exterior de la rotonda de la plaça de Saragossa, ix tangencialment des d'aquesta fins al pont d?Aragó, en la part sud, i al llarg d'aquest fins que arriba a la línia trencada que uneix la part posterior de totes les parcel·les i els edificis que donen a la Gran Via del Marqués del Túria i la seua continuació, la Gran Via de les Germanies, tot incloent-hi xamfrans i places, edificis i parcel·les que donen a aquestes mateixes places, fins que troba, amb el mateix criteri, la línia trencada que uneix les parts posteriors d'edificis i parcel·les que donen a la Gran Via de Ramón i Cajal i la seua continuació, la Gran Via de Ferran el Catòlic, fins a la fi d'aquesta, tot incloent-hi xamfrans, i des del límit de l?últim edifici xamfrà fins que troba l'alineació oest del pont de les Glòries Valencianes fins al seu origen.  
2. Descripció literal de l'àrea del Cabanyal  
Per tal de fixar correctament la delimitació de l'entorn de protecció, establirem prèviament un origen i un sentit.  
Origen: el vèrtex sud-oest de l'encontre entre els carrers de Mariano Cuber i Escalante.  
Sentit: el de les manetes d'un rellotge.  
Des de l'origen, tot el carrer d'Escalante, en la seua alineació més allunyada del mar, fins al vèrtex nord-oest de l'encontre del carrer d'Escalante amb el carrer de Remontes.  
Des d'aquest punt, continua per l?alineació del carrer de Remontes fins que trenca, en un angle de 453 graus, en l'encontre amb el carrer de la Reina, fins que trobe l?alineació més pròxima al mar del carrer del Doctor Lluc, continuant per aquest fins que topa amb el vèrtex sud-est de l'encontre del carrer del Doctor Lluc amb el carrer de Mariano Cuber, i des d'aquest vèrtex, en línia recta, fins el vèrtex sud-est de l'encontre amb el carrer del pare L. Navarro, a partir del qual la línia continua l'alineació d'aquest carrer fins que topa amb el carrer de Francisco Cubells, en l'alineació sud, i continua per aquest carrer fins a l'alineació oest del carrer Escalante i, des d'aquest punt, fins a l'origen.  
B) Delimitació gràfica  
Veure imatge