Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 9536, del 17-02-2023 (2023/1333)

RESOLUCIÓ de 26 de gener de 2023, de la Direcció General de Cultura i Patrimoni, per la qual s'incoa un expedient per a declarar bé immaterial de rellevància local les danses de Penàguila.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   9536

Data del DOGV
:   17-02-2023

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2023/1333


Data del document
:   26-01-2023

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

RESOLUCIÓ de 26 de gener de 2023, de la Direcció General de Cultura i Patrimoni, per la qual s'incoa un expedient per a declarar bé immaterial de rellevància local les danses de Penàguila. [2023/1333]  
L'article 1.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, estableix que formen part del patrimoni cultural valencià, en qualitat de béns immaterials del patrimoni etnològic, les creacions, els coneixements, les tècniques, les pràctiques i els usos més representatius i valuosos de les formes de vida i de la cultura tradicional valenciana.  
  
Els articles 15.5 i 55 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, estableixen que s'inclouran en la secció cinquena de l'Inventari general del patrimoni cultural valencià, amb la qualificació de béns immaterials de rellevància local, aquelles creacions, coneixements, pràctiques, tècniques, usos i activitats més representatives i valuoses de la cultura i les formes de vida tradicionals valencianes. Igualment, s'inclouran els béns immaterials que siguen expressions de les tradicions del poble valencià en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i en especial, aquelles que han sigut objecte de transmissió oral i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
Vistos els informes tècnics favorables a la incoació de l'expedient de declaració de bé immaterial de rellevància local, emesos pel Servei de Patrimoni Cultural i per la Comissió Tècnica per a l'Estudi i Inventari del Patrimoni Immaterial, i de conformitat amb aquests. Fent ús de les facultats que confereixen l'article 56 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià; l'article 14 del Decret 173/2020, de 30 d'octubre, pel qual s'aprova el Reglament orgànic i funcional de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, i l'article 19.1 del Decret 62/2011, de 20 de maig, pel qual es regula el procediment de declaració i el règim de protecció dels béns de rellevància local, resolc:  
  
  
Primer  
Incoar un expedient per a declarar bé immaterial de rellevància local les danses de Penàguila i fer-ne la inscripció en la secció cinquena de l'Inventari general del patrimoni cultural valencià.  
  
Segon  
En atenció al que disposa l'article 56 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat Valenciana, del patrimoni cultural valencià, en l'annex que s'adjunta a aquesta resolució es determinen els valors del bé que justifiquen aquesta declaració i es descriuen els detalls que permeten identificar-lo amb precisió.  
  
Tercer  
La protecció de les danses de Penàguila com a patrimoni cultural immaterial es concretarà en les mesures següents:  
a) Realitzar labors d'identificació, descripció, investigació, estudi i documentació amb criteris científics.  
b) Incorporar els testimonis disponibles a suports materials que garantisquen la seua protecció i preservació.  
c) Vetlar pel normal desenvolupament i la pervivència d'aquesta manifestació cultural, així com tutelar la conservació dels seus valors tradicionals i la seua transmissió a les generacions futures.  
Qualsevol canvi que sobrepasse el desenvolupament normal dels elements que formen aquesta manifestació cultural haurà de comunicar-se a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural per a la seua autorització administrativa, si és el cas, i consegüent modificació d'aquesta resolució.  
Les accions de salvaguarda que es projecten hauran de tindre en compte, de manera molt especial, els riscos de desvirtuació que podrien derivar-se del turisme massiu, així com la necessitat de valorar i protegir adequadament els oficis tradicionals associats a aquesta manifestació.  
  
La gestió del patrimoni cultural protegit per aquesta declaració de bé de rellevància local immaterial correspon a l'Ajuntament de Penàguila, el qual decidirà sobre aspectes materials i immaterials, així com el desenvolupament dels actes de la festa.  
  
Quart  
Notificar la present resolució a les persones interessades en el procediment.  
  
València, 26 de gener de 2023.- La directora general de Cultura i Patrimoni: Carmen Amoraga Toledo.  
  
  
  
ANNEX  
  
1. Identificació  
a) Identificació geogràfica  
Les danses de Penàguila se celebren a la plaça de l'Arbre, la plaça de l'Església, el carrer Major i qualsevol altre espai públic de la vila de Penàguila.  
b) Àmbit  
És un conjunt de nou passades de ball tradicional de danses relacionat amb festes, tant les majors com les dels joves, i també el dia litúrgic de la Mare de Déu del Patrocini, el dia de la festa dels Llauradors i una diada específica recentment creada per a ballar-les.  
  
c) Tipologia  
Són danses de carrer realitzades per balladores i balladors vestits tradicionalment i no vestits, que les executen els dies indicats. Usualment les interpreta la Societat Musical Cultural de Penàguila, de vegades la xirimita i el tabal.  
d) Denominació principal i altres  
Danses de Penàguila  
e) Comunitats o persones relacionades amb l'element  
Les danses estan organitzades per l'Ajuntament (regidoria de Festes), amb la participació popular i d'un grup de danses existent actualment a la vila anomenat Punta i Taló, així com l'anterior anomenat El Rodamur. Les interpreta la Societat Musical Cultural de Penàguila, o «la música» en terminologia popular.  
f) Descripció curta  
Les nits dels dies de la huità de les festes majors, els dies de festes majors i els dies de les festes dels joves, especialment el tercer dia de cadascuna d'aquestes, s'interpreten i es ballen popularment a la plaça de l'Arbre, i també, la vesprada del dia de danses, a la plaça de l'Església. Igualment, es ballen el dia de la festa litúrgica de la Mare de Déu del Patrocini i el dia de la festa dels Llauradors a la plaça de l'Església.  
  
  
2. Marc espacial  
a) Localització  
Plaça de l'Arbre i plaça de l'Església de la vila.  
b) Recorregut  
A les dues places. Quan es ballen a la plaça de l'Arbre, en cercle al voltant de l'arbre central; a la de l'Església, també en cercle al voltant de l'enllosat de la foguera.  
  
3. Marc temporal  
a) Calendari  
Mes de maig: festa dels Llauradors. Mes d'agost: festes dels joves, diada de danses i festes majors. Novembre: festa litúrgica de la Mare de Déu del Patrocini, patrona de la vila.  
b) Periodicitat  
Anual.  
  
4. Descripció i caracterització  
a) Orígens documentats o atribuïts  
Les danses són la manifestació més antiga i generalitzada del folklore del poble valencià. Abans de finals del segle XIX, les danses s'interpretaven amb els instruments originals, la dolçaina i el tabal (al poble en diuen tabalet), tant pels dolçainers que hi haguera al poble com pels d'altres pobles (que anaven, com diu la dita popular, «de festa en festa») i, quan ballaven de nit, il·luminats per alimares. Deixant de banda l'origen, aspecte poc conegut tot i que els indicis de la dansada valenciana apunten cap al segle XVI, sí que convé assenyalar que la dansada que es balla en diversos pobles, i entre aquests Penàguila, va crear uns trets singulars que es van configurar al llarg del temps. Però amb el canvi de costums populars de festa al llarg de la segona meitat del segle XIX, la manera tradicional de fer ball va canviar i s'incorporaren les bandes. Les bandes als pobles de la comarca de l'Alcoià i el Comtat naixen a finals del XIX i principis del XX i desplacen els instruments tradicionals (excepte a Benilloba) al llarg del primer terç del segle XX. La Banda Musical de Penàguila, creada el 1880, immediatament després de nàixer es va consolidar i institucionalitzar i va ser la que gestionava el ball que es feia a la plaça.  
  
b) Evolució històrica / modificacions  
1. Des de l'any 1880 fins als anys quaranta del segle XX, qui amenitzava les festes patronals, que es feien al setembre, la dels Sants de la Pedra o Festa de la Vila, anomenada així per sufragar-la l'Ajuntament (29 i 30 de juliol), la de la Mare de Déu de l'Assumpció, la dels fadrins (15, 16 i 17 d'agost), i la de les fadrines (7 i 8 de desembre) i, segons testimonis, altres diades com ara la nit de Sant Joan, era la Banda Musical de Penàguila (nom de l'antic «bombo»). Era costum que en les actuacions d'aquesta s'alternaren peces musicals del moment i altres més tradicionals, entre aquestes, de les danses, fent-se actuacions de vesprada i de nit, acompanyant-se les danses ocasionalment amb bandúrria. Açò no nega que entre finals del XIX i abans de la guerra, de manera més ocasional i també més marginalment, també es ballara la dansada amb dolçaina i tabal, especialment en festes de carrer o de partida (segons testimoni de postmemòria) o en acomiadaments de quintos abans d'anar-se'n al servei militar, o en ocasions en cavalcades de nanos i gegants, com una extraordinària que es feu el 23 de setembre de 1893, en commemoració del segon centenari del patronatge de la Mare de Déu del Patrocini. Però els balls a la plaça de les mateixes festes, el mateix document assenyala que els van interpretar els músics (i no els dolçainers): «En la noche de que nos venimos ocupando [21 de setembre] no hubo nada que fuera regular. A las nueve presentase la música en la plaza y viendo los músicos que no se encendía el ‘foc', ni volteaban las campanas, tomando todo a cháchara y juerga, traen ocho o diez gavillas de sarmientos a las que prenden fuego y empezando a tocar la danza del país que bailaron unas cuantas parejas».  
  
2. Més significatiu és que, a partir de la postguerra, i ja perduda la dolçaina i el tabal, quedara la banda de música com a única intèrpret del ball lúdic i popular de les festes, i fora aquesta qui les interpretara amb dos instruments com a mínim, la caixa (que substituïa el tabal) i el clarinet (que substituïa la dolçaina), als quals s'afegiren altres instruments, aportant a la dansada el colorit i la modernitat dels instruments de vent i el bombo. També és important indicar que s'incorporaren les danses al dia dels Llauradors, Sant Isidre (el segon diumenge de maig), festa organitzada per la Germandat Sindical de Llauradors i Ramaders local del Sindicat Vertical, que, a més de beneir els camps, feia desfilades de xiquetes i xiquets vestits de llauradors, i la dansada era interpretada per músics. És important afegir que, des dels anys quaranta, un veí, el tio Baptiste, va tindre cura de mantindre viva la tradició, ensenyant-la a xiquets i joves i estimulant-la, tant fent-ne exhibició i desfilada de xiquetes i xiquets vestits de llauradors, com assajant amb xiques i xics joves i fent que aquests concursaren al Teatre Provincial d'Alacant el 1962. Amb el seu nom ha sigut batejat un pas d'una cobla de la dansada.  
  
3. A partir dels anys seixanta del segle XX, la banda de música fou parcialment retirada dels balls de les festes, tant de les majors com de les dels fadrins i la festa de les fadrines, i desplaçada al tercer dia de festes. La música de banda fou substituïda els altres dos dies per grups musicals pop i rock. Des d'aleshores, les danses quedaren relegades, per tant, al tercer dia, en què solia fer ball la Música del poble, la qual seguia el costum d'interpretar melodies del segle XX, pop, rock, marxes de moros i cristians i dansades. També a partir de la data esmentada van anar suprimint-se les sessions de vesprada, i en quedaren sols les nocturnes. A aquests dies s'han afegit, a partir dels anys huitanta, altres ocasions en què es fa dansada: dos dies de la setmana de la huità (setmana de festes nocturnes anterior als dies de la festa major), en què actua la banda a la plaça i, de nou, interpreta dansades entre l'habitual repertori de música del segle XX que constantment renova. Des de 2010, amb la creació de grups de danses, primer El Rodamur i després Punta i Taló, i l'assignació d'una vesprada d'agost a exhibició, més l'assistència a aplecs i la mostra de la dansada en noves ocasions (festes litúrgiques o fires), s'ha intensificat el ball, i també, després de l'actuació del grup de danses, es fa una dansada oberta a la participació de qui vulga.  
  
c) Personatges: indumentàries, pràctiques i funcions  
Veïnat del poble i totes les altres persones que es vulguen afegir.  
  
La indumentària tradicional de les danses no existia pròpiament fins a temps molt recents, de fet, fins a la postguerra. I no existia perquè es ballava com anaven vestides i vestits balladores i balladors. Com que la dansada s'interpretava i es ballava sempre en les festes populars i eixien a ballar com anaven vestits, la vestimenta era la de «mudar», és a dir, anaven abillats amb «roba de diumenge», diferent, òbviament, de la roba de faena. Les fotos més antigues que en guarden testimoni així ho acrediten. Açò no destorbava que, potser, els festers de les festes patronals o de joves, abans del segle XX o en les primeres dècades d'aquest, anaren més «mudats» que la resta. Però d'açò no queda testimoni: és una suposició. El testimoni acreditat és que dansaven com anaven vestits els dies de festa.  
És a partir dels anys quaranta, quan, amb la institucionalització de la festa de la Germandat de Llauradors i Ramaders del Sindicat Vertical el dia de Sant Isidre (o millor dit, el segon diumenge de maig), motivats per la Secció Femenina, es van començar a vestir xiquetes i xiquets de llauradores i llauradors, recuperant així una vestimenta tradicional i ja no usada.  
Aquesta vestimenta tradicional recuperada tenia també elements inventats, però essencialment és pareguda i molt comuna a tots els pobles valencians i, quan no se sofistica en excés, com es fa a les capitals de València (falles) i Alacant (fogueres) i municipis on influeixen aquestes ciutats, manté una regularitat i sobrietat que als pobles de diverses comarques es pot detectar, començant per la ciutat de Castelló de la Plana i, prop de Penàguila, el vestit de masera i maser amb el qual es visten a Alcoi les balladores i balladors de danses, o els d'hortolana i hortolà (no de fallera i faller) dels pobles de la mateixa Horta de València.  
Aquesta sobrietat de vestimenta de danses és la que es detecta en totes les fotografies fins al 1970, moment en què, en alguna ocasió, apareix un element nou, car i provinent, no de la roba popular, sinó de la de les «senyoretes», que és el mantó de Manila. El mantó de Manila és una peça de roba sofisticada i cara en origen, que no es podia permetre qui no tinguera molts diners, i si alguna família de treballadors (jornalers o autònoms del poble) el posseïa o l'havia rebut en herència (i el transmetia a les filles o a les netes), l'última cosa que se li haguera acudit és vestir el mantó per a anar a ballar. Sí, potser, per a una processó, o quan s'era festera, o per a una gran cerimònia, però no per a anar a la plaça a ballar boleros, pasdobles i les danses que interpretava la banda del poble des del 1880 en avant. I, de fet, en les fotografies més antigues en què s'està ballant, cap dona porta el mantó de Manila. Ni tan sols en el concurs del Teatre Provincial d'Alacant del 1962 el vist cap dona. I a la plaça del poble ballen com van vestides o, com a màxim, visten com en el concurs d'Alacant, és a dir de manera senzilla: de llauradora (sense mantó), i ells de llaurador, més o menys uniformats. S'haurà d'esperar a 1970 perquè comence a difondre's el mantó de Manila en la dansada o altres actes com les ofrenes a la Mare de Déu (també una tradició inventada recentment, cap als anys noranta del segle XX). Calgué que aquesta peça de roba no fora d'extraluxe com era abans, que s'havia d'amprar per a posar-se-la, i que començara a fer-se de materials tèxtils artificials, perquè es poguera difondre.  
  
En l'annex fotogràfic hi ha una fotografia amb una dona que vist el mantó de Manila, i està datada el 1934 o 1935. Però evidentment, sols cal veure la fotografia per a saber que aquesta xica no anava a ballar les danses, i que el mantó finíssim, brodat amb motius orientals, li cobria un vestit de festa, de cerimònia, de «tall recte» (no, en absolut, de danses o de llauradora), com els elegants vestits de l'època, dels anys vint o dels trenta.  
Tanmateix, popularment, des que s'han difós els mantons de Manila en materials més assequibles i el desenvolupisme econòmic espanyol dels anys seixanta va permetre una major capacitat adquisitiva a les capes populars i treballadores, al vestit de danses s'ha incorporat aquesta tradició inventada, i s'ha sofisticat de tal manera que s'han adoptat dues maneres de posar-se'l: una per a les casades i una altra per a les fadrines; i àdhuc, d'una de les dues maneres s'ha establit que és la «típica» de portar-lo a Penàguila. Pur invent de tradició, basat en la imitació popular dels vestits de les capes socials superiors. D'abans de 1970 no es guarda cap fotografia de dones o xiquetes amb mantó. Ací, però, evidentment també descriurem aquestes peculiaritats, perquè al poble, sobretot a l'estiu, quan es balla per a l'exhibició, solen agradar i usar-se, però tot sabent que és la mateixa o pareguda sofisticació impostada que s'usa en els vestits de fallera valenciana o de foguerera alacantina.  
  
El mateix caldria dir del calcer: encara que sembla que per a ballar la dansada s'ha d'usar espardenya, açò també és invent de tradició. Les danses es ballaven, com ja s'ha dit i es repeteix una altra vegada, amb la vestimenta i calcer dels dies de festa i, usualment, a mesura que avança el segle XX, els diumenges no és corrent l'ús de l'espardenya (sí, en canvi, per a anar al bancal), sinó un altre tipus de calcer, que és el que es porta i, evidentment, amb el que es balla popularment, perquè la sabata, amb què es vist per a «mudar-se», ja està ben difosa.  
  
Quina és, doncs, la vestimenta dels balladors i balladores- Deixant clar que no existia fins al franquisme, i que el franquisme la va reinventar adaptant tradicions de llaurador i llauradora d'antuvi i que a aquesta se li va afegir molt més tard el mantó de Manila, farem una descripció de com visten balladors i balladores, vestimenta reinventada arreplegant la tradició en el franquisme i similar a la de molts pobles valencians.  
  
I: Vestit de xiqueta i dona:  
Espardenyes de llauradora  
Calces blanques  
Falda ampla  
Davantal  
Cosset (pot dur brodats)  
Mocador al cap i/o per damunt dels muscles  
  
II: Vestit de xiquet i home:  
Espardenyes de llaurador  
Mitjons blancs per davall del genoll  
Pantaló negre de llaurador fins al genoll  
Faixa roja (o negra)  
Camisa blanca  
Jupetí negre (pot dur brodats)  
Mocador al cap i/o sobre els muscles.  
  
III: Sobre les formes de posar-se el mantó de Manila:  
La forma de fadrina, que sovint es diu que és la típica de Penàguila, es posa de la següent manera: una vegada triangulat el mantó, es posa el pic per davant, en recte sobre el pit, es passen darrere els altres dos pics, el de l'esquerra es passa a la dreta i a l'inrevés, i se subjecten a la part davantera del mantó amb fermalls.  
La forma de casada es posa de la següent manera: amb el pic darrere, el mantó passa sobre els muscles i es creuen els pics al davant sobre el pit, amb nuc o subjectats amb fermall.  
d) Elements/processos (activitats i oficis)  
No existeixen més elements específics dels que la indumentària tradicional, optativa, puga requerir. Per a ballar-se bé i tradicionalment, es requereix que interprete la dansada la banda de música.  
e) Organització / dedicació / finançament  
Les danses són organitzades, seguint els costums populars, per la Regidoria de Festes de l'Ajuntament.  
f) Relació dels béns mobles i immobles o entorns d'interés vinculats  
  
Béns mobles: vestimenta tradicional  
Entorns vinculats: places del poble  
  
5. Interpretació i simbolisme  
La dansada representa la interacció comunitària dels qui la ballen i dels qui, al voltant d'ells i d'elles, els miren, comenten, saluden... El simbolisme és la representació de la joia de compartir festa i ball.  
  
  
6. Percepció i implicació de la població i grau d'obertura als públics  
La població de Penàguila participa activament en la dansa pel fet de considerar-la un tret identitari del poble, d'integració plena per a qui, sense ser del poble, la balla.  
  
7. Salvaguarda  
a) Protecció administrativa  
Ajuntament de Penàguila.  
b) Agents i metodologia de transmissió  
La Regidoria de Festes i Cultura coordina.  
La Societat Musical en conveni amb l'Ajuntament interpreta la dansada.   
L'Ajuntament organitzarà l'ensenyament de les danses mitjançant una «escoleta».  
c) Altres accions de salvaguarda  
Participació en els aplecs de la Mariola (que integra els pobles de l'Alcoià, el Comtat i la Foia de Castalla) i als pobles veïns (Benifallim i Alcoleja regularment).  
d) Identificació de riscos i diagnòstic  
No hi ha riscos.  
e) Objectius, estratègies i accions proposades per a la salvaguarda  
Compromís de l'Ajuntament per a la seua conservació, foment i difusió mitjançant la creació d'una escoleta municipal i altres activitats necessàries.  
  
8. Valoració i justificació de la declaració  
D'acord amb Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat Valenciana, del patrimoni cultural valencià, el legislador demana la col·laboració de la societat en la salvaguarda del patrimoni valencià.  
I així doncs, l'Ajuntament de Penàguila, atenent que la mateixa llei diu que aquesta tasca de salvaguarda, restauració i recuperació requereix «la col·laboració de la societat en la conservació, restauració i rehabilitació de l'ingent nombre de béns de patrimoni cultural, demana la declaració de les danses de Penàguila com a bé immaterial de rellevància local, per entendre que aquesta manifestació forma part del patrimoni etnològic i les pràctiques de la cultura tradicional valenciana».  
  
Açò es planteja així: 1) perquè aquesta tradició s'ha mantingut viva des de temps immemorial, si atenem tots els testimonis de persones del poble; 2) perquè la dansada de Penàguila, a més, té una peculiaritat cultural interessant i rellevant, que és que la música és interpretada per la banda de música del poble, cosa que li aporta el colorit que afegeixen els instruments de banda; 3) una tercera raó -i aquesta és fonamental- és el caràcter autènticament singular del ball: consta de nou balls, amb diferents passos per a cada cobla, i les tres passades o tonades que rematen cada ball, amb un únic pas, però amb tres melodies; aquests passos i melodies són creacions o adaptacions locals de passos de dansada valenciana i altres balls antics; 4) l'última raó, però no menys important que les anteriors, és que hi ha hagut una constant preocupació de la societat civil i els veïns i veïnes per mantindre vives les danses tradicionals, que han funcionat com un tret identitari local, fent possible que aquesta dansada siga coneguda i ballada per gran part dels veïns i veïnes del poble.  
  
L'Ajuntament entén que les danses de Penàguila, producte de la cultura popular, són una tradició etnogràfica que mereix ser reconeguda com a bé immaterial de rellevància local, a l'empara de la Llei valenciana de patrimoni, perquè amb aquest reconeixement la corporació municipal es proposa fomentar-la, desenvolupar-la i avivar-la. Les quatre raons esmentades que es desenvolupen seguidament són:  
La primera és que la dansada s'ha mantingut viva i s'ha ballat tots els anys sense interrupció des que se'n guarda memòria.  
La segona raó és que la dansada presenta com a peculiaritat -i és una raó de la pervivència i continuïtat- que la toca i la interpreta la banda musical del poble, actualment Societat Musical Cultural de Penàguila, integrada ara per músics del poble i d'altres localitats veïnes. Aquesta entitat, com s'ha dit, com a banda de música del poble, existeix des de finals del segle XIX i està documentada el 1880 (document 1). Les bandes de música tingueren una ràpida funció en les festes populars. La de Penàguila, inaugurada els dies 26, 27 i 28 de setembre de 1880, ja va anar a fer la festa de Benifallim el 29 de setembre, Sant Miquel, i El Serpis registra diverses actuacions en altres pobles com ara Benasau, Alcoleja o com les festes d'Alcoi, on també acompanyaren la Filà Verds, el 1910.  
El manteniment de les danses de Penàguila no s'explicaria sense l'existència de la banda de música local. Era aquesta la que en les festes actuava a la plaça i es feia ball i, entre diverses melodies, interpretava les danses: les nou cobles i les tres tornades, que la gent ballava perquè encara les sabia ballar. Els dos instruments claus per a arrancar la dansada eren la caixa i el clarinet, als quals s'afegien uns altres músics, aportant color i modernitat musical a la dansada (la modernitat dels instruments de la banda, per fidels que foren -i ho eren- a la dolçaina). La substitució de la dolçaina i el tabal per la música de banda fou clau en el manteniment dels diversos balls de la dansada, balls que constitueixen una riquesa de les danses dels pobles que, en gran manera, s'ha perdut o reinventat. Fou precisament aquesta entitat, la Societat Musical Cultural de Penàguila, la que el 2010 va promoure i realitzar un estudi etnogràfic consistent a realitzar un treball musicològic, posar-les en partitura i recuperar l'ordre dels passos, tasca que va comportar un esforç col·lectiu, dirigit per un músic especialitzat i encarregat per la banda, Pau Blanes, el qual va recollir el material etnogràfic de les persones majors i més joves que millor sabien ballar-les, no havien deixat mai de fer-ho i, de vegades, havien perfeccionat el ball en grups de danses d'altres localitats com ara Alcoi.  
  
La tercera raó, la principal, com ja s'ha dit, és que les danses de Penàguila són un ball únic de creació popular específic i propi d'aquest poble, una creació popular que forma part del patrimoni cultural valencià, que manté una sèrie de rituals i elements específics, entre aquests el fet que consta, segons el que ha arribat fins ara, de nou cobles musicalment diferents, cadascuna amb el seu ball diferenciat, i dues tonades musicals o cadena que remata cada cobla, encara que aquestes tres tonades tenen un únic ball, certament molt lúdic o divertit, perquè fa rodar els balladors i balladores amb els d'altres parelles. La nomenclatura de les cobles, de vegades, té noms de persona (Consuelo, El tio Baptiste...) i de vegades frases o paraules estrictament pròpies de la dansa (Encarades, Punta i taló, Les tres patadetes). Fins als anys seixanta s'han ballat amb postisses i les lletres s'han perdut, conservant-se'n sols una, completa, la de la segona tornada o cadena (Alça l'aleta polleta...), i una molt parcial d'una de les cobles (Així s'empenyen tots els xorros del riuet...). En l'estudi musicològic d'aquesta memòria es detallen aquests aspectes.  
Dit açò, convé deixar constància que una data fonamental per a la repristinació o recuperació de l'estat original de les danses es va fer el 2010, any en què la Societat Musical Cultural de Penàguila va ser festera de les festes majors i va fer una tasca etnològica i musicològica de primera magnitud per a posar les danses en partitura, ordenar els balls i les cobles arreplegant la tradició oral (que variava) i les pautes musicals, va tornar als vestits tradicionals, es va fer una gravació de la música i de la música i ball, es va editar un llibret, un CD i un DVD; va assajar un grup i, durant el mes d'agost, va ampliar-se amb més parelles per a presentar la tasca en les festes del poble, cosa que es va fer el 21 d'agost a la vesprada. Aquesta important tasca etnogràfica i musicològica la va realitzar Pau Blanes. Amb posterioritat a aquesta recuperació, es va constituir un grup de danses al poble, El Rodamur (2010-2012), ara extingit; posteriorment se'n va crear un de nou, Punta i Taló (des de 2013 fins ara), ambdues associacions registrades consecutivament. La segona segueix viva i l'una i l'altra van organitzar un dia de dansa on inviten un altre grup. També aquestes associacions han format o formen part de l'Aplec de la Mariola, que reuneix grups del Comtat, l'Alcoià i la Foia de Castalla, i organitzen aplecs itinerants. Penàguila ha anat a l'Aplec de Danses de Planes (2011), Beneixama (2012), Bocairent (2013), Onil (2014) Penàguila (2015), Alcoi (2016), Muro (2017), Cocentaina (2018) i Banyeres de Mariola (2019). L'Aplec de Penàguila es va fer el 4 de juliol de 2015 i van participar les poblacions d'Onil, Bocairent, Beneixama, Planes, Agres, Banyeres, Cocentaina, Muro, Alcoi, Castalla i Penàguila. Com en cada aplec, el poble que organitza tria un ball que ballen tots, en aquest cas, les Seguidilles (o Segadilles) de Penàguila. Als aplecs s'ha d'afegir que la dansada de Penàguila el 2013 va ser ballada a Istanbul per adolescents de Secundària d'Alacant en un festival internacional on es representaren balls del Perú, Turquia, Romania, Holanda, Hongria, Andorra, Nigèria..., entre altres països.  
  
La quarta raó, en fi, és el caràcter comunitari i identitari de les danses del poble. La dansada és un acte d'integració social que té com a escenari places i carrers. Es constitueixen, de fet, en una de les maneres de mostrar la identitat entre els membres del grup -del poble en aquest cas- que activa les interaccions entre els que ballen i, alhora, es dinamitzen les relacions personals i grupals, i individus i grups es manifesten en els moviments seqüenciats i pautats. També l'individu es manifesta. Tradicionalment el sistema de ball de dansada era -i és encara- el següent: quan la banda actua a la plaça i toca la dansada, la caixa arranca el compàs de la dansada mentre ixen balladores i balladors, vestits com van, no revestits de manera especial. Els més entesos i/o els festers es posen junts, unes parelles al costat de les altres, i encapçalen la dansada; fan de caps de dansa (que podem definir-los com els que dirigeixen la dansada), encara que no tenen cap institucionalització més que saber ballar-la bé. A diferència d'altres llocs on els caps de dansa o festers trauen a ballar les dones, a Penàguila «un nombre indeterminat de parelles [...] surten ballant totes a un so». Aquests balladors, quan del compàs es passa a l'arrancada del ball, marquen quin ball correspon a la cobla que es toca; els altres balladors i balladores, que es posen per parelles darrere dels caps, segueixen el pas que ells fan de cada cobla i rematen el ball amb la tornada o cadena; darrere de la tornada, i abans de la següent cobla, el tabalet o la caixa marca un poc de temps i els caps de dansa avancen o es desplacen una curta distància i, darrere d'ells, tots els balladors i balladores de la dansada. Quan es balla a la plaça de l'Arbre (el lloc més comú de la dansada popular), es van fent voltes al voltant de l'arbre que fa de referència; si es ballen en una altra plaça, també es busca un punt de referència, el redó de la plaça, i si es ballen en un carrer, entre cobla i cobla es deambula al llarg d'uns metres. La dansada acaba quan s'acaben els nou balls. En una nit es poden tocar dues o tres dansades. Però el que és important és que, usualment, s'ompli la plaça, i de vegades un atzucac adjunt amb els més menuts, si no caben tots els que volen ballar al voltant de l'arbre. El ball de la dansada fa, al mateix temps, d'aprenentatge pràctic. El nombre de participants és obert i les dones formen per la part de més a fora de l'arbre i els homes per la més propera a l'arbre; si es balla en carrer, les balladores queden a la dreta dels balladors.  
  
Aquest sistema de ball a la plaça, amb gent rodejant els balladors asseguda en cadires, i mirant uns que ballen amb perfecció i uns altres que van ensenyant-se, imprimeix un caràcter comunitari a la dansada, que és el que, junt amb la banda, que és la que fa actuacions de ball periòdicament, atorga aquesta relació comunitària. Qualsevol se les pot ensenyar i se les ensenya de fet, i aleshores, aquesta persona es considera que s'ha integrat en la comunitat. En els darrers anys, tot i que els grups de danses dels diversos pobles operen majoritàriament com a grups d'afeccionats al ball que fan espectacle (i també ensenyen a ballar), ací es pretén recuperar la dansada com a fet social i de participació (sense menyscabar la importància i la funció del grup de danses). Com deia la presidenta del grup de danses El Rodamur, «l'herència cultural que els nostres avantpassats ens van deixar, ens fa responsables i ens obliga a mantindre-les vives». Es pretén, doncs, impulsar la dansada popular, atenent la ritualització tradicional d'antuvi que encara es manté viva.  
  
9. Documentació associada  
a) Bibliogràfica  
- Amades, Joan (1982), 5 v., Costumari català, Salvat i Edicions 62.  
- Aznar Collado, Isabel (2016), Lengua y producción dancística valenciana: la dansa y la dansà, Sevilla, Punto Rojo.  
- Blanes, Pau (2010), «Apropament analític a la música i al ball», Danses de Penàguila, Penàguila, Societat Musical Cultural, edició amb un CD i un DVD.  
- Climent Llorens, Ernest (2010), «Un poble, una música», Revista de festes de Penàguila.  
- Cucó, Josepa et al. (1993), Músicos y festeros valencianos, Generalitat Valenciana, IVAECM.  
- El Constitucional: 1 de maig de 1886.  
- El Liberal: 24 d'abril de 1886, 9 de maig de 1886; 9 de maig de 1986.  
- El Serpis. Diario de la mañana: 1 d'octubre de 1880, 29 d'abril de 1886, 8 de maig de 1886, 23 d'abril de 1887.  
- Flores i Abat, Lluís-Xavier (2006), «Història i trets definitius d'un ball públic tradicional del sud del País Valencià: ‘les danses'(1929-2005)», Revista Valenciana d'Etnologia, 1.  
- Flores i Abat, Lluís-Xavier (2002), «La reivindicació de la cultura popular al sud del País Valencià», Caramella: revista de música i cultura popular, 2.  
- García Gisbert, Teresa (2019), «Danses de Penàguila: de Penàguila a Istanbul», Revista de festes de Penàguila.  
- Llorens, Paqui (2011), «Danses de Penàguila», Revista de festes de Penàguila.  
- López Agulló, Francisca, «Les danses del meu poble» (1991), Revista de festes de Penàguila.  
  
10. Informació tècnica  
a) Investigadors  
- Baldó Lacomba, Marc (catedràtic d'Història Contemporània de la Universitat de València i cronista oficial de Penàguila).  
- Blanes Mullor, Pau (mestre de música i professor superior de saxòfon del Conservatori Superior de Música Óscar Esplá, d'Alacant)  
- Llorens Picó, Paqui (Associació Cultural El Cabasset Cabassat. Presidenta de l'anterior grup de danses El Rodamur, Penàguila).  
b) Informants  
S'han fet entrevistes a persones majors del poble enteses en les danses.  
S'ha consultat la bibliografia citada i altres treballs relatius a les danses.  
  
11. Documents complementaris  
a) Garantia de compliment de la legislació vigent en matèria de drets humans, animals i mediambientals.  
Les danses compleixen la legislació vigent en matèria de drets humans. No afecten la legislació de benestar animal ni mediambiental.  
  
b) Acceptació majoritària de la comunitat perquè la manifestació es declare patrimoni cultural immaterial.  
La sol·licitud de declaració de bé de rellevància local de caràcter immaterial la inicia la Regidoria de Cultura i Festes amb el suport unànime del Ple de la corporació municipal de Penàguila.  
Han donat suport a aquesta sol·licitud més de 500 signatures d'entitats del poble i la comarca i de particulars, que -sol·licitud i signatures- s'adjunten en la documentació original lliurada.