Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 4981, del 08-04-2005 (2005/2923)

RESOLUCIÓ de 7 de març de 2005, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport de la Generalitat Valenciana, per la qual s'acorda continuar els tràmits per a la declaració com a Bé d'Interés Cultural, a favor de la cartoixa de Vall de Crist d'Altura (Castelló), i s'obri el període d'informació pública.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4981

Data del DOGV
:   08-04-2005

Secció del DOGV
:   V. ALTRES ANUNCIS - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2005/2923


Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Resolució

RESOLUCIÓ de 7 de març de 2005, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport de la Generalitat Valenciana, per la qual s'acorda continuar els tràmits per a la declaració com a Bé d'Interés Cultural, a favor de la cartoixa de Vall de Crist d'Altura (Castelló), i s'obri el període d'informació pública. [2005/X2923]
  
Vista la resolució de 10 de febrer de 1984, de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, per la qual s'acorda tindre per incoat l'expedient de declaració de Monument Històric Artístic a favor de la cartoixa de Vall de Crist d'Altura (Castelló), DOGV núm. 150 de 08.03.1984.
  
Vista la resolució de 2 de març de 2000, de la Direcció General de Promoció Cultural i Patrimoni Artístic (DOGV núm. 3722 de 3.4.2000), per la qual s'establixen els requisits per a la convalidació d'informes i la resta de tràmits produïts en els procediments sobre declaració de béns d'interés cultural incoats amb anterioritat a l'entrada en vigor de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Vistos els informes tècnics que complementen l'expedient amb aquelles determinacions que es preveuen en l'article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, per a la declaració de Béns d'Interés Cultural.
  
Esta Direcció General, en l'exercici de les atribucions que li atorga el Reglament Orgànic i Funcional de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, aprovat per Decret 183/2004, d'1 d'octubre, del Consell de la Generalitat, resol:
  
Primer
  
Continuar la tramitació de l'expedient, d'acord amb les disposicions vigents.
  
Segon
  
De conformeitat amb el que disposa l'art. 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure'l amb les seues parts integrants, pertinences i accessoris per a poder identificar-lo més perfectament, així com delimitar l'entorn afectat i fixar les normes de protecció del bé i de l'àmbit en els annexos que s'adjunten a la present resolució.
  
Tercer
  
En compliment d'allò que s'ha preceptuat en l'art. 27.3 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià, notificar esta resolució als interessats i a l'Ajuntament d'Altura i fer-los saber que, de conformeitat amb el que establixen els articles 35 i 36, en relació amb el 27.4 de la llei, la realització de qualsevol intervenció, tant en el monument com al seu entorn, haurà de ser autoritzada preceptivament per esta Direcció General, amb caràcter previ a la seua realització i a l'atorgament de llicència municipal, si és el cas, quan esta resulte preceptiva, així com qualsevol canvi d'ús en l'immoble a què es contrau la present incoació, de conformeitat amb el que disposa art. 33 de la mencionada llei.
  
Quart
  
La present incoació, d'acord amb el que establix l'art. 33 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determina la suspensió de l'atorgament de llicències municipals de parcel·lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i la resta d'actes d'edificació i ús del sòl que afecten l'immoble i el seu entorn de protecció, així com de les dites actuacions quan siguen dutes a terme directament per les entitats locals. Queden igualment suspesos els efectes de les ja atorgades, suspensió els efectes de la qual, de conformeitat amb la limitació temporal continguda en l'incís segon de l'article 33 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, es resoldran després de la declaració.
  
No obstant això, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià podrà autoritzar les actuacions mencionades quan considere que, en aplicació de les normes de protecció determinades per la present resolució, manifestament no perjudiquen els valors del bé que motiven la incoació, així com les obres que, per causa major o interés general, hagen de realitzar-se inajornablement, segons el que disposa l'incís primer de l'esmentat article.
  
Quint
  
Que, en compliment d'allò que s'ha preceptuat en l'art. 27.3 de la llei, es notifique la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a la seua anotació preventiva, i al Registre de la Propietat de València per al mateix fi.
  
Sext
  
Que la present resolució, amb els seus annexos, es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
  
Sèptim
  
D'acord amb el que preveu l'art. 27.6 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, obrir un període d'informació pública perquè totes les persones que hi tinguen interés, puguen examinar l'expedient durant el termini d'un mes, a partir de la publicació de la present resolució en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. L'expedient estarà a disposició dels interessats en el Servici de Patrimoni Arquitectònic i Mediambiental de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià, de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, avinguda de Campanar, número 32, de València.
  
València, 7 de març de 2005.- El director general de Patrimoni Cultural Valencià: Manuel Muñoz Ibáñez.
  
ANNEX I
  
Dades sobre el bé objecte de la declaració
  
1. Denominació del bé
  
a) Principal
  
Cartoixa de Vall de Crist
  
Cartoixa de Valldecrist
  
b) Secundàries
  
Cartoixa del Vall de Jesucrist (originari)
  
Cartoixa de la Ntra. Sra. de la Vall de Crist
  
2. Descripció
  
a) Immoble objecte de la declaració
  
La cartoixa de Vall de Crist, situada al terme municipal d'Altura, prop de la ciutat de Segorbe, va ser la quinta de les cases de cartoixans de l'Orde de Sant Bru a la península Ibèrica, i la segona de les valencianes. Va estar considerada com una de les més riques.
  
Es funda a finals del segle XIV per desig exprés de l'infant Martí en terres pertanyents al municipi d'Altura. El papa Climent VII concedix permís per a fundar-la a l'abril de 1383, i el juny de 1385 en prenen possessió els primers monjos. En 1399, Martí és coronat rei d'Aragó, i comença a construir-se en 1405 l'església Major. La cartoixa es transforma pel favor reial en un important nucli de poder econòmic, cultural, religiós i polític la rellevància del qual queda patent en segles successius i fins a la seua exclaustració definitiva al juliol de 1835.
  
En el món de les arts, Vall de Crist va acollir el més selecte en la producció plàstica del moment i va impulsar obres arquitectòniques tan singulars com la seua església Major i el seu claustre gòtic, les dimensions i l'harmonia del qual el convertien en una obra única.
  
En l'àmbit polític, social i religiós la influència de Vall de Crist es va plasmar en el seu destacat paper per a la resolució del Compromís de Casp i el cisma d'Occident, quan es va establir ací el Capítol General de l'orde i, posteriorment, la casa capitular i seu del definitori de la independent Congregació Nacional de Cartoixes d'Espanya.
  
La cartoixa de Vall de Crist va ser declarada Monument Històric Artístic per Resolució del 10 de febrer de 1984, del Consell de la Generalitat Valenciana, i després d'això es va començar la recuperació de l'església de Sant Martí, es van realitzar estudis sobre esta, excavacions arqueològiques entre 1986 i 1987, es van aprovar diverses escoles taller que van consolidar i van recuperar parcialment les restes del cenobi a partir de 1989, i la Generalitat Valenciana va comprar en 1990 bona part del recinte. En l'actualitat, es considera Vall de Crist com a preat patrimoni cultural del poble valencià.
  
Descripció arquitectònica
  
La planificació d'una cartoixa, els ocupants, l'horari, l'organització sencera de la vida cartoixana, respon adequadament al fi eremiticocenobític del fundador de l'orde, Sant Bru (1030-1101). Generalment, està formada per un gran claustre, al centre del qual hi ha un pati, i en este ordinàriament el cementeri. Al voltant del claustre s'agrupen les cel·les dels monjos, presidides per l'església principal i rodejades de capelles i altres llocs conventuals (sala capitular, refectori, biblioteca, etc.). Prop de la porteria està la capella exterior, per a seglars, i el locutori per a les visites, poques segons la regla.
  
L'estança en què el cartoixà passa la major part de la seua vida és una caseta amb diverses habitacions i un xicotet jardí. Estes cel·les donen al gran claustre on, per un finestró, el germà encarregat deixa el menjar. L'interior de la cel·la servix d'oratori per al rés dels oficis, l'oració, etc., així com de lloc d'estudi, de menjador i d'alcova per a dormir. Té annex un taller i els servicis higiènics necessaris.
  
Els germans encarregats dels treballs materials viuen més prop dels seus tallers i oficines, i en cel·les més reduïdes, perquè gran part del dia estan ocupats fora d'estes.
  
La cartoixa de Vall de Crist, segons el model conventual, quedava rodejada de profusa arbreda, pins, hortes i arbres fruiters, aïllada i sense relació amb les poblacions circumdants, pròxima als contraforts de la serra Calderona.
  
Descripció dels elements arquitectònics segons Les cartoixes valencianes, guia, ajuntaments d'Altura, del Puig i de Serra, edició del Congrés Internacional sobre les Cartoixes Valencianes. El Puig, 2003:
  
La muralla que rodeja el conjunt monàstic està construïda amb maçoneria i matada per un goteró de rajola sobre el qual se situen les teules.
  
La portada principal consta d'un gran arc de mig punt format per estilitzades dovelles de tradició goticocatalana, encara que la seua construcció, com la de la muralla (de 1644) són d'època barroca.
  
Traspassat el llindar d'accés, entrem en una primera zona situada fora de la clausura, l'àrea pública, perquè servia de connexió amb el món exterior. Esta zona de recepció estava formada pel pati d'entrada i el grup d'edificis col·locats al seu voltant, als quals tenien accés directe.
  
Apegat interiorment a la muralla, encara es poden apreciar les restes del porxe, que recorria a una part i una altra la portada principal. Estava cobert a dos aigües, excepte el vestíbul, que ho feia a quatre. La seua construcció es va fer en el segle XVIII, quan van acabar les obres de l'hostatgeria i taller, en què es comunicava per la porta més occidental de la seua fatxada, on havia de situar-se la porteria.
  
Adscrita en certa forma a esta zona, es troba l'anomenada hostatgeria i tallers, amb una multiplicitat d'usos que no permeten la seua definició amb propietat. Iniciada la seua construcció a finals del segle XVII, les obres es van allargar fins a quasi la meitat del XVIII.
  
La desapareguda hostatgeria nova estava tal vegada adossada al claustre antic per la seua banda oest, i donava a la muralla. La infermeria-apotecaria, erigida abans de 1580, podia estar situada al costat de l'hostatgeria nova formant angle recte i afrontant per darrere amb un camp de l'apotecaria.
  
Àmbit cenobític
  
L'església major presentava davant de la seua portada un atri que estava format per tres grans arcs de mig punt, el central dels quals era major que els laterals. Amb les seues parets encoixinades i quatre columnes sobre pedestals adossades a la seua cara davantera i coronades per sengles boles de clar record herrerià, tenia els arcs extrems frontals i laterals tancats per un barana. Esta configuració es va realitzar, segurament, en el segon terç del segle XVII.
  
Protegit per l'atri i excavat al mur de l'església, sobre la seua portada es trobava el grup escultòric d'argamassa les restes mutilades del qual encara poden apreciar-se hui en dia. Creat segurament en la primera dècada del segle XVIII per algun artífex anònim, els personatges que apareixen representats són sant Joan Baptista, la Mare de Déu amb el Xiquet i sant Bru.
  
L'església Major o de la Ntra. Sra. dels Àngels, l'edifici més cuidat i ornamentat de tot el conjunt monàstic, era d'una sola nau sense capelles, i estava dividida en dos sectors per un barandat separador dels cors: el dels pares (a l'est) i el dels germans (a l'oest). Cada un d'estos cors tenia un cadirat i porta d'entrada d'ús exclusiu per a cada sector. Començada la seua construcció cap a 1399, la seua fàbrica i decoració van experimentar profundes transformacions durant el segle XVII. En 1634, Martí d'Orinda va derrocar la volta de creueria gòtica i va elevar la seua alçària construint una volta de canó reforçada amb arcs faixons i decorada a base de variats motius d'algeps policroms. Així mateix, va reformar i va emmarcar les primitives finestres ogivals amb motlures i cornises alternant-les amb quadres. Va canviar el paviment i un sòcol de taulellets, va revestir les parets del reresagrari, el presbiteri i la part del cor dels sacerdots.
  
El reresagrari tenia cúpula, llanterna i finestres meravellosament realitzades amb pintures de grotescos i a candelieri en la mitja taronja, i profusió de motlures d'algeps pintades de colors i abundant pa d'or, així com teles en les seues parets.
  
En ambdós laterals del presbiteri i excavades als murs es localitzaven les arques funeràries dels fills del rei Martí. També es va canviar en esta data el primitiu retaule gòtic pel grandiós retaule romanista, les dos capelles laterals del cor dels frares, i es van decorar les parets amb gran quantitat de quadres, així com la capella de Sant Bru.
  
Finalment, en 1665 es va construir la cúpula i la llanterna amb tambor sustentada sobre petxines esculpides amb motius heràldics, i es va decorar la mitja taronja amb esgrafiats; tot això evocava sense dificultat la cúpula germana d'Ara Christi.
  
La sagristia, construcció gòtica transformada per la reforma classicista en 1598, era una sala espaiosa i rectangular oberta al mur de l'est per un espai quasi quadrat acabat en el mur del corredor oriental. Este xicotet i barroc departament de la testera era la capella de les relíquies, sobre els murs de la qual, revestits de taulellets, s'alçava una cúpula i una llanterna profusament decorades amb motlures i pintures de putti. Segons Joaquim Vives, estava tancat amb dos portes que contenien dotze quadres sobre la història de sant Bru, pintats en 1631 per Gregori Bausa. La sala major estava coberta per dos voltes de creueria gòtiques revestides amb decoració barroca de cornises i angelots. En les seues parets se situaven l'armari de paret del mur comú amb l'església i les encaixonades del mur que donava a l'antic campanar i a les escales, on se situaven dos teles, i del mur mitger amb el pas porticat septentrional, on segurament hi havia alguna finestra. L'entrada principal a l'antic campanar era des del temple, però també hi havia una altra porta al mur oest de la sagristia. De reduït espai i format bàsicament a costa de la volta de l'escala i del mateix mur de l'església, les seues restes encara són apreciables sobre la fatxada exterior nord del temple.
  
Per a arribar a l'arxiu-biblioteca (damunt de la sagristia) i a la capella exterior calia donar la volta a l'església major per a prendre el corredor porticat septentrional. Això es fa a la tornada de la zona eremítica, que es veu a continuació perquè pertany a este àmbit comunitari. Entrant per la porta que dóna a l'esmentat pas i pujant l'escala s'accedia al suposat arxiu i biblioteca situat sobre la sagristia, encara que no sabem si ambdós estaven en la mateixa planta o repartits entre les dos que hi havia sobre esta.
  
Seguint el pas porticat septentrional i després de passar un estret i rectangular pati exterior arribem a la capella exterior o vicaria. Creada en època gòtica, encara que molt reformada durant el barroc, lluïa al seu interior una gran diversitat de motius decoratius d'algeps pintats i daurats. Un finestral al mur nord donava llum a la sala i en la paret oriental hi havia un altar enfront de la porta d'accés des del pati d'entrada. Davall del paviment s'aprecien les restes d'una cripta.
  
Eixint de l'església per la porta de comunicació amb el saló apareixia el desaparegut campanar. Seguint per davall d'este espai es trobava un departament estret i allargat, cobert amb voltes d'aresta tapiades i rebaixades, que per a alguns autors era la capella de Sant Bru. Al mur septentrional d'esta sala, mitger amb l'església major, encara s'aprecia el buit de l'escala a través de la qual s'accedia a diversos departaments entre els quals estava el del campanar i potser també el noviciat. El campanar, compost per quatre cossos, tenia un rematada superior de forma triangular amb dos campanes.
  
Encara que la creació del claustre menor o de Sant Jeroni pogué ser d'època gòtica, la configuració moderna que, amb algunes reformes posteriors, va mantindre fins al final de la seua existència, era de començaments de segle XVII. Tal com s'aprecia en les seues restes, les columnes són de marbre negre reixat, mentres que el capitell i la basa són de marbre rosa, com ocorre en el brocal del pou, l'original del qual es conserva en una plaça d'Altura. Una sèrie d'arcs de mig punt coronava les columnes, i la seua galeria estava coberta per voltes d'aresta. Completava el conjunt una reforma de l'any 1800 que va afegir set portes de marbres de distints colors als accessos d'entrada al saló, algunes de les quals es troben a l'Ajuntament de Segorbe. Al seu interior, hi havia diverses teles i una escultura sobre l'entrada al carreró del capítol.
  
El col·loqui, situat a la galeria oriental del claustre menor, estava tancat per vidrieres i, tal vegada, per algun xicotet barandat. Hi havia pintures murals en la seua paret mitgera amb el capítol, però es desconeix si tenia una o més portes, i inclús si es va cegar la porta d'accés al capítol des d'este i es va deixar el seu buit com un armari.
  
Davall del saló es troba encara en bon estat de conservació la cisterna, la data de construcció de la qual resulta desconeguda, encara que segurament es va realitzar en època gòtica.
  
Al costat occidental del claustre de Sant Jeroni es col·locaven sis capelles disposades en dos fileres de tres, de construcció gòtica, encara que reformades posteriorment. La capella de Santa Maria Magdalena, ubicada a l'angle nord-oest i erigida per Lluís Mercader (1489-1491), que va ser soterrat en la seua cripta, era la major i més ricament decorada del conjunt, el retaule de 1494 de la qual va realitzar el mestre de Perea.
  
En l'angle nord-oest de la galeria del claustre i excavat al mur de l'església existia una cripta o capella interior. Altres capelles, d'ubicació desconeguda, eren la capella de Sant Antoni; la de Sant Nicolau bisbe, Sta. Caterina i Sta. Bàrbara; la capella de Sant Andreu apòstol, Sta. Úrsula i Sta. Maria Egipciana; la capella de Sant Hug, i la capella de la Mare de Déu dels Desemparats. Finalment, la capella de Sant Sebastià, situada al final del pas porticat oriental, enfront de la cel·la prioral, tenia un retaule pintat cap a mitjan del segle XVI per Joan de Joanes.
  
El capítol era una aula gòtica coberta per voltes de creueria recolzades sobre fines mènsules de delicada talla. Tenia dos portes: la major, segurament gòtica, que donava al col·loqui, i la menor, barroca, donava al carreró porticat del capítol. Al seu costat meridional hi havia un altar i, simulada en la paret, una cova com el Sant Sepulcre sobre la qual descansava el grup escultòric de terracota policrom del mont Calvari, de 1565, de Joan de Valenzuela. Completava el conjunt un Crist jacent de marbre, portat de la cort del papa Alexandre VI. Al voltant de les seues parets se situava el cadirat i sis teles.
  
El refectori, cobert amb volta de creueria sobre murs de càrrega, estava dividit en dos espais per un prim barandat, tal com ocorria en l'església major: l'oriental, per als pares, i l'occidental, per als germans. En esta sala, encara és possible diferenciar en l'actualitat el gran nombre de portes que tenia: la més gran, que donava al saló, per als sacerdots; la que donava al pas entre l'església de Sant Martí i el refectori, per als conversos, i dos més al mur meridional del sector dels pares (la major que conduïa a la cuina i la menor, al púlpit). El refectori, acabat en 1456, pareix que tenia finestres ogivals al mur que donava al saló i, tal vegada, al meridional. A més, disposava d'ulls de bou en la seua part superior, i d'un calefactor. Completaven el mobiliari diverses teles i llargues taules amb bancs apegats a les parets.
  
La cuina, que va ser realitzada en diverses èpoques constructives, estava dividida interiorment en tres dependències. La sala occidental, situada al costat del pou, tenia un pis superior amb escala d'accés, i era on es col·locaven els portadors de fusta que servien per a portar el menjar fins a les cel·les dels monjos. El compartiment del centre, destinat a rebost, disposava en tots els seus murs de tancament de variats buits utilitzats com a rebostos. El compartiment tercer i més complex del conjunt servia per a preparar aliments i netejar utensilis; entre les seues restes es conserva una escala helicoïdal que conduïa, possiblement, a l'estada ocupada pel germà cuiner, tal com sol passar en altres cartoixes.
  
No queda res de l'hostatgeria antiga, denominada així per a diferenciar-la de la nova, de construcció més moderna. De fàbrica gòtica i dotada amb una capella, esta hostatgeria se situava prop de la cel·la prioral.
  
Àmbit eremític
  
A l'extrem del pas darrere de l'església major, coberta amb volta gòtica de creueria, es trobava la cel·la del prior, la situació de la qual i la seua porta especial, instal·lada al final del dit corredor li permetia estar en contacte directe amb l'àmbit cenobític. Esta cel·la, molt reformada durant el priorat de Joaquim Alfaura (1662-1666) fins al punt, potser, de canviar la seua antiga ubicació, era totalment diferent de les altres per la seua forma, extensió i riquesa. Tenia dos plantes i un atri en la seua entrada, construït en 1800, a continuació del pas porticat oriental, les arrancades d'arcada del qual, diferents dels d'este corredor, poden apreciar-se encara. Al seu interior, hi havia pintures i una llibreria amb portalada de marbres jaspiats. L'hort de la prioral estava situat en un nivell inferior i fora del quadrat que formava el conjunt de les cel·les.
  
El claustre major és la fàbrica de la cartoixa que més temps va costar finalitzar, perquè la seua construcció va durar prop de tres quarts de segle (des de 1399 fins al començament de l'últim quart del segle XV o de la dècada dels huitanta), i és possible que es fera en diverses fases, com suggerix la seua doble arcada. La galeria del claustre (de la qual només queden in situ els murs exteriors i les arrancades dels nervis de les voltes de creueria) tenia en la seua part oposada o interior una doble arcada de pedra: la interior, formada per columnes i arcs escarsers (alguns dels quals es conserven a Segorbe i Altura recolzats sobre un barana), i l'arcada exterior, construïda per pilars-contraforts i arcs també rebaixats.
  
El paviment del deambulatori, format per lloses quadrades blanques i blaves col·locades alternativament, conserva unes restes a l'extrem nord de la seua part oriental o del fons.
  
Al començament del corredor d'accés al claustre major hi havia una portada de pedra de què es conserva part del seu muntant esquerre. Tancaven esta porta dos grans fulles de fusta que possiblement foren les que actualment constituïxen la porta barroca del segle XVIII de la capella del Salvador de la catedral de Segorbe.
  
Este claustre estava dividit en dos zones, l'occidental (l'hort) i l'oriental (el cementeri). Consagrat en 1415 i separat en dos sectors (el del nord per a monjos i el del sud per a llecs), entre ambdós cementeris hi havia una gran creu de pedra i, no molt lluny, la capella o torre de les ànimes, (1489-1491).
  
Les cel·les de Vall de Crist es van construir en distints períodes de temps seguint les obres del claustre major; tot pareix indicar que estes cel·les eren vivendes amb dos plantes: la inferior, on s'ubicaven totes les dependències importants per al cartoixà, i la superior, que només s'utilitzava com a porxe.
  
Les cel·les tenien dos portes, una d'entrada a la vivenda i una altra a l'hort, i una finestreta per a rebre el menjar. Traspassada la primera, s'accedia a un vestíbul que donava a l'avantcambra que ocupava la meitat de la vivenda, i d'ací a l'altra mitat, el cubiculum, que era la part fonamental d'esta on estava l'estudi, l'oratori i el dormitori. A l'avantcambra se situava l'accés a l'escala que pujava a la planta alta, i a la seua fatxada posterior es trobava l'eixida a l'hort i una gran finestra. Al fons de l'hort, hi havia una pila que rebia l'aigua per una conducció que rodejava la muralla.
  
Àmbit dels germans i de la procura
  
Eixint del claustre pel corredor d'accés i prenent l'alt corredor septentrional cobert amb volta de creueria gòtica on prop de les escales es troba el buit de la làpida de la consagració, es retorna al pati d'entrada.
  
Al costat meridional de l'esmentat pati i fent cantó, es conserven encara les restes de l'àmbit dels germans i de la procura; en la seua planta superior, construïda aprofitant alguna edificació anterior a la fundació de la cartoixa, s'ubicava el forn.
  
Des d'este cantó i anant per l'església de Sant Martí fins a l'angle l'espai del qual ocupava la cel·la del rei, s'estenia l'atri de Sant Martí, totalment desaparegut, del qual només queden in situ les arrancades de les nervadures. Format per una volta estrelada amb nervis de rajola aplantillada, possiblement de finals del segle XV, tenia quatre trams o voltes quadrades i una de triangular, la més meridional.
  
Al sud de l'atri de Sant Martí, sense cap resta que l'identifique, es trobava el xicotet claustre primitiu, anomenat també dels Frares o Conversos, perquè després de la construcció del claustre major va ser el que els va correspondre. Al centre, hi havia un cementeri utilitzat fins al 18 de gener de 1415, en què es va consagrar el del gran claustre. Tenia al seu voltant sis cel·les amb el seu hort, que eren prou més xicotetes que les del claustre major. A més d'estes, hi havia l'antiga cel·la del senyor Martí, un poc més gran que les anteriors, i sobre esta la de la seua esposa María de Luna, que després de la seua mort es va usar com a sastreria i rober. Des d'estes habitacions, eixien les tribunes practicades a sant Martí, de les quals es van conservar els buits oberts al mur sud fins a la recent restauració dels anys huitanta en què, desgraciadament, es van tapar.
  
L'església de Sant Martí, conservada íntegrament com el seu subterrani i consagrada el 13 de novembre de 1401, conforma un volum compacte de grossos murs sense contraforts, planta rectangular, absis pla i una sola nau coberta per volta de creueria. Damunt de la porta d'entrada es trobaven interiorment les arques funeràries de Lluís Cornell i Dalmau Cervelló, amb les seues banderes i escuts. Substituït el retaule gòtic per un altre en 1753, en 1751 es va desfer el barandat separador dels cors.
  
Davall d'esta església es troba un subterrani il·luminat per claraboies als seus laterals, al qual s'accedix a través d'una senzilla porta amb arc de mig punt. Pel seu noble acabat, resulta difícil pensar que fóra creada com a celler, encara que amb el pas del temps va adquirir este ús, que és el que tenia quan va arribar l'exclaustració.
  
Eixint del subterrani al pati exterior es podien veure el graner, els trulls, el llavador de peix i l'almàssera. Fora d'esta zona, al costat sud del claustre major es troba encara la bassa o viver de peixos.
  
Al cantó sud-occidental de la muralla, que forma un pronunciat ixent, trobem les restes del refectori i de la cuina dels criats, que formava un àmbit específic però adjunt a la zona de conversos fora de la clausura. Una xicoteta porta permetia la comunicació sense haver de recórrer als altres accessos del recinte.
  
Eixint de la muralla i entrant per la porta del pati de dependències, totalment canviada en l'actualitat, s'arriba al pati de dependències, de propietat particular; amb el pou, i al fons les quadres i les cavallerisses.
  
Des d'esta zona, en direcció nord s'arriba a la casa del guarda, el paller i l'era. Seguint el mur septentrional de tancament de les cel·les fins a la muralla oriental del recinte monàstic, s'arriba a les restes del molí fariner. Començat en 1804 i acabat en 1809, este edifici va ser l'última construcció documentada realitzada en la cartoixa de Vall de Crist abans de l'exclaustració.
  
Este important conjunt cartoixà va albergar una important biblioteca amb destacats còdexs, manuscrits i cartularis. No cal ni dir-ho, que va albergar igualment gran quantitat d'obres d'art religiós de Pere Nicolau, Gonçal Peris, Jacomart, Rexach, Roderic d'Osona, Joan de Joanes, Ribalta, Gregori Bausa, Castañeda, Espinosa, Orrente, Vergara, Camarón i altres que, en immens i inexplicable espoli, van desaparéixer, van ser destruïdes o van passar als més diversos i desiguals destins, des de particulars fins a museus d'Amèrica del Nord i França. Algunes es conserven a la catedral de Segorbe i al Museu de Belles Arts de Castelló.
  
b) Relació de les parts integrants.
  
Relació de dependències de què consta la Cartoixa.
  
1. Porta principal d'entrada (zona cenobítica).
  
2. Pati d'entrada (zona cenobítica).
  
3. Nau de l'església de la Ntra. Sra. dels Àngels (zona cenobítica).
  
4. Sagristia (zona cenobítica).
  
5. Capella de Sant Bru (zona cenobítica).
  
6. Campanar (zona cenobítica).
  
7. Reresagrari (zona cenobítica).
  
8. Vicaria o capella (zona cenobítica).
  
9. Pas porticat del pati d'entrada al claustre major (zona cenobítica).
  
10. Claustre de Sant Jeroni o de la Cisterna (zona cenobítica).
  
11. Capelles (zona cenobítica).
  
12. Església de Sant Martí i subterrani (àmbit dels germans i de la procura).
  
13. Pas porticat entre l'església i el refectori. (zona cenobítica).
  
14. Refectori (zona cenobítica).
  
15. Cuina (zona cenobítica).
  
16. Aula capitular (zona cenobítica).
  
17. Pas porticat entre la capella de Sant Bru i el capítol (zona cenobítica).
  
18. Col·loqui (zona cenobítica).
  
19. Escala d'accés a l'arxiu i a la biblioteca (zona cenobítica).
  
20. Hostatgeria i telers.
  
21. Pou del pati de dependències (àmbit dels germans i de la procura).
  
22. Pati de dependències (àmbit dels germans i de la procura).
  
23. Quadres i cavallerisses (àmbit dels germans i de la procura).
  
24. Infern o cuina de criats (àmbit dels germans i de la procura).
  
25. Àmbit dels germans i de la procura.
  
26. Cel·les de Martí d'Aragó i la senyora María de Luna (àmbit dels germans i de la procura).
  
27. Lloc que ocupava el claustre primitiu (àmbit dels germans i de la procura).
  
28. Caseta on se salava i netejava el peix (àmbit dels germans i de la procura).
  
29. Entrada als trulls (àmbit dels germans i de la procura).
  
30. Graner (àmbit dels germans i de la procura).
  
31. Almàssera (àmbit dels germans i de la procura).
  
32. Cel·la prioral (zona cenobítica).
  
33. Hort de cel·la prioral (zona eremítica).
  
34. Casa del guarda (àmbit dels germans i de la procura).
  
35. Paller (àmbit dels germans i de la procura).
  
36. Era (àmbit dels germans i de la procura).
  
37. Cel·la (zona eremítica).
  
38. Hort de cel·la (zona eremítica).
  
39. Entrada al claustre major (zona eremítica).
  
40. Porta d'entrada al pati de dependències (àmbit dels germans i de la procura).
  
41. Carrera de la cartoixa.
  
42. Pas porticat darrere de l'església major (zona cenobítica).
  
43. Claustre major (zona eremítica).
  
44. Bassa (àmbit dels germans i de la procura).
  
45. Molí fariner (àmbit dels germans i de la procura).
  
c) Delimitació
  
1. Justificació de la delimitació proposada
  
La delimitació s'establix en funció dels criteris següents:
  
- històrics, comprenent l'extensió de l'antic priorat de la cartoixa, excloent-ne masies, molins i altres per estar molt dispersos i sense determinar.
  
- topogràfics i paisatgístics, amb la inclusió de camins, dos ponts, les restes de l'aqüeducte i el pont gòtic que travessen el rierol, condicionant els terrenys confrontants que rodegen el mur de la cartoixa, per afectar la percepció del monument.
  
- arqueològics, delimitant-lo a l'interior de la tanca que alberga la cartoixa i les seues dependències, sobre la base de la previsible successió de troballes.
  
2. Delimitació de l'entorn i normativa
  
Origen:
  
Intersecció del camí d'Altura amb el camí procedent del nord-est, que desembocarà al camí dels Xiprers (punt de trobada entre les parcel·les següents: al nord 00219, a l'est 00705 i a l'oest 00698, punt A.
  
Sentit: horari.
  
Línia delimitadora:
  
La línia delimitadora seguix al nord un xicotet tram de camí fins a prendre la mitgera entre les parcel·les 00337 i 00194; continua entre les parcel·les 00495 i 00739 i desemboca al camí que hi ha a l'est, seguix per este cap al S fins a la intersecció entre les parcel·les 00922 i 00248; continua entre les parcel·les 00770, 00898, 00333 i 00040 pertanyents al polígon 12; pren el camí en direcció NE-SO fins a arribar al vèrtex de la parcel·la 00916 del polígon 17, direcció ES; voreja les parcel·les 00602, 00850, 00126, 00450, 00757, 00364 i continua cap al S fins a la intersecció amb la 00885; seguix entre les parcel·les 00563, 00339 fins a arribar al camí, que el seguix cap al SE; arriba a un encreuament de camins a partir del qual pren la direcció S i, quan este s'interromp, continua entre les parcel·les 00253 i 00325, creua la rambla de Montero en sentit S fins a trobar el camí de pescadors, cosa que porta a travessar les parcel·les 00640 i 00447 del polígon 17; des d'este punt, continua en sentit NO per este camí fins a trobar el límit amb la Rambla, entre les parcel·les 00856, pertanyent al polígon 16 i 00067, del polígon 17; continua i inclou el pont fins a desembocar novament al camí, al punt d'encreuament amb el pont gòtic; contínua en sentit SO fins al límit amb la parcel·la 00272 vorejant la rambla per les parcel·les de polígon 12, 00236, 00635, 00016, 00955; des d'esta parcel·la, inclou el pont i travessa el rierol fins a arribar a la intersecció de les parcel·les 00744 i 00514; voreja esta última fins a arribar a la intersecció entre les parcel·les 00800 i 00304, que voreja fins a arribar al camí; seguix este en sentit NO fins a la parcel·la 00658 i la 00582, i desemboca al camí que comunica amb Altura, en sentit N, fins a arribar al punt A de partida.
  
Els trams dels camins descrits es troben inclosos en la delimitació.
  
3. Normativa de protecció del bé
  
Monument:
  
Art. 1. S'atindrà al que disposa la Secció Segona, relativa al Règim dels Béns Immobles d'interés cultural, del capítol III, títol II de la Llei 4/1998. d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, aplicable a la categoria de Monument.
  
Art. 2. Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i contribuïsquen a la consecució d'estos fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons allò que s'ha disposat per l'art. 18 de la Llei 4/1998. d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Es permet l'adequació d'una zona amb servicis mínims d'aigua, excusats i depòsit de residus per a donar servici en els actes socials que es desenvolupen i /o activitats permeses, amb caràcter provisional, després de delimitar una àrea per a este fi, sempre que es compte amb l'informe favorable de la conselleria competent en matèria de Cultura.
  
Entorn de protecció:
  
Art. 3. De conformeitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei 4/1998. d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se a l'entorn de protecció del monument, requerirà de l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de Cultura. Esta autorització s'emetrà conforme als criteris establits en la present normativa, i en el que no està previst en esta, per mitjà a l'aplicació directa dels criteris previstos en l'article 39 de l'esmentada llei.
  
Totes les intervencions requeriran, per al seu tràmit d'autorització, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que, per la seua especificitat, els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
  
Art. 4. A fi de preservar el paisatge històric de la Cartoixa, no s'autoritzarà cap edificació per a qualsevol ús, quedant expressament prohibits els abocaments de residus i moviments de terres, excepte els requerits per al seu estudi i conservació. Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limeitat sol·licite i obtinga autorització expressa.
  
Art. 5. Els camins que circumden la cartoixa, el barranc, els ponts sobre la rambla de Montero i el rierol que formen part de la memòria històrica de l'entorn, seran conservats, preservant els elements definitoris de la seua tipologia i construcció.
  
Art. 6. Qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble, a les seues parts ocultes o al seu entorn de protecció se sotmetrà al que disposa l'article 62 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.