Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 9275, del 10-02-2022 (2022/856)

RESOLUCIÓ d'1 de febrer de 2022, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual es declara bé de rellevància local immaterial l'artesania del palmito d'Aldaia.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   9275

Data del DOGV
:   10-02-2022

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2022/856


Data del document
:   01-02-2022

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport
    * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport
    * protecció del patrimoni
    * ben cultural
    * legislació
    * cultura popular

RESOLUCIÓ d'1 de febrer de 2022, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual es declara bé de rellevància local immaterial l'artesania del palmito d'Aldaia. [2022/856]  
Antecedents de fet  
Primer. Mitjançant escrit de l'Ajuntament d'Aldaia se sol·licita el reconeixement com a bé immaterial de rellevància local de l'artesania del palmito d'Aldaia, descrivint aquesta tradició i/o creació artística, els seus orígens, així com les referències espacials i temporals a les quals s'associa, destacant els valors patrimonials que incorpora, que motiven el seu reconeixement i inclusió en aquesta categoria protectora.  
Segon. Des de la Comissió Tècnica per a l'Estudi i Inventari del Patrimoni Immaterial i els Serveis Tècnics s'informa favorablement la proposta municipal, en els termes en què s'ha sotmés a l'avaluació patrimonial d'aquest centre directiu, establint-se d'acord amb els valors detectats les mesures que asseguren la seua pervivència, estudi i posada en valor.  
  
Fonamentació jurídica  
I. Aquesta conselleria resulta competent per a resoldre el present expedient, en virtut del que es disposa en l'article 28 de la Llei 5/1983, de 30 de desembre, del Consell, l'article 7 del Decret 5/2019, de 16 de juny, del president de la Generalitat, pel qual es determina el número i la denominació de les conselleries i les seues atribucions, l'article 56 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià i l'article 4 del Decret 173/2020, de 30 d'octubre, del Consell, d'aprovació del Reglament orgànic i funcional de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport.  
II. L'article 1.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, estableix que formen part del patrimoni cultural valencià, en qualitat de béns immaterials del patrimoni etnològic, les creacions, coneixements, tècniques, pràctiques i usos més representatius i valuosos de les formes de vida i de la cultura tradicional valenciana.  
  
III. Els articles 15.5. 55, 56 i 57 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià estableix que s'inclouran en la secció cinquena de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià, amb la qualificació de béns immaterials de rellevància local, aquelles creacions, coneixements, pràctiques, tècniques, usos i activitats més representatives i valuoses de la cultura i les formes de vida tradicionals valencianes. Igualment s'inclouran els béns immaterials que siguen expressions de les tradicions del poble valencià en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i especialment aquelles que han sigut objecte de transmissió oral i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
IV. L'informe emés pels serveis tècnics del Servei de Patrimoni Cultural de data 16 de setembre de 2021, proposa la protecció cultural com bé de rellevància local immaterial per a aquesta manifestació singular, arrelada i volguda pels veïns d'Aldaia, quedant definit aquest bé immaterial per l'annex que acompanya aquesta resolució.  
  
Vistos els anteriors fets i fonaments de dret i en allò que és matèria de la competència d'aquesta conselleria, resolc:  
  
Primer  
Declarar bé de rellevància local immaterial l'artesania del palmito d'Aldaia, de conformitat amb la descripció que figura en l'annex que s'adjunta a la present resolució en atenció als valors destacats que incorpora i inscriure-ho en la secció cinquena de l'Inventari general del patrimoni cultural valencià.  
  
Segon  
La protecció de l'artesania del palmito d'Aldaia com a patrimoni cultural immaterial es concretarà en les mesures següents:  
a) Realitzar labors d'identificació, descripció, investigació, estudi i documentació amb criteris científics.  
b) Incorporar els testimonis disponibles a suports materials que garantisquen la seua protecció i preservació.  
c) Vetlar pel normal desenvolupament i la pervivència d'aquesta manifestació cultural, així com tutelar la conservació dels seus valors tradicionals i la seua transmissió a les generacions futures.  
d) La gestió del patrimoni cultural protegit per aquesta declaració correspon al Gremi de Mestres Palmiters, artesanes i artesans palmiters independents i al Museu del Palmito d'Aldaia de l'Ajuntament d'Aldaia.  
Qualsevol canvi que excedisca el normal desenvolupament dels elements que formen aquesta manifestació cultural haurà de comunicar-se a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural per a la seua avaluació i informe, si és el cas, i la modificació de la present resolució, amb vista a la seua constància en l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.  
Contra la present resolució, que posa fi a la via administrativa, podrà interposar-se un recurs contenciós administratiu en el termini de dos mesos, comptats des de l'endemà de la notificació, davant la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana, d'acord amb el que s'estableix en els articles 10, 25 i 46 de la Llei 29/1998, de 13 de juliol, reguladora de la jurisdicció contenciosa administrativa, o potestativament, un recurs de reposició davant la persona titular de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport en el termini d'un mes, comptat des de l'endemà de la notificació, d'acord amb el que es disposa en els articles 123 i 124 de la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques.  
  
València, 1 de febrer de 2022.- El conseller d'Educació, Cultura i Esport: Vicent Marzà i Ibáñez.  
  
  
FITXA DE CATALOGACIÓ  
1. IDENTIFICACIÓ  
a) IDENTIFICACIÓ GEOGRÀFICA  
Municipi: Aldaia  
Comarca: l'Horta Sud  
Província: València  
  
b) ÀMBIT  
Coneixements tradicionals sobre pràctiques productives, processos i tècniques.  
  
c) TIPOLOGIA  
Bé de rellevància local de caràcter immaterial.  
  
d) DENOMINACIÓ PRINCIPAL I ALTRES  
Artesania del palmito d'Aldaia  
  
e) COMUNITATS O PERSONES RELACIONADES AMB L'ELEMENT  
- Gremi de Mestres Palmiters (amb seu a Aldaia), artesanes i artesans palmiters independents.  
- Museu del Palmito d'Aldaia (MUPA) de l'Ajuntament d'Aldaia.  
  
f) DESCRIPCIÓ CURTA  
El palmito o ventall és una joia que fusiona a la perfecció artesania, art i funcionalitat. A Aldaia l'artesania del palmito és una part consubstancial de la seua tradició industrial i cultural. Les creacions, coneixements, pràctiques, tècniques i usos del palmito formen part de vida del municipi. Aldaia és des del segle XIX un actiu centre de producció i comercialització del palmito. Amb el pas del temps va anar guanyant importància i durant la primera meitat del segle XX arribarà a substituir la ciutat de València com a principal focus productor palmiter espanyol. Aldaia reuneix en l'actualitat 24 empreses de palmitos de les 36 actives a la Comunitat Valenciana. Els artesans estan integrats majoritàriament en el Gremi de Mestres Palmiters, amb seu a Aldaia, i elaboren palmitos de les marques de qualitat Abanico Artesano Español (AEA) i Artesania de la Comunitat Valenciana.  
  
Per a protegir, preservar i impulsar aquest sector artesanal, l'Ajuntament va restaurar en 2010 la Casa de la Llotgeta (edifici de finals del segle XVI i principis del XVII) per tal d'albergar el Museu del Palmito d'Aldaia (MUPA), que en 2015 va ser reconegut col·lecció museogràfica permanent de la Comunitat Valenciana per la Conselleria d'Educació, Cultura, Investigació i Esport. El MUPA conté una excel·lent col·lecció formada per més de 400 palmitos, peces i utensilis per a la fabricació de palmitos. En la col·lecció hi ha palmitos de més de 15 països d'Europa i Àsia amb cronologies que van des del segle XVII fins al XXI. El MUPA ofereix també una visió del palmito produït a Aldaia a través dels seus tallers i artesans. En l'elaboració del palmito intervenen artesans i artesanes que treballen diferents parts de la peça fins a confeccionar palmitos de gran qualitat artística. Els principals processos són el barnillatge o varetatge, el calat, gravat i adorn de les varetes, la confecció del país (tela semicircular del palmito), el pintat del país, l'entelat de la peça, repàs i muntatge final del palmito, treball que recau en el mestre palmiter. Tot aquest procés ha configurat un lèxic específic en valencià al voltant de l'artesania del palmito transmés de generació en generació i vigent en l'actualitat.  
  
Des de 2015 l'Ajuntament d'Aldaia, a través del MUPA, desenvolupa en col·laboració amb el Gremi de Mestres Palmiters una política de promoció del sector mitjançant l'organització d'exposicions i d'esdeveniments com la Nit de l'Artesania del Palmito i els premis Amic dels Palmitos, l'edició de la guia comercial La ruta dels palmiters d'Aldaia, així com la participació del MUPA en diversos projectes museogràfics de dins i fora de la Comunitat Valenciana per a difondre la cultura i l'artesania del palmito.  
  
2. MARC ESPACIAL  
a) LOCALITZACIÓ  
Municipi d'Aldaia  
  
b) RECORREGUT  
Tallers artesanals de palmitos i Museu del Palmito d'Aldaia (MUPA).  
  
3. MARC TEMPORAL  
a) CALENDARI  
Tot l'any  
  
b) PERIODICITAT  
Tot l'any  
  
4. DESCRIPCIÓ I CARACTERITZACIÓ  
a) ORÍGENS DOCUMENTATS O ATRIBUÏTS  
a.1. El palmito: definició, parts i classificació  
Definició. Un palmito és un utensili per a fer-se aire, compost per una muntura de varetes recoberta per una banda de paper o tela que s'obri en semicercle. La seua fabricació és molt sofisticada, especialment quan presenta dissenys artístics i materials de qualitat. La seua estructura va evolucionar del tipus fix al model plegable. A València es diu ventall, paraula que procedeix del llatí ventum ?vent- (De la Puerta Escribano, 2005: 17). Més modernament es diu palmito, nom que s'ha popularitzat per la seua semblança amb el desplegament semicircular de les fulles del margalló o palma. Els artesans del ventall han adoptat el vocable palmito fins al punt d'anomenar-se Gremi de Mestres Palmiters.  
Parts. Les parts principals del palmito són les que apareixen en la imatge de baix. Destaquen dos parts principals que donen cos al palmito: el barnillatge i el país. El barnillatge (també anomenat varetatge o varillatge pels artesans locals) forma l'armadura o esquelet del palmito mitjançant un nombre variable de varetes o barnilles (sempre parell), segons l'amplitud del palmito, coronades per dos guardes o barnilles mestres (primera i última vareta, més grosses que la resta). El conjunt complet del varetatge sense les barnilles mestres s'anomena paquet.  
  
Altres parts del varetatge són la font (mitja circumferència corresponent a les varetes situades sota el país) i la guia o espiga (part de la vareta que s'oculta entre el país). Igualment, en el varetatge trobem el clau, passador o eix, un filferro gruixut que subjecta les varetes a través de les perforacions que aquestes presenten. En els seus extrems, el clau es remata amb una roseta i o una anella (tancament del clau del palmito). Antigament, el reblat del clau es feia a colp de martell perquè la roseta no se n'isquera, actualment aquest treball es fa amb una rebladora manual. Els materials del varetatge poden ser fustes (perera, plàtan, nespler, bedoll, faig, sipo, amarant, bokapí, bubinga, palo santo, pau rosa, eben i altres), així com el nacre, l'os i el plàstic. En temps passats s'utilitzava el carei, el marfil i les plomes d'aus exòtiques, materials prohibits en l'actualitat per tractar-se de parts d'animals en perill d'extinció.  
  
Així mateix, el país del palmito és la tela adherida al varetatge, de forma semicircular, feta de cotó, seda, paper, cabritilla, plomes o altres materials. El país sol estar decorat amb pintura, gravats o brodats. El país s'adhereix al varetatge mitjançant un plegat utilitzant la tècnica de l'entelat. El país del palmito sol anar pintat. Hi ha un element que determina un bon acabat del país: la trepa (plantilla semicircular model per a dibuixar sobre ella allò que es vol pintar). En aquesta plantilla es retallen forats per a indicar la situació i la mida de les imatges que formaran el disseny dels palmitos d'un mateix model. Es col·loquen sobre la tela en la qual ja està pintat el fons i s'omplin els buits. Una vegada acabat el palmito, s'amarra amb una lligassa, tros de tela sobrant de les teles emprades per a fer el país, que posteriorment s'utilitza per a lligar els palmitos plegats de manera que no es deformen.  
  
Classificació. N'hi ha de diversos tipus segons la tècnica d'elaboració:  
 Pericó: palmito de gran mida que s'utilitza sobretot en el ball flamenc. Aquest tipus de palmito té una grandària mínima de 32 cm.  
 Semipericó: palmito que consta d'un país més xicotet que el pericó i d'una mida menor.  
 Baralla: palmito sense país, consta sols d'un varetatge sencer. Les seues varetes estan unides per una cinta de seda en la part superior i en la inferior pel clau i l'anella.  
 Semibaralla: rep aquesta denominació perquè el país que el forma és molt curt, ja que les varetes ocupen la major part del palmito.  
 Palmito de batalla: palmito tradicional, més utilitzat i de menor mida format per 28 varetes.  
 Palmito de bossa, mini o xicotet: la seua mida és d'aproximadament 16 o 17 centímetres. Està destinat a l'ús quotidià.  
 Palmito a dos teles o de doble cara: palmito que presenta una tela per les dos cares, tapant les guies per darrere.  
 Palmito rígid o de pantalla: palmito les varetes del qual no poden plegar-se. Els primers palmitos eren d'aquest tipus i reben el nom de ventador.  
 Palmito plegable: la tela del país es plega sobre el varetatge.  
 Palmito oriental: es caracteritza per tindre una obertura menor que el palmito valencià, que és de 180 graus.  
 Palmito de randa: palmito el país del qual està fet amb la tècnica de randa de boixets.  
 Palmito chumbo: palmito econòmic, que sol desbaratar-se amb freqüència, ja que es fabrica amb fusta de xop, de baix preu.  
 Palmito lufo o mamarratxo: consta de sis polzades. El seu varetatge és de canya i el seu país de paper.  
 Palmito cabriolé: va sorgir en el segle XVIII, més concretament entre 1752 i 1753. Va aparéixer en la mateixa època que els cotxes de dos rodes que portaven aquest nom. Es caracteritza per les seues dos teles separades entre les quals poden veure's les guies del varetatge.  
 Palmito varifuera: model en el qual el país s'entela per darrere. Les guies del varetatge es queden decorades a l'anvers.  
 Palmito de forma: posseeix unes barnilles mestres més curtes que les centrals, cosa per la qual el palmito no té la forma tradicional de 180 graus.  
 Palmito isabelí: propi de l'època d'Isabel II, que constava d'unes varetes més amples del normal. No són de gran mida i, a més solen estar decorats amb puntes.  
 Palmito de laca: pintat amb pistola de polir.  
 Palmito globus o balloon: de forma bombada, va sorgir en l'època de Lluís XV inspirat en els pentinats alts de les dames de l'època.  
  
a.2. El palmito, un complement present en diferents cultures del món  
El palmito, en les seues diferents formes, existeix des de temps immemorials i ha aparegut en diferents cultures. Van ser emprats pels antics egipcis, babilònics, xinesos, coreans, japonesos, perses, grecs i romans. L'origen més llunyà, probablement, es troba en el Neolític com a utensili per a ventar gra i avivar el foc. Els exemplars més antics conservats són, en opinió de Maryse Volet, els palmitos de plomes trobats a Derma (Sudan), de 2300-2100 aC. Destaquen també dos palmitos de plomes d'estruç trobats en la tomba de Tutankamon (ca. 1354-1340 aC), hui custodiats al Museu del Caire. La finalitat dels palmitos de l'Antiguitat va ser refrescar l'aire i espantar els insectes, a la vista de les representacions aparegudes en els frisos, pintures o relleus. Pel que fa a l'origen dels palmitos plegables, aquests es van idear al Japó del s. VII, els quals passen a Xina i Corea, i a partir de finals del segle XV, a Europa. Per a la confecció de palmitos plegables, a la Xina es van usar flors naturals, fulles resistents, paper impregnat en substàncies aromàtiques, sedes tintades i gelatina (De la Puerta Escribano, 2005: 17-18).  
  
En Grècia i Roma el palmito era vegetal. N'hi havia diversos models. Els d'ús elegant es reservaven per a fer aire en moments de relaxació, i els més ordinaris, per a refrescar durant el menjar o en la cuina. En la península Ibèrica, el palmito va ser introduït pels fenicis. De la València ibèrica, hi ha constància de l'ús del palmito en un fragment de ceràmica trobat a Llíria, que mostra una dama amb un palmito. En època romana, es va importar a Espanya el flabellum (palmito rígid) amb un ús luxós i litúrgic, i es fabricava amb riques fustes, colors brillants i plomes (De la Puerta Escribano, 2005: 19-20).  
En Occident, durant l'Edat Mitjana, el flabellum passa a formar part de la litúrgia cristiana, emprant-se en la consagració de l'eucaristia, misses solemnes i processons papals, fins a la seua desaparició definitiva després del Concili Vaticà II, però es va conservar en les esglésies de Grècia, Etiòpia, en les coptes i en Armènia, on rep el nom de rhipidion. En l'Europa medieval es van fer palmitos semblants als usats a Grècia i Roma, això és, amb plomes d'estruç, faisà, papagai i paó, amb mànec d'or tallat i adornats amb incrustacions. En Europa els palmitos estan ja presents en l'Edat Mitjana, els llibres de cavalleries dels segles XIII i XIV els esmenten. I en el segle XIV ja trobem un ús domèstic del palmito entre les grans dames de la cort francesa. Carles V, rei de França entre 1364 i 1380, va deixar en el seu testament diversos palmitos del tipus estendard. Igualment, en la València del segle XIII, en temps de Jaume I, es documenta la fabricació de palmitos. Altrament, el palmito plegable, semblant al que coneixem hui, va entrar en Europa des de la Xina per via comercial i per mediació dels portuguesos, a la fi del segle XV. És des de Portugal com el palmito plegable entra en Espanya i en la resta d'Europa (De la Puerta Escribano, 2005: 20-22). En el segle XVII, l'ús del palmito es va generalitzar a Europa. Els principals productors foren França, Itàlia i Espanya, però també trobem palmiters a Anglaterra, Alemanya i Holanda.  
  
El palmito europeu pròpiament dit apareix en la seua plenitud a França durant els regnats de Lluís XIV i Lluís XV. En aquest país eren molt apreciats els brissé de grans pintures i els plegables amb fulles pintades amb escenes bíbliques, històriques, al·legòriques i amoroses. Lluís XIV va acceptar la creació d'un gremi de mestres palmiters. El palmito va ser una peça fonamental als salons de l'època, com a complement femení. L'època daurada del palmito va arribar en el segle XVIII, moment en el qual es va consolidar la seua fabricació i ús a Europa.  
En el segle XVIII destaca el francés Eugene Prost, que arriba a Espanya sota la protecció del comte de Floridablanca. En el regnat de Felip V augmenten les importacions de palmitos procedents de França, Itàlia, Holanda i Anglaterra, a causa de la demanda d'aquest utensili. Fins al segle XIX és relativament fàcil identificar les línies de creació associades habitualment a la successió de regnats per la via de la mateixa denominació dels sobirans, ja que en l'àmbit estilístic el palmito va estar supeditat als gustos artístics de cada període. A partir del segle XIX, el palmito de luxe francés d'estil academicista, exportat al voltant del món, va caure en desús a partir de la Revolució Francesa. No obstant això, la codificació basada en l'historicisme i l'eclecticisme que havia creat seria la base de l'imaginari propi del palmito fins al dia de hui. En aquell moment, formalment es va tornar més lleuger i reduït en grandària, característica de l'estil imperi. La industrialització també va tindre un paper clau perquè la seriació dels productes i l'àmplia demanda van democratitzar el producte (Casaní Rel, 2019: 20).  
  
Així mateix, en l'últim terç del s. XIX va sorgir un corrent que va apostar pels palmitos exòtics de grans dimensions com els realitzats amb plomes d'estruç, importats de Viena, que es posen de moda després de la conquesta britànica d'Àfrica central (Amorós 1999: 42). El segle XX es va iniciar amb els palmitos refinats de la belle époque. L'art nouveau amb la seua ruptura de la jerarquia entre les arts majors i menors, va trobar en el palmito del segle XX el suport idoni. La superació de l'academicisme i dels convencionalismes imperants sumats a l'influx oriental de les composicions asimètriques va ser la nova imatge del palmito del moment (Rojas 2003: 11-14).  
La popularització del palmito a Espanya va començar a la fi del segle XVIII i va arrelar fins al punt de ser considerat un objecte típic de la dona espanyola. Durant el segle XIX, la nova burgesia també va buscar representar-se en els palmitos a través d'escenes quotidianes que subratllaren la seua posició social. Aquest nou destinatari va augmentar la seua demanda, cosa que sumada a la invenció de nous procediments per a decorar-lo, com la litografia, va potenciar un canvi significatiu en la producció. Per tant, s'aconseguiria gradualment l'abaratiment dels costos en la fabricació del palmito, la qual cosa possibilitaria que aquest objecte fora adquirit per les classes populars per primera vegada. La democratització del palmito havia arribat a Espanya. És en aqueix moment, igual que en la resta d'Europa, quan l'aristocràcia i la burgesia espanyola van advocar per un palmito exclusiu i únic. Es pretenia retornar a les arts la seua identitat única i creació d'arrel artesanal. Aquest nou gust es va reflectir en els palmitos del regnat d'Alfons XII (1874-1885). Van sorgir llavors els palmitos denominats de pericó, palmitos de gran mida decorats amb flors i escenes campestres, i els palmitos d'estil cortesà, formalment més xicotets i estilísticament diversos (Casaní Rel, 2019: 22-23).  
  
a.3. La tradició del palmito valencià  
La tradició del palmito valencià es remunta a més de cinc segles. Les historiadores dels palmitos Elisa Amorós, Carmen Rodrigo Zarzosa, Ruth de la Puerta Escribano i Carmen Casaní Rel destaquen la importància d'aquest sector artesanal a València. Tot i que existeixen referències bastant antigues d'aquesta artesania, el palmito no adquirirà volum fins al segle XVIII. En aquesta centúria València es consolida com el principal centre productor espanyol, destacant en l'àmbit europeu per la qualitat dels seus palmitos. En el XVIII ja existeix en València una Reial Fàbrica del Palmito, a la plaça de Caixers. A finals del XIX el sector aglutinarà quinze tallers (DECV, 2005: 27) i es constituirà una associació empresarial, denominada Gremi de Mestres Palmiters de València, que persistirà fins a l'actualitat, ara amb seu a Aldaia, en concentrar aquest municipi a la majoria de fabricants.  
A València va arribar la moda i la importació dels palmitos francesos en el regnat dels Borbons. Eren de tafetà, gasa o paper, pintats i varetatge d'os, canya, barba de balena, fusta, ivori, filigrana de plata i or. Els barnillatges es feien a França. A Andalusia, València i Catalunya hi ha constància del seu ús en actes religiosos i quan era col·locat en les andes de les imatges. A Espanya es fabricaven palmitos, però la política comercial que afavoria les importacions paralitzava aquesta activitat (De la Puerta Escribano, 2005: 26). Dos palmiters francesos es van establir a València a partir de 1825 a fi de fer-se amb el mercat espanyol. Es tracta de Simonet i Fernando Coustelier. Arran de l'arribada del primer, diversos artesans valencians van demanar a Ferran VII la prohibició de la importació de palmitos francesos. Aquestes protestes es repetiran al llarg del segle. L'any 1842 els artesans de València demanaren a la Corona la supressió del Decret de 27 d'octubre que protegia la importació de palmitos i varetatges fets a França. Signaven la petició 51 mestres palmiters, gravadors i dibuixants, fabricants de varetatges i fins i tot de pintes, pintors i estampadors de litografia (AGFDP: E-10.1.leg, 17. Exp. 407). Les protestes dels palmiters contra les importacions de palmitos es repetiran al llarg del s. XIX.  
  
El canvi de segle va vindre marcat pels pioners que assentarien la base de la indústria del palmito valencià. Malgrat la competència exterior, la indústria palmitera valenciana va aconseguir el seu major desenvolupament en el s. XIX, gràcies a la forta vinculació del sector amb els gremis de la seda i els fusters. Al llarg del segle, tant el barnillatge com el muntatge del palmito passaran a ser processos autònoms. A Aldaia ja comencen a fer-se bona part dels barnillatges per als tallers de València. L'any 1861 la província de València comptava amb 14 fàbriques de palmitos que abastien el mercat nacional i americà. El sector continuarà creixent i en 1905 a València hi havia 44 fàbriques de barnillatges i 34 de muntatge. Mostra de la fortalesa del sector va ser el fet que el palmito disposava de pavelló propi en l'Exposició Regional de València de 1909 (Martínez Gallego, 1995: 157 i 162).  
En aquesta època es van produir importants innovacions tècniques en les arts gràfiques que van millorar la fabricació del palmito. Es va expandir l'ús de la litografia en la impressió del país del palmito, en substitució de les velles planxes de coure que imprimien per mitjà del tòrcul, cosa que va afavorir la producció massiva de palmitos més barats.  
  
A finals del segle XIX i durant les tres primeres dècades del XX la continuïtat del palmito vindrà de la mà dels descendents de Colomina. En aquestes fàbriques es van formar joves aprenents de l'Horta, principalment d'Aldaia, que amb el temps arribaran a fundar els seus tallers. Un dels fabricants que més va influir en els palmiters d'Aldaia fou José María Prior Sanchis, on es van formar bastants dels artesans aldaiers que anys després fundarien els seus propis tallers. Durant la Guerra Civil i la posterior postguerra van desaparéixer la gran majoria dels tallers de palmitos de València, que va passar la torxa a Aldaia. Actualment sols es manté activa a València la fàbrica d'Abanicos Carbonell, casa fundada en 1860 per Arturo Carbonell Rubio.  
  
a.4. Els primers palmiters d'Aldaia  
L'historiador i cronista oficial d'Aldaia Josep Ramon Sanchis data els orígens de l'artesania del palmito a Aldaia en la primera meitat del segle XIX, ja que en 1857 ja funcionaven 18 tallers. Basant-se en els padrons d'habitants dels anys 1857 i 1860 existents a l'Arxiu de la Diputació de València, ha pogut constatar l'existència de 18 palmiters, els quals van iniciar sagues familiars que han passat aquesta tradició artesanal de pares a fills.  
Durant el segle XIX van obrir a Aldaia algunes empreses importants que continuen actives en l'actualitat. La més antiga és Abanicos Andrés Pascual, fundada en 1880 per Salvador Andrés (artesà del varetatge) i Carmen Blasco (enteladora). Després d'enviudar, Carmen va mantindre l'empresa amb dos dels seus fills, Claudio i Conrado. Desafortunadament, Claudio Andrés Blasco morí molt jove, però el seu fill, Claudio Andrés Pascual, el va succeir en el negoci treballant junt amb el seu oncle, del qual posteriorment, allà per l'any 1960, se separaria per a fundar la seua empresa, Abanicos C. Andrés Pascual. Claudio Andrés va adquirir gran prestigi i serà el primer palmiter aldaier en presidir el Gremi de Mestres Palmiters, prova evident que el centre d'aquesta artesania s'havia desplaçat a Aldaia. En l'actualitat la seua filla, Maria Luisa, dirigeix el taller. Representa la quarta generació amb el nom comercial Abanicos Andrés Pascual. L'empresa elabora palmitos de gran qualitat i estils, per a esdeveniments, festes, regals i ús quotidià. Munta també palmitos de puntes de boixets, tul brodat, països de seda i amb randes de cotó sobre tul de vidre. Abanicos Andrés Pascual s'ha especialitzat en el pintat del país, l'entelat, el lacat, l'envernissat i el muntatge final. Empra fustes nobles. Els seus palmitos arriben, a més d'Espanya, a Itàlia, EUA, França, Argentina, Àustria, Gran Bretanya, Irlanda i Alemanya (Martínez Sanchis, 2018: 26-27).  
D'aquesta centúria és també Abanicos Aparisi, empresa fundada en 1888 per Vicente Aparisi Sempere a València i ubicada posteriorment a Aldaia. L'empresa la du actualment el besnet del fundador. En 1888 Aparisi va començar a produir els seus primers palmitos de fusta i paper amb 150 dissenys diferents. Va subministrar la Casa Reial i triomfà amb el palmito «roda de la fortuna», que es venia per milers durant els anys 40. Però on l'empresa assoleix magnitud és en els palmitos de record, que es van expandir amb l'arribada del turisme a Espanya durant les dècades de 1960 i 1970. Llavors es fabricaven en grans quantitats, augmentats per l'aparició del varetatge de plàstic modelat per injecció (Martínez Sanchis, 2018: 26).  
  
b) EVOLUCIÓ HISTÒRICA / MODIFICACIONS  
b.1. El centre productor es desplaça a Aldaia  
Al llarg del segle XX València i l'Horta al capdavant es consoliden com el principal productor de palmitos d'Espanya i Europa. La progressiva desaparició dels palmiters de França afavorirà l'hegemonia valenciana. El declivi francés es produeix durant les dues guerres mundials, que van causar la mort de molts joves i van desfer les sagues familiars dels tallers de palmitos (Amorós, 1999:38).  
Fins a la dècada de 1920 la ciutat de València continuarà sent el principal centre productor del palmito, tot i que des del segle XIX ja s'abastia dels varetatges de les poblacions de l'Horta, principalment Aldaia, gràcies en bona part a l'existència de tallers de fusters i l'abundància de fustes de perera i albercoquer en les hortes de Silla, Alcàsser i Picassent, que substituiran el pi de la serra de Conca que empraven els palmiters (GECV, 2005: 26. LAC/PMN). Amb el pas del temps, Aldaia acabarà acaparant la producció i acollint la majoria de tallers, per la qual cosa és considerada el bressol actual del palmito valencià. De fet, durant la Segona República Aldaia ja serà el principal centre productor. Abans de 1936 Aldaia tenia 25 fàbriques de palmitos, mentre que Alaquàs en tenia quatre, Xirivella tres i València cinc. La resta d'instal·lacions es repartien entre Meliana, Godella i Quart de Poblet (Amorós, 1999: 48).  
  
Per tradició oral sabem que a principis del s. XX funcionava a Aldaia la societat de palmiters anomenada Los Doce Apóstoles. Quatre dels seus membres, al voltant de 1872, treballaren i aprengueren l'ofici en la fàbrica de José Prior. Eren els aldaiers Pascual Folgado Forriol, Antonio Sanchis Folgado i els germans Pascual i Salvador Tárrega Folgado. Juntament amb altres huit joves del poble, crearen un taller de varetatges en l'actual carrer de Teodor Llorente. Més avant, alguns d'ells fundaran les seues pròpies empreses. Potser ells o part d'ells van ser els integrants de la societat cooperativa de producció denominada Abaniqueros, fundada en 1882 a Aldaia i que formaven tretze socis (Casaní Rel, 2019:40).  
  
De principis del segle XX és Abanicos Folgado. Fundada en 1906 a Aldaia per Francisco Folgado Cánoves. L'empresa es manté activa en l'actualitat. L'empresa la van perpetuar Concepción Folgado i Vicente Taberner. A partir de 1972 serà gestionada per la nora dels dos, Encarna, i en l'actualitat per Leonardo, la cinquena generació. L'empresa està situada hui al polígon industrial de Xiva i produeix a gran escala palmitos de regal, souvenir i publicitaris. Folgado exporta a més de 25 països, té més de 500 referències de productes i més de 3.000 clients, entre altres grans companyies com Warner Bros., Osborne, Hello Kitty, I Love, Oléspaña o Tapa Spain. Folgado abasteix també els museus d'El Prado de Madrid, l'Ermitatge de Sant Petersburg i d'altres. Són palmitos estampats amb obres dels grans pintors europeus (Martínez Sanchis, 2018: 27-28).  
  
b.2. De la Gran Guerra a la Segona República  
En el període d'entreguerres la indústria palmitera s'assentarà definitivament al municipi, malgrat la crisi del sector que provoca la I Guerra Mundial (1914-1918). Abans de 1936 existien a Aldaia 25 tallers de palmitos. Un dels més importants era Abanicos Antonio Navarro, que ocupava moltes treballadores. Abans de la Guerra Civil es fundaren diversos tallers que consolidaran aquesta artesania a Aldaia. Quatre d'aquests tallers continuen hui la seua activitat. Són Abanicos García, Abanicos Blay Villa, Abanicos Taberner i Abanicos Artesanos (Guzmán).  
En 1920 naixia Abanicos García. El fundador, Salvador García García, desenvolupa totes les fases de fabricació fins al muntatge final. El va succeir la seua filla, Vicenta, dona emprenedora que es converteix en una experta decoradora de barnillatges. L'empresa va ser innovadora en introduir varetatges de plàstic. Hui els seus descendents continuen el negoci sense perdre la passió per l'ofici de palmiter.  
En els anys vint comença a fer els primers passos l'empresa que amb el temps es convertirà en Abanicos Blay Villa. Isidoro Blay Castillo, natural de Benaguasil, arribà a Aldaia per a dedicar-se a comerç de palmitos. Era l'any 1920. El seu fill, Francisco Blay Jacinto, continuà l'ofici en la dècada de 1940 amb els seus germans (José, Emilio, Lola i Adelina), dedicant-se a pintar i al varetatge, després es faran fabricants. Però Francisco Blay, pintor de palmitos, va anar més enllà i cultivà el comerç de palmitos antics i l'elaboració del palmito de nacre. Sabia que els millors palmitos de nacre es feien a França, concretament a Méru (departament d'Oise), a on viatjà per aprendre aquesta artesania ancestral. Més tard crearà a Aldaia el primer taller d'Espanya de palmitos de nacre. Igualment, Blay va aprendre a París les tècniques antigues de restauració de palmitos, recuperant autèntiques joies. En l'actualitat Blay Villa és l'únic taller d'Europa que confecciona palmitos de nacre. Realitza totes les fases, des de la selecció de les petxines per a l'extracció dels nacres, passant pel serrat, calat i gravat del varetatge fins al pintat, entelat, l'adorn i el clavat del palmito.  
  
Abanicos Blay Villa es dedica també a la restauració de palmitos antics de diversos països. Han treballat per als millors antiquaris d'Europa. N'han restaurat per al Musée de l'Éventail, el Louvre i el The Fan Museum de Londres. Han restaurat palmitos de les col·leccions de Napoleó, Isabel II i la reina de Portugal Maria Pia de Saboia. Posseeixen una excel·lent col·lecció de palmitos, alguns dels quals han cedit al Museu del Palmito d'Aldaia (MUPA). Com a artesans, els Blay Villa fan autèntiques obres d'art. A més del nacre, treballen l'os i les fustes nobles. Els seus palmitos són peces exquisides fetes amb delicadesa. Entre els seus clients figuren la Casa Reial i les tendes de palmitos més especialitzades d'Espanya, com Casa de Diego de Madrid i Casa Rubio de Sevilla, així com Barcelona i diverses ciutats de França, Gran Bretanya, Itàlia, EUA i Bèlgica (Martínez Sanchis, 2018: 30-32).  
  
L'any 1932 naixia Abanicos Taberner, empresa fundada al carrer Major per Baldomero Taberner Ferrandis, artesà de llarga tradició familiar. Baldomero va comptar amb la participació dels seus dos germans i del seu fill, Bibiano. Després va agafar les regnes del taller Amparo Taberner Taberner, i a partir de 1980 Baldomero Taberner. En el transcurs dels anys l'empresa s'ha adaptat a les noves tendències, i continua innovant. Està present en els mercats espanyol i internacional, principalment Europa. La seua especialitzat són en els palmitos de nóvia, decorats, especials, personals i de plomes amb tota varietat de colorit. Actualment l'empresa s'ubica al carrer de Sant Roc.  
Una altra empresa representativa és Abanicos Artesanos (Guzmán), fundada per Manuel Guzmán Folgado. Començà en els anys trenta amb la firma Abanicos Guzmán, nom que conservarà fins als anys 90, moment en què Manuel Guzmán Carpintero és designat gerent i passa a denominar-se Abanicos Artesanos, conservant Guzmán com a marca dels productes. Després de la jubilació de Manuel Guzmán Fuster, l'empresa passa a mans de la seua filla, María Amparo Guzmán, i el seu marit, Carlos Taberner Beta. Actualment, la tercera generació continua l'ofici. Guzmán fa tota classe de palmitos amb fustes nobles, os i nacre, i compta amb els més reconeguts caladors, adornadors, pintors i enteladors. Destaca per la mestria en la decoració de varetatges. Elabora sobretot palmitos de cerimònia, d'ús quotidià d'alta qualitat, celebracions (batejos, comunions, bodes), també palmitos per a col·leccionistes (Martínez Sanchis, 2018: 32-33).  
Dels anys trenta és també la Sociedad de Fabricantes de Varillajes para Abanicos de Aldaya, amb 32 socis, ubicada en l'actual l'avinguda de Blasco Ibáñez. La Guerra Civil va suposar un col·lapse en el panorama industrial i la fabricació i venda del palmito se'n va ressentir durament. En la zona republicana, la indumentària vestia una nova dona emancipada els vestits de la qual havien eliminat els volums i els accessoris superflus i innecessaris per a aquesta nova dona activa i present en la vida social. Les connotacions conservadores que portava intrínseques el palmito, associades a una imatge castissa, van ser rebutjades per les dones cosmopolites. Davant d'aquesta situació els fabricants van apel·lar a la dona perquè reprenguera el seu ús com demostren les cròniques i el moviment realitzat per la Sociedad de Fabricantes y Montadores de Abanicos de Valencia y la Sociedad de Fabricantes de Varillajes para Abanicos de Aldaia mitjançant fullets publicitaris (Casaní Rel, 2019: 42-43).  
  
b.3. Reestructuració del sector palmiter (1940-1975)  
La Guerra Civil va suposar el declivi del palmito a València. Passada la postguerra, el sector experimenta un cert creixement. A partir de la dècada de 1940 el Gremi de Palmiters es reestructura i rep un gran impuls del president, Vicente Alejandro Porta, que roman en el càrrec vint anys. Durant el franquisme el palmito aprofitarà les sinergies de la industrialització i l'obertura de mercats internacionals que propicia el Pla d'estabilització nacional de 1959. El Gremi de Palmiters va ser integrat en la Delegació Provincial de Sindicats i en assemblea general, celebrada el 9 de juliol de 1956, aprovà uns nous estatuts. El reglament definia els deures i obligacions dels agremiats i subdividia els oficis artesans del palmito en 9 categories: serradors i talladors, fabricants de varetatge, caladors, tallers de pintors, pintors independents, brodadores, enteladores, repassadores i muntadors. A més, imposava normes per la comercialització dels palmitos i un règim de sancions per a controlar la competència deslleial. Es prohibeix que cap industrial del gremi facilitara matèria primera als no associats. I es regula que l'eixida de viatges dels muntadors per a l'exhibició de mostres es faça a partir de l'1 d'octubre i la dels fabricants de varetatges després del 15 de maig de cada exercici. En 1956 el Gremi de Palmiters comptava amb 279 artesans agremiats, distribuïts en els municipis i categories professionals que apareixen en la següent taula, segons el registre de l'entitat. Dels afiliats, 99 eren empresaris amb una plantilla de treballadors, mentre que 180 eren professionals autònoms. Aldaia, amb 148 associats, concentrava el 53 % de la professió; el 47 % restant es distribuïa entre València i 13 municipis. Pel que fa a Aldaia, a més dels 148 del gremi, cal sumar huit artesans del varetatge i 8 caladors més registrats en la matrícula industrial de l'Ajuntament. Per tant, en aquests temps hi havia almenys 164 artesans donats d'alta, això sense comptar els nombrosos veïns que realitzaven treballs del palmito a temps parcial a sa casa (Martínez Sanchis, 2018: 34-35).  
  
És evident que el palmito ha sigut una base important de l'economia d'Aldaia. Si bé una part dels negocis existents provenien de sagues familiars del segle XIX i d'abans de la Guerra Civil, en aquest període van nàixer nous tallers creats per artesans que s'havien independitzat d'altres empreses. Durant les dècades de 1950 i 1960 es constituïren noves societats, cinc de les quals es mantenen en l'actualitat. Són José Blay, Aire Distinto, Folgado Romeu, Burriel i Celso Hoyo.  
  
El fet és que, al llarg del temps, desenes de famílies d'Aldaia s'han vinculat a l'art del palmito. Una tradició que ha configurat una cultura del palmito arrelada a la idiosincràsia local com no es troba en cap altre poble valencià. Durant els anys seixanta i setanta el sector palmiter experimenta una certa vitalitat. Els valencians controlen les tres quartes parts de les exportacions espanyoles.  
  
b.4. Aires de democràcia i globalització  
El període democràtic que naix amb la Constitució de 1978 i que s'allarga fins al moment present es venta amb aires de globalització. En 1986 Espanya entra en la Comunitat Europea mentre que a escala mundial es produeix un procés econòmic, tecnològic, polític, social i cultural conegut com a globalització, que es caracteritza per la creixent comunicació i la interdependència econòmica entre els països del món. En aquesta etapa el sector pateix un fort retrocés a causa de la competència dels palmitos asiàtics, que inunden el mercat europeu amb productes barats i de mala qualitat. El resultat ha sigut el tancament de moltes empreses de palmitos. De fet, en el cas d'Aldaia, s'ha passat de 41 instal·lacions en 1979 a 34 l'any 2000, 26 en 2015 i 16 en 2018. En els últims quaranta anys han desaparegut vint-i-cinc firmes palmiteres. La crisi ha obligat els palmiters a optar per la reconversió tecnològica, l'especialització dels productes, la innovació en nous dissenys i la millora de la qualitat en tots els processos, sense perdre el vessant artesanal que sempre ha caracteritzat el sector. Un pas decisiu ha sigut la creació de la marca de qualitat Abanicos Artesanos Españoles (AEA), que garanteix palmitos sublims elaborats artesanalment. AEA va ser presentada a l'Ajuntament d'Aldaia, el 17 de juliol de 2003, pel Gremi de Palmiters, que en l'actualitat té la seu social a Aldaia per concentrar el municipi el major nombre d'instal·lacions. Totes les empreses associades al gremi estan integrades en el distintiu AEA. Entre 1980 i 2005 es van crear a Aldaia 14 noves empreses de palmitos, que han apostat per la innovació, l'especialització i la diversificació dels productes. Tal és el cas de les firmes Doñate, Simar, Raser, Pascual Rudilla, Arteal, Malvi, Vifema, Di-Abani, Eve, Manel, Roser, Carolina Ferrandis i Gil Blay.  
  
En el que portem de segle XXI, el sector palmiter està patint les conseqüències de la competència asiàtica, la gran recessió de 2008 i la crisi sanitària provocada per la pandèmia de la covid-19. Tot això no ha fet més que agreujar la situació del ram. Malgrat tot, l'any 2020 es mantenien a Aldaia 24 empreses de palmitos de les 37 existents a la Comunitat Valenciana. Aquestes 37 empreses tenien 103 persones empleades, una xifra minsa comparada amb la de les dècades de 1950 i 1960. Aldaia concentra el 65 % de les empreses i el 64,8 dels ocupats. Es tracta en global de microempreses familiars. De fet, 24 empreses (el 64,8 %) no tenen més de 2 treballadors, mentre que les 13 empreses restants (35,2 %) ocupen entre 3 i 7 treballadors. Cal destacar que el sector es nodreix també d'empleats autònoms que realitzen per encàrrec dels mestres palmiters diverses parts del palmito artesanal, com ara les tasques del pintat del país, l'entelat, el brodat, puntes, lacat o repassat dels palmitos.  
  
  
  
b.5. La dona en l'art del palmito  
L'artesania del palmito no s'escapa del model de societat patriarcal que assigna als homes els llocs amb major poder i influència i els treballs millor pagats, relegant la dona a una posició secundària amb comeses més costoses. Treballs lligats molts d'ells a les faenes de la casa tradicionalment atribuïts a la dona. En l'elaboració del palmito hi ha, per tant, una divisió sexual del treball. Tradicionalment, els tallers han estat dirigits per homes, els mestres palmiters, que encarreguen a altres artesans diferents parts del procés. En general els homes han fet la gestió econòmica i els treballs del varetatge, calat i gravat del palmito. I també el pintat del país, el poliment i l'envernissat final. Però el paper de les dones és fonamental. A les dones se'ls han assignat els treballs més laboriosos, aquells que requereixen més temps i paciència, però no per això menys artístics. Són les grans desconegudes. De fet, abans de la mecanització del procés de fabricació del varetatge, les dones van constituir el gruix del personal dels tallers, ja que realitzaven a mà el treball d'escatar, rematar, polir les varetes i posar els claus dels varetatges. Però les dones també han realitzat treballs més artístics, encara que relacionats amb el rol de la costura, com són l'entelat, la randa, els lluentons, el brodat, l'adornat i el muntatge i remat final. Tanmateix, en l'últim terç del segle XX s'han incorporat al sector palmiter destacades pintores i mestres palmiteres que gestionen els seus tallers. Igualment les dones també han tingut un important paper en la confecció de teixits ornamentals del país del palmito.  
  
  
  
c) PERSONATGES: INDUMENTÀRIES, PRÀCTIQUES I FUNCIONS  
d) ELEMENTS / PROCESSOS (ACTIVITATS I OFICIS) 1  
El palmito artesanal és aquell que procedeix de la transformació i/o combinació d'altres productes efectuada mitjançant processos totalment o parcialment manuals que impliquen que les característiques d'aquest producte es vegen determinades, almenys en part, per l'habilitat i experiència del productor. En la confecció del palmito d'Aldaia intervenen diversos artesans especialitzats en processos concrets. Treballs que han passat de generació en generació i que han rebut les influències de les tradicions palmiteres de València i d'altres indrets d'Europa, principalment de París. El treball comença amb l'elecció de la matèria primera fins a l'elaboració d'exquisides decoracions amb gravats o pintures.  
  
d.1. El varetatge del palmito: disseny, calat, gravat i maquejat  
Barnillatge/varetatge/varillatge. És l'esquelet del palmito, l'ossada que el sosté i articula en el seu moviment. Com a element sustentant ha de ser rígid però flexible, resistent, lleuger i si pot ser durador. El varetatge es compon d'un joc de varetes més dos barnilles mestres o guardes, que són la primera i última varetes que ocupen tot el radi del palmito. La barnilla mestra es compon de font, gola, boleta, peçó i guia. El nombre més usual de varetes és de 12 a 16 i no solen excedir les 30. Hi ha diversos tipus varetatge, entre els quals destaquen el varetatge punyal (tipus de barnilla mestra amb els laterals en diagonal, sent la pala més ampla que el cantell en la seua part inferior) i el varetatge encarat (els palmitos que estan calats de tal manera que, en tancar-se, les varetes coincideixen dos a dos).  
El procés comença serrant tacs de fusta i vaporitzant-los. Després es tallen en fines fulles formant «llibrets», els quals s'apilen per a ser premsats i assecats i finalment tallats en varetes. Després se li uneixen les barnilles mestres i es rebaixen els mugrons de les varetes per a pegar-los a les guies que solen ser d'un material resistent i flexible com la fusta de fruiter. El varetatge cal escatar-lo i polir-lo manualment, i aquest és el procés que més esforç requereix, ja que d'això dependrà el futur acabat. Una vegada acabat, es dibuixen els adorns del varetatge per al calat. Així mateix, les guardes o barnilles mestres es divideixen en parts. La inferior gira entorn de l'eix on s'insereix el clau. Hi segueix el guardapolze o zona on recolza el dit polze que subjecta el palmito en el moment de desplegar-lo. El segon terç de la guarda arriba fins a l'arrancada del país i generalment respecta el motle originari del varetatge. La decoració du cap a la pala superior que recobreix els plecs del país. En aquesta zona sempre es tallen les figures o motius més rellevants.  
  
  
El varetatge varia si es tracta d'un palmito de baralla o amb país diferenciat. El palmito de baralla es compon tot ell de varetes en forma de tascó, que parteixen de l'eix del clauet i s'uneixen en la part superior amb una cinta de seda. Així mateix, el palmito de país diferenciat consta d'una armadura o font, que és la part inferior i visible del varetatge que es prolonga en guies, costelles o espigues, de menor grandària i materials diferents. En qualsevol cas, sempre hi ha uns passos inicials de conformació del material, que comprenen l'escalabornat, l'assecat, el premsatge i l'aprest. I un procés final de decoració sobre les làmines ablanides per a afavorir la intervenció. És en aquest moment quan es retallen els perfils, es talla, es grava i es cala.  
  
Calat del varetatge. És la labor més meticulosa i delicada del varetatge. Consisteix a foradar les varetes en determinats punts per a passar una fina serra dentada denominada segueta, amb la qual, amb molta cura, es retalla cada vareta per a aconseguir «espais de llum» en què recolzarà el posterior gravat. El calat pot ser de diferents tipus: calat a mà, calat amb encuny i calat amb la tècnica del pirogravat. Aquesta feina la realitza el calador, vareta rere vareta, amb una caladora, màquina creada expressament per a aquesta tasca. Les antigues caladores eren de fusta, proveïdes d'un pedal, el qual accionava el dispositiu de la serra per a motlurar les varetes. En l'actualitat les caladores són metàl·liques amb motor elèctric, però el calat encara depén de les hàbils mans del calador.  
  
Gravat del varetatge. També s'anomena burelat. És el tallat per mitjà de burí de torn i gúbies de mà que dibuixa en relleu l'adorn de les varetes. Requereix la màxima concentració perquè es treballa en escassos mil·límetres quadrats.  
  
Adorn del varetatge. Ornamentació de la font del varetatge amb policromies i daurades i altres elements d'adorn que realcen el calat i el gravat.  
  
Maquejat (posar capes). S'usen vernissos especials (cises) sobre els quals s'adhereixen a les varetes finíssimes làmines de pa d'or o plata alhora que es lleva amb un suau pinzell de ploma tot el sobrant.  
  
  
El clau. En el palmito plegable se subjecta el varetatge a un eix rotatori, que és el clauet. De ferro acerat o llautó, el clauet pot quedar a la vista o reblar-se. En el primer cas, sol envoltar-se d'una virola plana que s'enrosca i fa topall. El clauet també pot rematar-se amb dos cabotes de plata, coure o carei caragolades a les rosetes o reblons. Aquests s'esclafaven en forma de llentilla, o s'encapsulaven per a contindre en alguns casos caboixons de pedres precioses, i vidre de colors, encastats o enfilats. Aquests materials brillants, a més de reforçar el clauet, són un adorn complementari de joieria. Altres tasques relacionades amb el varetatge les realitza l'envernissador (pintor de fons especialitzat en envernissar els varetatges) i el polidor (poleix els varetatges que no van pintats).  
  
d.2. El país del palmito  
El país està format per una làmina fina i prima retallada en forma de semicercle. La batista de cotó, la seda, el tul i la randa són els materials més usats. Es comença per tallar el tros de tela i aprestar-la per a poder plegar-la més tard.  
  
Pintat del país. El pintor o pintora de palmitos dibuixa sobre la tela el tema complet a pintar per mitjà de l'estergit (perforat de xicotets forats sobre paper per on es cola el carbonet en pols i marca els dibuixos). A continuació, es fondeja amb colors totes les zones de la tela i es procedeix a modelar per mitjà de colors els personatges i objectes que componen l'escena. La pintura dels països pot fer-se abans de muntar-se sobre les guies del varetatge, però en aquest cas s'exigeix un alt grau de precisió perquè els rostres i les parts més cridaneres d'una figura mai coincidisquen amb el plec del plec. El procés del pintat del país és el següent. Les tècniques de pintat a mà poden ser al tremp i sobretot a l'aiguada o gouache, a vegades amb tocs d'aquarel·la. El gouache difereix de l'aquarel·la en que és més aviat opac i consistent. La decoració pictòrica va a càrrec de l'artista pintor, que treballava les escenes i figures del país i fins i tot els marges laterals amb rams florals subtilment treballats. Cada artista aplica diferents mans de pintura en les quals progressivament va obtenint l'efecte desitjat. En cada passada la tonalitat de base podia matisar-se, mesclar-se, cobrir-se parcialment i perfeccionar-se. Al final del procés es fan els detalls menuts amb pinzellades de miniatura, pintats i daurats. A més dels palmitos pintats a mà n'hi ha impresos, que permeten tirades nombroses i de fàcil execució. Els palmitos impresos van tindre el seu origen a Anglaterra, i prompte es van exportar a França, Espanya i Amèrica. En l'actualitat Aldaia compta amb una empresa, Gráficas Simar, especialitzada en la impressió de palmitos.  
Pel que fa als tipus de palmito segons la decoració del país, predominen els palmitos de figura (palmitos que presenten una o diverses persones en el país), palmito de flor (decorat amb flors) i el palmito d'ocells (decorat amb diferents tipus d'aus). Quant a les tècniques de pintura, destaquen l'oli, l'aquarel·la i el gouache, entre altres. Quan la pintura és sobre el varetatge de baralla de fusta, pot fer-se amb la tècnica del decapatge (pintura de fons molt subtil en la qual s'aprecia el material de la fusta), el marbrejat (tècnica que pretén imitar la textura del material del marbre mitjançant la pintura), el gotejat o filet (fina línia que se situa en la part superior del país i que cobreix les vores del palmito).  
Entelat o plegat del país. Una vegada acabada la pintura es passa a fer l'entelat marcant primer en un motle de cartó els plecs corresponents al varetatge. Després de plegar-lo es talla pels seus extrems i s'apega sobre les guies i les pales unint amb un fi rivet la tela sobre el varetatge (o les dues teles si el país és de doble cara). Es denomina plegat o entelat del país el procés d'adaptació del país al varetatge a les mans de l'enteladora, ja que històricament han sigut les dones les que s'han dedicat a aquesta tasca. Les enteladores d'Aldaia prefereixen plegar el país inserint-lo entre dos patrons plegats de cartó, que imprimeixen els plecs. Els dits de l'enteladora marquen i recullen els plecs en forma d'acordió, i demostren amb això una gran habilitat manual.  
  
Acabats amb orles i flors o amb randa. Alguns palmitos porten orles i randes. Aquesta tasca es fa després de l'entelat. Les orles i flors les posa un pintor o pintora especialista en aquesta matèria. La randa requereix un procés diferent, ja que es tracta d'anar cosint i brodant xicotets motius de randa sobre un tul que sol ser de lli o cotó. Aquests treballs el fan les randaires, treball també realitzat per dones històricament. Als palmitos de randa també se'ls dona un acabat amb lluentons cosits un a un sobre el país.  
  
  
Muntatge final amb clau. Consisteix a posar un clauet o passador amb una anella metàl·lica, que subjecta el varetatge ja amb el país entelat. Finalment supervisa el treball el mestre palmiter, tot per a comprovar el seu òptim acabat.  
  
d.3. Materials i tècniques  
MATERIALS DEL VARETATGE  
Els materials més representatius són les fustes nobles tropicals i de fruiters, nacres, plomes, carei de tortuga, marfil, banya, or, os de vedella, plata, bronze i plàstic. En l'actualitat no s'empren el marfil i el carei. Segons l'espècie d'arbre triat varia la fragilitat i la tonalitat del varetatge, tot i que la fusta pot anar també pintada, envernissada o daurada. La fusta de perera era la més coneguda, però també se n'empraven d'altres d'ultramar com el sàndal, el palo santo o el banús. Els varetatges de fusta, nacre i os són els més habituals entre els palmiters d'Aldaia. En els segles XVII i XVIII, els materials més utilitzats en la fabricació de varetatges de luxe van ser el marfil i el nacre. Els segueixen a distància el carei, la petxina, l'asta rossa, la mica i les fustes nobles envernissades.  
  
El nacre. El nacre és la capa interior de les tres que contenen les petxines dels mol·luscos, especialment l'ostra mareperla. Es compon de fines làmines paral·leles que, una vegada seccionades, tenen la propietat de refractar la llum en efectes irisats. El nacre té diferents procedències i espècies repartides per totes les mars, principalment al Carib, en les costes asiàtiques de l'Índia, el Japó, la Xina i Filipines, i en l'africana de Madagascar. Entre els principals protagonistes es troben les següents varietats: nacre mareperla blanc, mareperla Tahití, goldfish, green avalone i bourgeau. És el material més difícil de treballar i el més agraït en el seu acabat per les seues lluentors i colors naturals. Els artesans del varetatge europeus van començar a emprar el nacre en el s. XVII i primer terç del s. XVIII, en unes plaquetes senzilles clavetejades sobre bases de carei, ivori o fusta. Entre 1740 i 1760 van aconseguir el seu major grau d'autonomia, mestratge tècnic i artístic, decaient la seua producció fins a desaparéixer per complet en finalitzar el segle (Valverde, 2010:47-48).  
Per a obtindre el varetatge de nacre, cal extraure el material de centenars de petxines. Els fragments de nacre es tallen, s'uneixen a bisell, s'encolen, empalmen fins a formar varetes i poleixen de nou per a donar la sensació de continuïtat. La mareperla blanca és el nacre més utilitzat en els palmitos des del s. XVII, per la seua facilitat de treball i la seua major aptitud per a la decoració. Les varietats conegudes com el bourgeau i el goldfish procedien de les mars del Japó i es distingien pel reflex de tonalitats malves o rosades brillants. En tots els casos és molt important seleccionar les diferents porcions d'acord amb la direcció de les vetes de refracció.  
En ser un material fràgil i trencadís, es posava una especial cura en l'elaboració dels motius ornamentals del varetatge. Per a facilitar el treball, a la regió de l'Oise s'ablania amb àcid sulfúric diluït. Els varetatges de nacre, igual que en la resta de materials, es tallen, pinten i calen. En el procés d'elaboració cal tindre molta cura a no perforar-los massa per a evitar que s'exfolien. En la font es deixen a més zones en reserva on es tallen o pinten motius figurats.  
  
  
Carei. S'extreia de les petxines de les tortugues marines, a partir de les tretze plaques de les quals estan compostes, bullint-les i unint-les en cas de necessitar més gruix, com és el cas de les barnilles mestres. El carei pot adoptar tonalitats més o menys fosques i translúcides segons l'espècie de tortuga. Oscil·len des de l'encaramel·lat pàl·lid de les tortugues verdes fins al monocrom fosc de les de cap de llenyataire, passant pel to ambarí clapejat de les tortugues de bec de falcó. Fins a ja entrat el s. XIX no va ser molt freqüent trobar palmitos de carei, ja que, a diferència del nacre o ivori, era un producte dur i difícil de treballar, i corria el risc de trencar-se si no era degudament tractat (Valverde, 2010: 48-49).  
  
Ivori o marfil. El marfil d'elefant africà és blanc, encara que esgrogueeix i té vetes, a diferència de l'asiàtic (blanc i uniforme), que permet un bon tallat. L'ivori va ser el material exòtic predilecte, el més fàcil de treballar i el millor conegut a Europa des de l'Edat Mitjana. Es tallava en sentit longitudinal, sotmetent-se a un procés d'assecat que li proporcionava la tonalitat blanquinosa característica. Una vegada escalabornat, humitejat i serrat en làmines de perfil variable, l'ivori es tallava, gravava, calava i/o pintava. Els anglesos, a més, el submergien en substàncies químiques abrasives amb la finalitat d'augmentar la mal·leabilitat i lleugeresa de pes. Amb l'ajuda de cisells, burins i raspes podia rebaixar-se formant perfils sinuosos, alguns tallats com miniatures. Finalment es polia i envernissava en un acabat sedós, que servia de protecció per a evitar que es clavillara. Els principals centres manufacturers es van localitzar a França, Anglaterra i Itàlia. A França, la regió de Dieppe va aconseguir fama europea per la talla de l'ivori, que arribava en carregaments marins procedent d'Àfrica. Va intentar emular la tradicional eborària italiana, encara que des de 1750 va ser superada en virtuosisme pels tallers anglesos, els calats de fina gelosia dels quals es compten entre els més exquisits del món (Valverde, 2010: 44-47).  
  
L'os. És semblant al marfil en el seu aspecte. Hi ha molta diferència entre l'os actual i l'antic, a causa de la millor alimentació dels animals de llavors. És un material porós, a diferència del marfil. En l'actualitat s'empra l'os de vedella.  
  
L'asta. Procedeix principalment de les banyes de bou i de cérvol. Les fustes nobles. Les més emprades són el palo santo (arbre tropical procedent de l'Índia i Sud-amèrica), el banús (procedeix del continent africà, principalment de Madagascar), arbres fruiters com la perera, plàtan europeu, nespler. Els fruiters són fustes blanes que permeten el tall amb guillotina i vapor, fàcils de treballar, encara que es corben més a diferència de les fustes nobles. La mica. És l'equivalent mineral del nacre. Pertany a la família dels silicats i es troba en la naturalesa en forma de vetes rocoses de gran duresa. Per la seua component alcalina pot exfoliar-se en fulles primes de tonalitat translúcida i llustre nacrat. S'importava sobretot de l'Índia i Sud-amèrica. En el s. XVII i principis del XVIII va tindre una especial acollida el palmito amb país de mica, realitzat a la Xina per a l'exportació. Es compon de diverses làmines primes quasi transparents que, o bé quedaven com a finestres lliures de decoració, o bé es pintaven amb escenes xineses o al·lusions occidentals (Valverde, 2010: 51).  
  
El plàstic. Amb l'arribada de la Revolució Industrial s'incorporen nous materials al palmito, com el plàstic, que afavoreixen la fabricació massiva. La nacarina i el plàstic s'incorporen a mitjan segle XX.  
  
  
MATERIALS DEL PAÍS  
Com hem explicat, el país del palmito allotja una escena pintada. Les composicions pictòriques estan fetes per a ser contemplades tant de manera estàtica com en moviment. En obrir-se davant els nostres ulls pretén sorprendre'ns pels seus efectes de vistositat, luxe i colorit. El país es forma sempre amb dos làmines diferents en cada cara. L'anvers rep un tractament més elaborat, mentre que el revers pot deixar-se en blanc o bé s'emplena amb motius vegetals o s'incorpora una xicoteta escena en el centre. Per influència de Gran Bretanya, es va expandir el palmito de país simple o muntat a l'anglesa, l'única làmina del qual deixava visibles les guies en el revers. Els països de palmito van evolucionar en relació amb el varetatge i les modes de cada època. Al llarg dels segles XVIII, XIX i XX van ser el suport d'escenes historiades, tant de temes mitològics grecoromans com de motius costumistes presos de la vida domèstica burgesa. I fins i tot escenes galants romàntiques, actes socials, motius florals, escenes típiques regionals i un llarg etcètera de temes la finalitat dels quals era i continua sent recrear els aspectes plaents de la vida. També, en períodes d'agitació social, van ser habituals els palmitos de signe polític que van servir de propaganda. Els materials del país del palmito estan associats al tipus de la manufactura. El país no sols està elaborat amb teles com la seda o el cotó, s'utilitzen també altres materials característics com les plomes, la cabritilla, el paper, el cuir, la vitel·la.  
  
   
Suports tèxtils. A més de ser pintats, la tela posseeix l'avantatge de poder rebre brodats, garlandes i lluentons. Amb l'ajuda d'un bastidor i una agulla es broden els motius en puntades finíssimes. El fil reforça les línies del dibuix, que s'emplena amb pintura amb representacions florals, fanfàrries musicals i escenes amoroses. Sobre la tela també s'utilitzen els lluentons, que es fabriquen amb fines fulles de metall daurat, platejat o acolorit. La làmina base del lluentó és xafada fins a convertir-se en una fulla prima, s'encunya i a vegades es forada, quan aquesta va cosida a la tela del país. El país del palmito també permet la randa, és a dir, el teixit format per fils de seda, cotó, lli o fils metàl·lics, torçuts o trenats. La randa es pot realitzar a mà i s'utilitza principalment com a adorn o aplicat sobre altres teles. L'aplicació de la randa als palmitos va associada a la moda de vestir de la dona, per ser el palmito històricament un complement de l'abillament femení. En els segles XVI i XVII els rics adreços de randa en colls i punys van tindre el seu equivalent en palmitos de randa a l'agulla, d'inspiració italiana o flamenca. En el s. XVIII la randa passa a tindre un paper més discret en el vestit, i decau també el seu ús en el palmito. A la fi del s. XIX va tornar a ressorgir com a material per als palmitos de cerimònia, predominant els treballs de randa de les ciutats belgues de Brussel·les, Bruges i de la francesa de Chantilly (Valverde, 2010: 63).  
  
  
Batista de cotó. El més emprat hui és la batista de cotó. El de primera qualitat i el de segona es diferencien en el fet que la primera està molt planxada i aprestada, però la qualitat és la mateixa.  
  
Sedes. Els països de seda pintada es van posar de moda en la cort francesa de Lluís XVI i Maria Antonieta, i prompte es van estendre per tot Europa. El suport és un teixit de ras o tafetà de seda de color crema o os, que s'emmidonava lleugerament per a sotmetre's a la torsió del plegat. Durant diversos dies, el llençol es comprimia plegat en un ambient humit, sobre un patró de cartó també plegat (Valverde, 2010: 60). Destacarem que a Aldaia i altres poblacions es criaven cucs de seda per a després portar els capells a l'Art Major de la Seda i elaborar el teixit.  
  
Plomes. Generalment procedeixen de l'estruç, encara que se n'han emprat moltes al llarg de la història. A la Xina es tintaven.  
  
Pells. La pell d'animals joves és el material preferit dels països de qualitat del s. XVIII. Reunia les qualitats perfectes de finor, flexibilitat, resistència i aptitud per a ser pintat. Les pells fines més comunes són la de cabritilla i la vitel·la. La primera procedeix del cabrit nonat que se sacrificava abans de nàixer. La pell de vitel·la s'extrau d'un jònec nounat i mostra una textura lleugerament rugosa. Abans de pintar la seua superfície, les pells es netegen i preparen prèviament amb una capa de calç i després reben una preparació amb cola que afavoreix l'adherència dels pigments. Les pells de cabritilla i vitel·la són molt freqüents en els tres primers quarts del segle XVIII. El seu ús decau fins a finals del s. XIX. Els motius d'aquest declivi van ser la carestia d'aquest material i la mecanització del procés productiu (Valverde, 2010: 59).  
  
  
Paper. Els palmitos amb estampes impreses de menor cost s'elaboraven amb països de paper. S'utilitzaven dues tècniques de gravat: el goufree i l'ayour. Els acabats setinats i granulats són menys freqüents en la decoració de palmitos.  
  
d.4. Restauració de palmitos antics  
Aldaia també cultiva la restauració de palmitos antics. La restauració artística consisteix a recuperar un palmito desbaratat, procurant que la zona treballada imite la resta de la peça i que no es note la labor realitzada, de manera que com millor és el treball menys es percep el restaurat. A diferència de la reparació (quasi desapareguda hui dia a causa del consumisme), és aconseguir que un objecte torne a tindre tan sols la funció per a la qual va ser creat, prevalent el pràctic a l'estètic. També hi ha una restauració més científica que deixa ben palesa la zona treballada. La necessitat de restaurar un palmito pot començar en el mateix moment de la seua fabricació, perquè sol succeir que tractant-se de treballs tan delicats hi haja trencaments accidentals.  
L'empresa més especialitzada en la restauració de palmitos antics és Abanicos Blay Villa, que a més és l'única d'Europa que fa palmitos de nacre utilitzant tècniques artesanals antigues, les quals van aprendre de les tècniques artesanals d'experts francesos. Els germans Blay Villa formen un equip amb molts anys d'experiència en aquest camp de l'artesania i treballen per a nombrosos antiquaris, col·leccionistes particulars i museus d'Europa. La seua capacitat artesanal de fer palmitos nous (estan especialitzats en palmitos de nacre, os i fustes nobles) és el que els ha permés també fer treballs de tan gran perfecció en restauració, i aquesta és, a més, essencial en el manteniment de qualsevol col·lecció d'antiguitats. El seu mètode és treballar de la mateixa manera i amb els mateixos materials d'antany que ho feien els antics artesans.  
  
  
e) DESENVOLUPAMENT I SEQÜÈNCIA TEMPORAL  
L'activitat de la producció dels palmitos està oberta tot l'any.  
  
  
f) ORGANITZACIÓ / DEDICACIÓ / FINANÇAMENT  
f.1. Organització del sector palmiter: estatuts de 3 de juliol de 2020  
  
El sector palmiter aldaier històricament s'ha integrat en l'anomenat Gremi de Mestres Palmiters de València, associació que aglutina empresaris palmiters de la Comunitat Valenciana. Si bé el Gremi va nàixer a la ciutat de València durant el segle XIX ja tenim notícies del funcionament d'una associació empresarial de palmiters (Rodrigo Zarzosa, 2000), en l'actualitat la seu de l'associació està ubicada al carrer de Serra Perenxisa, 6, d'Aldaia, per tindre aquest municipi el nombre més gran d'empreses. I més encara, el nom actual que adopta aquesta associació en els nous estatuts és el Gremi de Mestres Palmiters (sense València). En l'actualitat el gremi aglutina 24 empreses palmiteres de les 36 existents al territori valencià. Val a dir que els palmiters no agremiats col·laboren en activitats conjuntes proposades pel Gremi. Per a la celebració de les assemblees, el gremi es reuneix a la Casa de la Música d'Aldaia, cedida per l'Ajuntament per a l'ocasió. Els últims estatuts coneguts del Gremi de Palmiters daten dels anys 1956 i 1978. En el moment present el gremi està en procés de renovació i actualització dels seus estatuts. L'assemblea general del Gremi, celebrada en data 3 de juliol de 2020, va aprovar un projecte de nous estatuts adaptats a la Llei orgànica 1/2002, de 22 de març, reguladora del dret d'associació i a la Llei 14/2008, de 18 de novembre, d'associacions de la Comunitat Valenciana, i a l'empara del que es disposa en l'article 22 de la Constitució. Aquest projecte està en fase de tramitació en el Registre d'Associacions de la Generalitat Valenciana.  
  
El model que segueix el projecte estatuari és el que segueix. El gremi té personalitat jurídica pròpia, així com autonomia econòmica i administrativa. El Gremi es constitueix com una associació sense ànim de lucre ni especulativa, i podrà, no obstant això, desenvolupar tota mena d'activitats comercials o no, en interés de la majoria dels seus membres, i establir serveis i activitats col·lectives necessàries. El Gremi realitzarà principalment les seues activitats en l'àmbit territorial nacional. Els objectius del Gremi són representar, gestionar i defensar els interessos col·lectius de les persones associades davant tota classe de persones físiques o jurídiques i autoritats públiques o privades, així com davant l'Administració i dels òrgans representatius dels treballadors i treballadores. També l'establiment de serveis propis d'interés comú per a les persones associades, l'administració dels mateixos recursos i contribuir a la unitat del sector palmiter respectant sempre el principi de lliure competència.  
Les finalitats del Gremi (article 4t) són les que segueixen:  
1. La promoció, defensa i tutela dels interessos generals de l'artesania palmitera, en concret la dels seus artesans i artesanes, fabricadors i aquelles empreses vinculades professionalment amb el sector.  
2. La dignificació de l'artesania del palmito i de l'ofici de palmiter, i el foment de la seua major productivitat i qualitat.  
3. Desenvolupar l'activitat assistencial i cultural de les persones agremiades.  
4. Impulsar i protegir marques pròpies, registrant-les i regulant-les enfront de l'ús fraudulent i dotant-les de valor efectiu en el mercat.  
Les activitats del Gremi estan regulades en l'article 5é i són les següents:  
1. Programar, coordinar i portar a la pràctica les accions necessàries per a aconseguir els fins del Gremi.  
2. Impulsar la col·laboració i assistència per als seus agremiats i agremiades.  
3. Col·laborar en l'estudi i solució dels problemes de la producció, transformació i comercialització, i en la proposta de quantes mesures es consideren pertinents per a la millor orientació o reestructuració d'aquest.  
4. Participar, de conformitat amb les normes legals, amb entitats, corporacions i organismes de l'Administració en representació del sector.  
5. Impulsar el desenvolupament de tècniques i modalitats que afavorisquen les característiques de la producció.  
6. Proposar i informar l'Administració de totes aquelles mesures que es consideren oportunes en benefici de la producció i comercialització de l'artesania.  
7. Promoure i participar en fires, exposicions i mercats nacionals i internacionals de productes artesans.  
8. Acreditar, a través de marques de garanties i denominacions d'origen, l'autenticitat dels treballs artesans. Analitzar i vigilar el mercat sobre la possible utilització fraudulenta de les marques propietat del Gremi, impulsar la creació d'una àrea o grup de treball que realitze informes periòdics, i utilitzar com a referència els reglaments d'ús de les marques.  
9. Impulsar la promoció professional artesana, així com l'assistència cultural i socioeconòmica de les persones agremiades.  
10. Establir òrgans d'assessorament i gestió en matèria econòmica i financera, comercial, laboral, assistencial i, en general, tot allò que puga resultar d'interés per a les finalitats perseguides pels artesans i artesanes.  
11. Vigilar i actualitzar la confecció del Cens Artesà del Gremi.  
  
12. Promoure la divulgació i el coneixement dels treballs i temes artesans.  
  
Pel que fa als deures de les persones agremiades, l'article 8é regula el següent:  
a) Compartir les finalitats del Gremi i col·laborar per a la consecució d'aquestes.  
b) Participar en l'elecció de representants i dirigents dels òrgans de Govern.  
c) Satisfer les quotes, derrames i altres aportacions que, conformement als Estatuts i Reglaments, puguen correspondre a cada persona agremiada per al sosteniment del Gremi.  
d) Acatar i complir els acords vàlidament adoptats pels òrgans de Govern i representació del Gremi.  
e) Respectar les normes del Gremi encaminades a mantindre la qualitat i dignitat artística i tècnica dels productes artesans, impedint modificacions que causen perjudici al bon nom dels oficis artesans o dels seus interessos econòmics o socials.  
Són competència de l'Assemblea General, entre altres:  
a) Controlar l'activitat de la Junta Directiva i aprovar la seua gestió.  
b) Examinar i aprovar o rebutjar els pressupostos anuals d'ingressos i despeses, així com la Memòria Anual d'activitats.  
c) Establir les línies generals d'actuació que permeten al Gremi complir els seus fins.  
d) Disposar totes les mesures encaminades a garantir el funcionament democràtic del Gremi.  
e) Fixar les quotes ordinàries o extraordinàries.  
f) Triar i separar els membres de l'òrgan de representació.  
g) Adoptar els acords referents a:  
 Ratificar les altes i baixes de persones agremiades i associades col·laboradores del Gremi.  
 Acordar la unió d'associacions, la integració en federacions o confederacions, la separació d'aquestes, així com la creació i participació en coordinadores o altres organitzacions específiques.  
 Sol·licitud de la declaració d'utilitat pública o d'interés públic de la Comunitat Valenciana.  
 Acordar la dissolució del Gremi  
 Modificació dels Estatuts.  
 Disposició i alienació de béns.  
 Aprovar el Reglament de règim intern del Gremi.  
 Qualsevol altra que no corresponga a un altre òrgan del Gremi.  
El Gremi el regeix, administra i representa la Junta Directiva, formada pel mestre major o president, vicepresident, secretari, tresorer i els vocals que siguen necessaris perquè la quantitat total sume nombre imparell. La Junta Directiva dirigeix la coordinació de les comissions i grups de treball. Les àrees de treball es constituiran per acord de l'Assemblea General i tindran com a objecte el desenvolupament d'un camp d'activitat o treball determinat. Hauran de donar compte de les seues activitats periòdicament i hauran de ser aprovades per a complir un determinat objectiu i amb un termini de temps establit.  
  
f.2. Finançament  
En l'any 2020 es registraven a Aldaia 24 empreses del sector palmiter. Tot i que aquestes empreses es mantenen actualment, els efectes de la pandèmia de la covid-19 ha provocat ERTO en les empreses que han minvat les plantilles de personal treballador de les empreses i ha estancat la producció i la comercialització de palmitos. Si bé el Gremi de Palmiters està motivat i actiu en la transmissió del seu treball, té pocs recursos econòmics per a desenvolupar campanyes de difusió. És per això que rep el suport del Servei de Cultura de l'Ajuntament d'Aldaia a través del MUPA mitjançant la realització de serveis com ara fires, exposicions i esdeveniments culturals on el palmito d'Aldaia és el protagonista. De fet, entre els anys 2016 i 2020 l'Ajuntament ha destinat 110.127 euros a la promoció i difusió de l'artesania del palmito mitjançant l'organització d'exposicions, activitats culturals relacionades amb el palmito, difusió de l'artesania del palmito en fires i esdeveniments diversos, i la modernització de les instal·lacions del museu. I per a 2021 la previsió de despesa en els pressupostos municipals és de 34.842,66 euros per a la promoció cultural i econòmica del palmito aldaier. D'aquesta quantitat, 17.842,66 euros seran destinats a la compra de palmitos amb l'objectiu de mitigar la crisi provocada per la pandèmia de la covid-19.  
  
  
g) RELACIÓ DELS BÉNS MOBLES I IMMOBLES O ENTORNS D'INTERÉS VINCULATS  
Museu del Palmito d'Aldaia (MUPA).  
Per a preservar i impulsar aquest sector artesanal, que forma part del patrimoni industrial d'Aldaia, l'Ajuntament va restaurar la Casa de la Llotgeta (edifici renaixentista de finals del s. XVI i principis del XVII), inaugurat el 17 de desembre de 2010, per a albergar el Museu del Palmito d'Aldaia (MUPA). Unes obres que han suposat una inversió de més d'1,5 milions d'euros. En 2015 el MUPA va ser reconegut com a col·lecció museogràfica permanent de la Comunitat Valenciana (Resolució de 5 de maig de 2015, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport). El MUPA conté una excel·lent col·lecció formada per més de 400 palmitos, peces i utensilis per a la fabricació de palmitos. Hi ha palmitos de més de 15 països d'Europa i d'Àsia amb cronologies que van des del segle XVII fins al XXI. En el període dels anys 2015-2019 el MUPA va rebre 24.337 visitants. A partir de 2011 el museu va començar a rebre exposicions, conferències, visites guiades i tallers infantils. I va començar la creació de la col·lecció permanent mitjançant la cessió o donació de peces. Un projecte que va comptar amb la col·laboració de l'Asociación de Artesanos Abaniqueros de Aldaia, constituïda eixe mateix any amb el propòsit d'impulsar el museu del palmito.  
  
La inauguració del MUPA ja constituït en col·lecció museogràfica permanent va ser el 28 de març de 2015. El MUPA naixia amb l'objectiu de difondre el sector artesanal més característic d'Aldaia i contribuir al seu foment econòmic. Un dels majors valors del MUPA són les cessions i donacions que ha rebut, com ara Abanicos Blay Villa, Abanicos Andrés Pascual, Francisca Ortiz Fabián, Ángeles del Carmen Sánchez, Abanicos García, Abanicos Vifema, Manel Rochina, Abanicos Pelufo, Abanicos Artesanos (Guzmán), José Merenciano, Javier Gadea, Carlos Navarro, la família Folgado-Vives, Juan Parrilla, Rosario Vidal, Abanicos Taberner i Juan Manuel Cobos, entre altres.  
  
Una de les singularitats del MUPA és que es nodreix de donacions i cessions de palmiters, veïns i veïnes i col·leccionistes, gràcies a la generositat dels quals ha sigut possible fer una col·lecció museogràfica única en el seu gènere.  
L'Ajuntament, a través del MUPA, va encetar en 2015 una línia de col·laboració amb el Gremi de Palmiters mitjançant l'organització d'activitats per a difondre l'artesania del palmito. L'esdeveniment més destacat és la Nit de l'Artesania del Palmito, al qual acudeixen centenars de persones. Se celebra cada any en el MUPA i els carrers de l'Església i Major (confrontants amb el museu) durant l'última setmana de juliol, en plenes festes patronals.  
En els darrers anys el MUPA s'ha integrat en diversos projectes museogràfics que han contribuït a donar a conéixer l'artesania del palmito fora d'Aldaia.  
Tota aquesta activitat contribueix a la difusió de l'artesania del palmito i a consolidar el projecte museogràfic del MUPA, que va tindre 24.337 visitants entre 2015 i 2019. Un informe de 2020 de l'Institut per a la Qualitat Turística Espanyola (ICTE), dependent del Ministeri de Cultura, en col·laboració amb Turisme Comunitat Valenciana, que avalua la qualitat dels museus valencians des del punt de vista de l'atracció turística, situa el MUPA en el tercer lloc del rànquing global de museus locals de la província de València.  
  
5. PERCEPCIÓ I IMPLICACIÓ DE LA POBLACIÓ I GRAU D'OBERTURA ALS PÚBLICS  
L'artesania del palmito forma part del patrimoni cultural immaterial intangible d'Aldaia. És per tant un objectiu de l'Ajuntament protegir, preservar i difondre aquest patrimoni. La percepció i la implicació de la població al voltant de la cultura del palmito, així com el grau d'obertura al públic, ha anat creixent progressivament a partir de 2015, any en què comença una programació estable en el MUPA, que durant 2015-2019 va rebre 24.337 visitants.  
L'artesania del palmito se situa en la intersecció entre l'artisticopatrimonial i el comercial. Manté una relació sinèrgica amb la imatge historicoartística de la ciutat d'Aldaia, en la qual l'artesania i la ciutat es beneficien mútuament de forma coherent pel que fa a la percepció de residents i turistes.  
La programació del MUPA i la implicació i col·laboració dels artesans palmiters han sigut determinants en la visibilitat i revitalització del palmito d'Aldaia en els darrers anys. Els palmiters i palmiteres són, sens dubte, els protagonistes ineludibles d'aquest patrimoni, els portadors d'aquesta tradició artesanal. En aquesta línia cal destacar principalment la cooperació del Gremi de Mestres Palmiters i d'altres palmiters no agremiats, com Abanicos Blay Villa, els quals no sols han cedit o donat al MUPA peces d'extraordinari valor artístic, sinó que també han participat amb autonomia en totes les activitats sobre el palmito organitzades per l'Ajuntament d'Aldaia. Tot això ha donat com a resultat que centenars de persones, de dins i de fora d'Aldaia, hagen pogut gaudir de les exposicions i visites guiades del MUPA, de la Nit de l'Artesania del Palmito (amb l'acte estel·lar del lliurament dels premis Amic dels Palmitos) i de les diverses fires i exposicions en les quals el Gremi de Palmiters ha mostrat a la població els diversos estils del palmito actual fets a Aldaia. Activitats totes gratuïtes en les quals s'ha garantit el lliure accés de tota la ciutadania. Igualment, és important assenyalar l'interés mostrat per la comunitat universitària cap al món del palmito com a àmbit d'estudi, així com els diferents discursos museogràfics que ofereix l'artesania del palmito en el MUPA. En aquest sentit, cal destacar els projectes museogràfics Relectures i EULAC-Museums, ambdós coordinats per la Universitat de València, en els quals participa el MUPA.  
  
  
6. SALVAGUARDA  
a) PROTECCIÓ ADMINISTRATIVA  
A hores d'ara l'artesania del palmito d'Aldaia no disposa de cap figura de protecció administrativa. Aquesta tradició artesanal aspira ara a ser reconeguda per la Generalitat Valenciana com a bé de rellevància local de caràcter immaterial. Reconeixement que compta amb el suport i adhesió de l'associació empresarial del sector, el Gremi de Mestres Palmiters de València, així com d'altres entitats i organismes de la Comunitat Valenciana com ara l'Institut d'Estudis Comarcals de l'Horta Sud i la Fundació Horta Sud, entre altres.  
  
  
b) AGENTS I METODOLOGIA DE TRANSMISSIÓ  
Els agents de transmissió han sigut i són encara els palmiters i palmiteres que participen en tots els processos d'elaboració del palmito artesanal: fabricants del varetatge, caladors, gravadors, pintors i pintores, enteladores i enteladors, adornadores, randaires i brodadores, lacadores, repassadores i muntadors. Generació rere generació, els palmiters i palmiteres d'Aldaia han transmés de manera oral el noble ofici del palmito. Ofici que s'ha materialitzat en un ric vocabulari valencià, un lèxic que roman viu gràcies a aqueixa transmissió oral. Lèxic que cal conservar i que configura un conjunt de coneixements, pràctiques, tècniques i usos de la cultura del palmito, fruit de segles tradició.  
  
Per a valorar el vocabulari d'ofici del palmiter, l'Ajuntament i l'Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL) estan treballant en la confecció d'un lèxic específic que arreplegue tota la rica cultura dels palmitos. L'elaboració d'un vocabulari específic del palmito es realitzarà en diverses fases, per a la qual cosa el MUPA vol comptar amb la col·laboració, a més dels germans Blay Villa, dels palmiters més veterans del Gremi de Mestres Palmiters de València.  
  
c) ALTRES ACCIONS DE SALVAGUARDA  
Els estatuts del Gremi de Mestres Palmiters constitueixen un corpus normatiu de salvaguarda d'aquest ric patrimoni. En l'actualitat hi ha un projecte d'estatuts amb el qual es pretén adaptar el Gremi als nous temps, així com a l'actual legislació relativa a l'associacionisme.  
  
  
d) IDENTIFICACIÓ DE RISCOS I DIAGNÒSTIC  
L'artesania del palmito se situa en la cruïlla entre l'artisticopatrimonial i el comercial. En el que portem de segle XXI, el sector palmiter està patint les conseqüències de la competència del palmito asiàtic (produït en sèrie a baix cost), la gran recessió de 2008 i la crisi sanitària provocada per la pandèmia de la covid-19. Tot això plegat no ha fet més que agreujar la situació d'un sector que ja venia arrossegant la crisi des dels anys huitanta del segle XX. El sector palmiter està en perill de desaparició si no s'implementen mesures de protecció, impuls i preservació per a garantir el seu futur.  
Tot i que en 2020 es mantenien a Aldaia 24 empreses de palmitos de les 36 existents a la Comunitat Valenciana, es tracta de microempreses i autònoms amb poc capital social, poc de personal i una capacitat molt limitada d'adaptació als mercats internacionals. Circumstàncies a les quals cal sumar els ERTO aplicats per la majoria d'aquestes empreses a causa de la covid-19. Tal com hem explicat en un altre apartat, aquestes 36 empreses ocupen només 103 persones (incloent-hi els mateixos empresaris), una xifra minsa comparada amb la que hi havia en les dècades de 1950 i 1960 on el sector palmiter arribà a ocupar vora 500 persones. Aldaia concentra hui el 65 % de les empreses i el 64,8 % dels ocupats. Es tracta de microempreses familiars. De fet, el 64,8 % de les empreses no tenen més de 2 treballadors, mentre que el 35,2 % restant ocupen entre 3 i 7 treballadors. Cal assenyalar que el sector es nodreix també d'empleats que realitzen a les seues cases diverses parts del palmito artesanal per encàrrec dels mestres palmiters, però amb la crisi aquests artesans de treball domiciliari han anat minvant dràsticament.  
  
  
Els riscos que hui pateix el sector palmiter es resumeixen en una sèrie de factors que posen en evidència un cert subdesenvolupament sectorial:  
 Envelliment de la població activa artesana i manca de renovació generacional.  
 Minifundisme empresarial. El sector palmiter està dominat per xicotetes empreses familiars i empresaris autònoms (predomina l'autoocupació).  
 Manca de professionalització del sector per la carència d'ensenyaments de l'artesania del palmito en centres especialitzats.  
 L'impacte social i comercial de les noves formes de consum (productes barats d'un sol ús).  
 Limitacions comercials i de gestió.  
 Precarietat financera, baixa rendibilitat, importància de l'economia submergida i fràgil prestigi social de la professió.  
  
e) OBJECTIUS, ESTRATÈGIES I ACCIONS I PROPOSADES PER LA SALVAGUARDA  
Malgrat les dificultats i els riscos pels quals travessa el sector palmiter, el palmito d'Aldaia té algunes fortaleses que cal tindre en compte de cara a l'adopció d'estratègies i accions de salvaguarda que es puguen aplicar en el futur.  
 La qualitat i el valor afegit del palmito artesanal. El saber fer dels palmiters aldaiers, la seua professionalitat tècnica i l'alta qualificació per la llarga tradició i experiència adquirides al llarg de la història dona com a resultat palmitos exclusius i diferenciats que aporten un valor afegit creixent.  
 Persistència històrica d'un moviment associatiu favorable a la cooperació i l'associacionisme a través del Gremi de Mestres Palmiters. Una associació empresarial que té canals de comunicació oberts amb els palmiters independents, organismes i institucions públiques, principalment l'Ajuntament d'Aldaia.  
 La implicació del Gremi de Mestres Palmiters en activitats culturals i fires artesanals conjuntes en les quals participa en nom de tot el col·lectiu.  
L'Ajuntament d'Aldaia planteja les següents línies estratègiques de futur per a preservar el patrimoni immaterial de l'artesania del palmito:  
  
Impulsar una estructura municipal permanent de suport i interlocució amb el sector palmiter. Mitjançant el manteniment de les línies de suport institucional que ja desenvolupa en l'actualitat l'Ajuntament a través del MUPA i amb accions de col·laboració amb el Gremi de Mestres Palmiters. Mitjançant el manteniment de la programació del MUPA, que actua com a aparador de l'art i la cultura del palmito, així com l'organització de la Nit de l'Artesania del Palmito, els premis Amic dels Palmitos i la Fira d'Artesans Palmiters. I també el foment de la participació dels artesans en fires i mostres artesanes, la compra directa de palmitos per a ús de protocol i actes municipals, l'assessorament en matèria d'ajudes econòmiques de la Generalitat Valenciana i altres administracions, i propiciar la col·laboració dels palmiters amb altres administracions i organismes que incidisquen en el sector artesà. L'objectiu és donar més visibilitat al palmito d'Aldaia i garantir l'estabilitat dels mercats de referència.  
  
Oferir i transversalitzar estructures institucionals de suport a l'emprenedoria. Augmentar la interlocució tècnica del Gremi de Palmiters amb altres institucions i organismes públics com ara la Diputació de València i la Generalitat Valenciana, entre altres. L'objectiu és desenvolupar mecanismes per a posicionar l'artesania del palmito en l'àmbit de la comercialització.  
Potenciar la confluència de l'artesania amb el turisme, la cultura i les compres. Fomentar el palmito com a imatge patrimonial, artística i cultural d'Aldaia. Mantindre la participació dels palmiters aldaiers en FITUR, la Fira de Turisme de l'Horta Sud, fires locals i participar en nous esdeveniments turístics. Potenciar el vessant turístic del MUPA com a aparador del patrimoni del palmito i com a punt de partida per a realitzar visites als tallers artesanals mitjançant el programa Ruta dels Palmiters d'Aldaia. L'objectiu és augmentar la visibilitat i el prestigi social de l'artesania del palmito d'Aldaia i aproximar la ciutadania a aquest sector artesà.  
Protecció de la qualitat i de la identitat d'origen. Aprofitant les fortaleses del sector (marca de qualitat AEA), proposar la creació de nous segells de qualitat (per exemple, denominació d'origen «Palmito d'Aldaia»), amb l'objectiu de millorar la difusió, valorització i els contactes professionals per a reforçar el negoci i la rendibilitat de les empreses palmiteres.  
Potenciar l'ensenyament de l'artesania del palmito en centres especialitzats. Recuperar la tradició que en aquesta línia han fet en el passat l'Escola d'Arts i Oficis d'Aldaia i l'Escola d'Artesans de València. L'objectiu és fomentar la inclusió dels joves en aquesta artesania per tal de mantindre la transmissió intergeneracional de l'ofici de palmiter.  
  
Divulgació entre els joves de l'ofici artesà del palmiter, en els mitjans de comunicació i les xarxes socials com a professió de futur per a les noves generacions; organitzar actes que tinguen com a objectiu la conservació d'aquest ofici artesà; promocionar aquesta labor artesana en les campanyes relacionades amb l'autoocupació per part de l'Ajuntament, amb l'objectiu de potenciar la inclusió dels i de les joves en aquest sector artesanal.  
Potenciar la investigació per a la millora del disseny del palmito per a incorporar renovació, actualització i innovació, mitjançant la col·laboració del Gremi de Palmiters i l'Associació de Dissenyadors Gràfics de la Comunitat Valenciana (ADCV). L'Ajuntament ja està treballant aquesta línia estratègica. Aquest programa pretén vincular l'artesania del palmito amb les arts digitals i el disseny gràfic per a adaptar el sector a les noves tecnologies i nous canals de comunicació. Es tracta d'un projecte en l'àmbit estratègic que, a partir del disseny i la innovació, actualitze la part creativa del palmito (antic i tradicional) amb les tendències actuals del disseny.  
L'objectiu és que el disseny valencià aporte innovació a l'artesania del palmito i que la incorpore a les tendències i noves necessitats tant de les empreses, com dels ciutadans del segle XXI.  
L'objectiu de la salvaguarda consisteix a garantir que els coneixements i tècniques inherents a l'artesania tradicional es transmeten a les generacions esdevenidores, de manera que aquesta es continue practicant en les comunitats, com a mitjà de subsistència i com a expressió de creativitat i identitat cultural. En definitiva, es pretén preservar i enfortir l'artesania del palmito millorant l'entorn professional dels artesans i les artesanes i estimular el comerç i l'ocupació.  
  
  
7. VALORACIÓ I JUSTIFICACIÓ DE LA DECLARACIÓ  
L'artesania del palmito d'Aldaia reuneix uns valors singulars propis d'un patrimoni cultural immaterial en l'àmbit dels coneixements tradicionals sobre pràctiques productives, processos i tècniques artesanals. La finalitat de la seua patrimonialització és protegir, difondre i preservar aquesta artesania, la qual es troba en perill de desaparició, si no s'adopten les mesures de protecció i salvaguarda adequades a fi de garantir la seua continuïtat i existència.  
Els valors patrimonials de l'artesania del palmito d'Aldaia, tant d'identitat com socials, històrics i antropològics, són els que exposem a continuació:  
Patrimoni tradicional i viu a un mateix temps. El palmito o ventall és una joia que fusiona a la perfecció artesania, art i funcionalitat. En Aldaia l'artesania del palmito és una part consubstancial de la seua tradició industrial i cultural. Les creacions, coneixements, pràctiques, tècniques i usos del palmito formen part de vida del municipi. Aldaia és des del segle XIX un actiu centre de producció i comercialització del palmito. Progressivament va anar guanyant importància fins al punt que, durant la primera meitat del segle XX, va arribar a substituir la ciutat de València com a principal centre productor palmiter espanyol. Aldaia reuneix en l'actualitat 24 empreses de palmitos de les 36 actives a la Comunitat Valenciana. L'artesania del palmito d'Aldaia està vinculada a una sèrie de coneixements tradicionals, formes productives, processos i tècniques adquirides en els últims dos últims segles. Un llegat cultural transmés de generació en generació pels artesans palmiters. Hi ha constància històrica de l'aparició dels primers palmiters aldaiers durant la primera meitat del segle XIX. Des d'aleshores fins a hui hi ha hagut una continuïtat de tallers artesans que s'han dedicat a la producció del palmito plegable, i ha assolit el màxim apogeu entre els anys 1945-1980 i s'ha perpetuat en el temps fins a l'actualitat.  
  
Un patrimoni integrador i representatiu. L'artesania del palmito d'Aldaia és un patrimoni integrador perquè fomenta la cohesió social propiciant un sentiment d'identitat que vincula passat i futur per mitjà del present. En aquesta artesania trobem elements propis i representatius d'una part de la tradició industrial i cultural d'Aldaia, que modela la seua personalitat i idiosincràsia, en els quals ens reconeixem conformant la nostra identitat com a poble. El palmito és una artesania representativa d'Aldaia, no sols ha sobreeixit sobre les altres artesanies existents a la ciutat (les pipes de fumar, guitarres i castanyoles), sinó que en estar tan arrelat el palmito, ha convertit Aldaia en el municipi amb més artesans dedicats a aquest ofici. L'Ajuntament d'Aldaia, el Gremi de Mestres Palmiters i palmiters locals independents s'han esforçat per mantindre i perpetuar aquesta pràctica artesanal. Prova d'això ha estat la creació del Museu del Palmito d'Aldaia (MUPA) i el manteniment de l'any 2015 ençà d'una programació cultural permanent estable al voltant de l'artesania del palmito.  
  
Un patrimoni basat en la comunitat. L'existència d'un col·lectiu organitzat a través del temps, el Gremi de Mestres Palmiters ha fet possible la permanència d'aquest patrimoni. En l'actualitat, els palmiters i palmiteres d'Aldaia, tant els associats al Gremi (22 empreses) com els que actuen fora d'ell (14 empreses), són les persones encarregades de la realització, manteniment i transmissió d'aquest patrimoni. El Gremi de Palmiters, amb més de dos segles d'existència, és una organització professional amb normes escrites (tenim constància dels estatuts de 1956, 1978 i 2020) que ha generat un sistema de coordinació i organització que crea consens entre les persones associades, cosa que sens dubte ha potenciat l'interés de la comunitat artesana i de les autoritats municipals perquè perdure aquesta tradició. Si bé el Gremi va nàixer a la ciutat de València, en les darreres dècades té la seu a Aldaia en ser aquest municipi el principal productor de palmitos artesanals del país. Els artesans integrats en el Gremi de Mestres Palmiters elaboren palmitos de la marca de qualitat Abanico Artesano Español (AEA) i del segell Artesania de la Comunitat Valenciana.  
  
Patrimoni etnològic i lingüístic. Els palmiters i palmiteres d'Aldaia són garants conservadors d'un ric patrimoni etnològic i lingüístic associat a la cultura del palmito que ha donat lloc a un vocabulari valencià relacionat amb aquest vell ofici artesanal. Un lèxic que ha perpetuat a través de la cultura oral generació rere generació. En ser un patrimoni viu, es desenvolupa i evoluciona a través dels artesans i artesanes del palmito amb tota la seua càrrega de creativitat humana. És encara un patrimoni que pot integrar les noves generacions i mantindre el seu interés en la tradició. Aquest vocabulari viu es manifesta tant en les parts pròpies del palmito i la seua tipologia com en els materials emprats, les ferramentes i la maquinària, així com en les tècniques i processos d'elaboració dels palmitos com són la confecció del varetatge, el calat, gravat i adorn del varetatge, la confecció del país i el seu pintat (adobat de vegades amb brodats, randes i garlandes) fins a acabar amb l'entelat i muntatge final de la peça amb el clauet i l'anella. Un vocabulari i un argot d'ofici que cal preservar. Existència d'un museu únic especialitzat en la història i l'art del palmito.