Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 9516, del 20-01-2023 (2023/270)

RESOLUCIÓ de 9 de gener de 2023, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual es declara bé de rellevància local immaterial les Festes de la Creu en honor del Santíssim Crist del Grau, de València.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   9516

Data del DOGV
:   20-01-2023

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2023/270


Data del document
:   09-01-2023

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport
    * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport
    * patrimoni cultural
    * ben cultural
    * legislació

RESOLUCIÓ de 9 de gener de 2023, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual es declara bé de rellevància local immaterial les Festes de la Creu en honor del Santíssim Crist del Grau, de València. [2023/270]  
Antecedents de fet  
  
Primer. Mitjançant escrit de la Molt Il·lustre Germandat del Santíssim Crist del Grau se sol·licita el reconeixement com a bé immaterial de rellevància local de les Festes de la Creu del Santíssim Crist del Grau de València, descrivint aquesta tradició i/o creació artística, els seus orígens, així com les referències espacials i temporals a les quals s'associa, destacant els valors patrimonials que incorpora, que motiven el seu reconeixement i inclusió en aquesta categoria protectora.  
Segon. Des de la Comissió Tècnica per a l'Estudi i Inventari del Patrimoni Immaterial i els Serveis Tècnics s'informa favorablement la proposta, en els termes en què s'ha sotmés a l'avaluació patrimonial d'aquest centre directiu, establint-se d'acord amb els valors detectats les mesures que asseguren la seua pervivència, estudi i posada en valor.  
  
  
Fonamentació jurídica  
  
I. Aquesta conselleria resulta competent per a resoldre el present expedient, en virtut del que es disposa en l'article 28 de la Llei 5/1983, de 30 de desembre, del Consell, l'article 7 del Decret 5/2019, de 16 de juny, del president de la Generalitat, pel qual es determina el número i la denominació de les conselleries i les seues atribucions, l'article 56 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, i l'article 4 del Decret 173/2020, de 30 d'octubre, del Consell, d'aprovació del Reglament orgànic i funcional de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport.  
II. L'article 1.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, estableix que formen part del patrimoni cultural valencià, en qualitat de béns immaterials del patrimoni etnològic, les creacions, coneixements, tècniques, pràctiques i usos més representatius i valuosos de les formes de vida i de la cultura tradicional valenciana.  
  
III. Els articles 15.5. 55, 56 i 57 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià estableix que s'inclouran en la secció cinquena de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià, amb la qualificació de béns immaterials de rellevància local, aquelles creacions, coneixements, pràctiques, tècniques, usos i activitats més representatives i valuoses de la cultura i les formes de vida tradicionals valencianes. Igualment s'inclouran els béns immaterials que siguen expressions de les tradicions del poble valencià en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i especialment aquelles que han sigut objecte de transmissió oral i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
IV. L'informe emés pels serveis tècnics del Servei de Patrimoni Cultural de data 13.07.2022, proposa la protecció cultural com a bé de rellevància local immaterial per a aquesta manifestació singular, arrelada i volguda pels veïns del Grau de València, bé immaterial que queda definit per l'annex que acompanya aquesta resolució.  
  
  
Vistos els anteriors fets i fonaments de dret i en allò que és matèria de la competència d'aquesta conselleria, resolc:  
  
Primer  
Declarar bé de rellevància local immaterial les Festes de la Creu en honor del Santíssim Crist del Grau de València, de conformitat amb la descripció del bé que figura en l'annex que s'adjunta a la present resolució en atenció als valors destacats que incorpora i inscriure'l en la secció cinquena de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.  
  
Segon  
La protecció de les Festes de la Creu en honor del Santíssim Crist del Grau de València, com a patrimoni cultural immaterial es concretarà en les següents mesures:  
a) Realitzar labors d'identificació, descripció, investigació, estudi i documentació amb criteris científics.  
b) Incorporar els testimoniatges disponibles a suports materials que garantisquen la seua protecció i preservació.  
c) Vetlar pel normal desenvolupament i la pervivència d'aquesta manifestació cultural, així com tutelar la conservació dels seus valors tradicionals i la seua transmissió a les generacions futures.  
d) La gestió del patrimoni cultural protegit per aquesta declaració, correspon a la Molt Il·lustre Germandat del Santíssim Crist del Grau i a la parròquia de Santa Maria de la Mar, del Grau de la ciutat de València.  
  
Qualsevol canvi que excedisca el normal desenvolupament dels elements que formen aquesta manifestació cultural haurà de comunicar-se a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural per a la seua avaluació i informe, si és el cas, i la modificació de la present resolució, amb vista a la seua constància en l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.  
  
Contra la present resolució, que posa fi a la via administrativa, podrà interposar-se recurs contenciós administratiu en el termini de dos mesos, comptats des de l'endemà de la seua notificació, davant la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana, d'acord amb el que s'estableix en els articles 10, 25 i 46 de la Llei 29/1998, de 13 de juliol, reguladora de la jurisdicció contenciosa administrativa, o, potestativament, recurs de reposició davant la persona titular de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport en el termini d'un mes, comptat des de l'endemà de la seua notificació, d'acord amb el que es disposa en els articles 123 i 124 de la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques.  
  
  
València, 9 de gener de 2023.- La consellera d'Educació, Cultura i Esport: Raquel Tamarit Iranzo.  
  
  
  
ANNEX  
  
I. Preàmbul  
Aquesta manifestació religiosa i festiva, original i pròpia d'aquesta antiga vila marinera, té el seu origen en una tradició que ha sigut transmesa ininterrompudament de pares a fills a través dels segles, i que és cantada en valencià des de 1913 en els gojos, convertits de facto en un autèntic himne del Grau. Rememora la vinguda de la imatge surant sobre l'escala a la riba de la població en 1411, la intervenció de personatges rellevants de la història del poble valencià, la dedicació de la seua capella un 3 de maig de 1413 i també, en part, l'antic ritual dels seus mariners de traure en processó la Creu i l'escala per a conduir-les a la platja i port del Grau, submergint-se fins a la cintura, per a demanar al Crist la protecció dels que pescaven en alta mar en els dies de temporal. Les petjades que aquesta tradició ha anat generant en aquesta antiga vila marinera des de fa més de sis segles (rituals religiosos, confraria, celebracions festives, noms d'embarcacions, nomenclàtor de carrers, expressions musicals, referències literàries, premsa, etc.) fan del seu estudi un referent necessari a l'hora d'abordar un estudi rigorós de la història d'aquest nucli de població, els trets característics del qual encara tenen un cert reflex en la percepció d'identitat i diferenciació respecte de la ciutat de València.  
  
II. Fitxa d'inventari  
1. Identificació  
a) Identificació geogràfica: barri del Grau de la ciutat de València (antic municipi de la Vilanova del Grau).  
b) Àmbit: creences, rituals festius i altres pràctiques cerimonials.  
  
c) Tipologia: bé immaterial de rellevància local.  
d) Denominació principal i altres: Festes de la Creu en honor al Santíssim Crist del Grau, el Negret.  
e) Comunitats o persones relacionades amb l'element (protagonistes): comunitat veïnal del Grau (veïns actuals, absents i descendents d'antics residents), i la Molt Il·lustre Germandat del Santíssim Crist del Grau, de la parròquia de Santa Maria de la Mar. Col·laboren també en l'organització de la festa, l'Ajuntament i l'Autoritat Portuària de València. Així mateix, han col·laborat també amb la festa altres entitats públiques (civils i militars) i privades, principalment germandats, confraries, corporacions i associacions culturals i falleres.  
  
f) Descripció:  
Una de les característiques de determinades imatges sagrades ha sigut la participació en l'establiment de geografies devocionals i en l'assentament de processos d'identificació col·lectiva. D'entre aquests cultes destaca la veneració d'imatges dotades de carisma, pel sobrenatural de la seua història i la seua capacitat d'obrar miracles. Entre aquestes devocions, en els poblats marítims de València, ocupa un lloc central i aglutina un sentiment unitari local i mariner, la imatge i el culte al Crist del Grau.  
Les festes de la Creu, en honor al Santíssim Crist del Grau, agrupen una sèrie d'actes culturals, lúdics i religiosos emmarcats dins de les tradicionals festes locals del 3 de maig de l'antiga població de la Vilanova del Grau. Aquestes festes culminen el cicle festiu primaveral dels Poblats Marítims de la ciutat de València, després de la Setmana Santa Marinera i les celebracions en honor a sant Vicent Ferrer. La devoció al Negret ha sigut compartida per la gent del Grau de València al llarg de més de sis segles sense distinció de classes socials i està directament vinculada a la vida marítima d'aquesta antiga població i del seu port. Les seues festes anuals han contribuït a la identitat d'aquest poble mariner, conscient de la importància de preservar les seues arrels, la seua història, llengua, tradicions i costums. L'organització d'aquesta celebració depassa els estrictes dies de la seua festa i genera al llarg de tot l'any múltiples vincles i llaços socials i culturals. El relat de la vinguda miraculosa del Crist, transmés oralment de pares a fills durant generacions, i cantat en valencià en els actuals Gojos, relaciona personatges històrics de la política, la cultura i l'església valenciana, com sant Vicent Ferrer i el papa Luna.  
El nucli de les celebracions de carrer d'aquestes festes patronals gira entorn de les dates de l'1 i del 3 de maig. El dia 1 de maig amb l'acte de recepció d'una embarcació amb la imatge del Santíssim Crist a l'antiga escala reial del port de València i la tradicional pregària i acte de benedicció de la mar, emocionant cita anual que la població espera expectant. I el 3 de maig, dia de festa major del Grau, que culmina amb la processó general que recorre els carrers de la demarcació al capvespre. Aquesta processó conserva la seua puresa i originalitat, sense ni tan sols acomodar dates als caps de setmana per a propiciar la vinguda de més públic o participants. Aquesta data és esperada per molts fills del Grau, encara que hagen de fer algun sacrifici laboral o de desplaçament. A aquestes celebracions se sumen actes litúrgics, tocs manuals de campana, concerts de bandes de música, menjars entre veïns i devots i focs artificials. El conjunt de totes aquestes celebracions reprodueix en bona part l'esquema característic de moltes festes patronals valencianes, si bé en aquest cas ens mostra uns trets molt característics, arrelats en la història i en la identitat del Grau.  
  
L'organització de la festa recau en la seua confraria (la Molt Il·lustre Germandat del Santíssim Crist del Grau) des de temps immemorial. A ella pertanyen també els xiquets i xiquetes inscrits pels seus pares o avis. D'aquesta manera s'assegura la transmissió intergeneracional d'una tradició que s'interioritza des de la infància. Les dones s'han incorporat també a la seua Junta de Govern d'una manera natural. En definitiva, i més enllà del valor que posseeixen des de la creença religiosa i del valor identitari, tant per al grup humà que treballa tot l'any per a fer-les possible, com per a la població del Grau en general, aquestes festes posseeixen inqüestionables valors de caràcter patrimonial, pel seu valor històric, antiguitat, continuïtat i rellevància social. La intensa i profunda transformació de la realitat urbanística, social i cultural del Grau, que ha prosseguit amb l'entrada en el segle XXI i que ha afectat l'entorn del que fins ara es coneix com a cultura popular i tradicional, no ha restat emotivitat a aquests actes. L'arrelament al territori i el suport actiu de la seua població són els garants del seu manteniment i vigència social. També de la seua transmissió i llegat a les generacions futures.  
Encara que l'arxiu de la Molt Il·lustre Germandat va ser destruït en 1936, aquest conserva una col·lecció de diversos programes de festes des de l'any 1925, i també pot estudiar-se la programació de les festes consultant l'hemeroteca municipal. Actualment es mantenen molts dels actes i trets característics de les festes de fa com a mínim cent anys, com la novena, la missa de descoberta o la processó general. Destaca l'especial cura de la litúrgia i la importància de la música, present en diversos àmbits, el toc manual de campanes i les processons, amb la participació de les bandes de música de la demarcació, però també l'organització de concerts, amb la participació d'orquestres i cors de primer nivell. Resulten igualment importants les obres de caritat i la tradició pirotècnica valenciana.  
Des de la M. I. Germandat també es desenvolupen activitats culturals de diversa naturalesa. Una d'aquestes és l'edició de llibres o la seua col·laboració en aquesta classe d'iniciatives. També l'organització d'exposicions i de conferències per a aprofundir en el coneixement de la història del Grau, plasmada també en les pàgines dels programes de festes. I, finalment, també realitza una important i constant labor de recuperació del patrimoni cultural de la parròquia de Santa Maria de la Mar, com ha sigut el cas de la restauració de la capella del Crist, del seu cambril o del reresagrari del temple. També amb les persones, famílies i grups que han treballat al llarg dels anys per a mantindre la festa. També ha de procedir-se a una correcta catalogació del patrimoni documental de la Germandat i a la recopilació i ordenació dels fons fotogràfics i audiovisuals més recents.  
  
  
2. Marc espacial  
a) Localització: església parroquial de Santa Maria de la Mar, carrers del Grau i dàrsena del port de València.  
b) Recorregut:  
La processó que es realitza el dia 1 de maig amb motiu de la recepció de la imatge en l'antiga escala reial del port i acte de benedicció de la mar discorre pel següent itinerari: parròquia, plaça Tribunal de les Aigües, avinguda del Port, encreuament del carrer Dr. J. J. Dómine, edifici del Rellotge i antiga escala reial del port. Després dels esmentats actes, es fa la tornada a la parròquia i es disparen salves des de la plaça del Tribunal de les Aigües. El recorregut que s'ha establit per a la processó vespertina del dia 3 de maig és el següent: des de la porta de la parròquia que dona a la plaça Tribunal de les Aigües, la processó discorre per l'avinguda del Port, carrer Crist del Grau, carrer Josep Aguirre, carrer Arquitecte Alfaro, carrer Francesc Cubells, carrer Dr. J. J. Dómine, avinguda del Port i final en la porta de la parròquia que dona a la plaça Tribunal de les Aigües. Durant el recorregut és comú la disparada de traques respectant els perímetres de seguretat. En la plaça Tribunal de les Aigües és tradicional la disparada d'un castell de focs artificials (antigament, al començament del segle XX, en la dàrsena del port).  
  
3. Marc temporal  
a) Calendari: el nucli d'aquestes festes gira entorn de les dates de l'1 i del 3 de maig.  
b) Periodicitat: anual.  
  
4. Descripció  
a) Orígens documentats o atribuïts  
1. Els relats de l'arribada de la imatge del Crist del Grau. El 27 de maig de 1249 el rei Jaume I va concedir el títol de Vila Nova Maris Valentiae al xicotet nucli del Grau, topònim anterior a la conquesta i origen dels poblats marítims de València. En aquest any s'erigeix al Grau l'ermita de Santa Maria de la Mar, dedicada al misteri de l'Assumpció de Maria, advocació que va fomentar Jaume I, com feu en altres llocs que conquistà. Amb el temps, el Grau va anar creixent i va començar a dedicar-se a la construcció naval. En 1281 es posaren els fonaments de les Drassanes Reials, si bé les actuals es van finalitzar en 1391. Encara que era considerat «carrer de València», el Grau tenia la seua pròpia personalitat. El batle general tenia plena jurisdicció sobre el comerç marítim, però estava representat pel guardià del Grau de la mar. Amb tot, a principis del segle XIV el Grau encara no era un lloc atractiu per a viure. Per això, en 1401 i 1405 es va autoritzar per l'Ajuntament que pogueren ocupar terres lliurement els que volgueren edificar cases per a habitar en aquest lloc. En 1410 va morir sense successor el rei Martí l'Humà. En aquest interregne, quan es preparava el Compromís de Casp (1412) i en ple Cisma d'Occident, es va produir l'arribada de la imatge del Santíssim Crist del Grau.  
Una obra dedicada al Crist del Rescat (Relación del milagroso rescate del Crucifixo de las monjas de S. Ioseph de Valencia, que está en Santa Tecla y de otros, València, per Joan Crisòstom Garriz, 1625) del franciscà, catedràtic i doctor en Teologia, fra Antoni Joan Andreu de Sant Josep, és actualment la font documental més antiga de què es disposa per a l'estudi de l'arribada de la imatge al Grau. El relat inicial, que segurament recull la tradició oral que va circular a la fi del segle XVI, presenta l'essencial de l'assumpte. A aquest el van seguir les obres de Pedro Cubero Sebastián (Segunda peregrinación del doctor D. Pedro Cubero Sebastián missionario apostólico del Asia [?], València, per Jaume de Bordazar), en 1697, i la del dominic Francesc Vidal i Micó (Historia de la portentosa vida, y milagros del valenciano apóstol de Europa S. Vicente Ferrer [?], València, en l'Oficina de Josep Estevan Dolz), biògraf de sant Vicent Ferrer, en 1735.  
La tradició assenyala que el matí del 15 d'agost de 1411 €festa litúrgica de l'Assumpció de Santa Maria al cel- havia començat el dia sense núvols en el firmament. La mar estava serena, «molt tranquil·la, i com a enrajolada de cristall». Mentre uns es preparaven per a assistir a la missa major, altres es trobaven passejant per la platja pròxima. Eren les nou del matí. La campana de la torre de guaita del Portal de la Mar va començar a sonar sola amb repics de festa. El sentinella va mirar a l'horitzó i va veure un alt masteler, amb les veles plegades, avançant majestuós cap a terra. Però prompte es va adonar que el navili, sense veles, avançava contra el vent, que aquell dia era de ponent. La gent es va acostar a la fortalesa i també van observar aquell masteler en forma de creu, de més de deu metres d'alçada, que lliscava suaument sobre la superfície de la mar. Però quan va estar a prop, es van desenganyar. No era un navili: «Era una escala de madera de treinta y tres escalones, á cuya extremidad, que estaba ázia el Cielo avía arrimada, sin estar atada, ni en otro modo asida, una Imagen de Jesu Christo clavado en una cruz redonda y nudosa, al modo antiguo; y en dicha forma, la escala, como de puntillas, con el Santo Christo enarbolado, á su extremidad arrimado, surcando por las cristalinas aguas del mar, se entró y quedó fixa á la boca de nuestro Rio Turia, en medio y sobre las aguas».  
El relat de Vidal i Micó (1735) indica que: «profundamente penetrados de una santa alegría y un entusiasmo religioso, los concurrentes arrójanse al agua, abrázanse a la Imagen y la extraen a la orilla. Inmediatamente, dan cuenta de lo ocurrido al vicario de la parroquia, quien dispuso fuese conducida y depositada en la Iglesia». Eren les dos de la vesprada. Des de la seua aparició en l'horitzó havien passat cinc hores. Sobre les rajoles del xicotet temple jeia un bell Crist, «de traços gòtics i de mitjana estatura». La notícia va arribar als veïns de Russafa, a la parròquia de la qual pertanyia l'ermita del Grau. En aquells dies, la jurisdicció de la parròquia de Sant Valero s'estenia pel marge dret del riu fins a arribar a la mar. Això va provocar una disputa sobre la titularitat de la imatge entre els veïns de les dos vores del riu, disputa que es va saldar a favor del Grau. Pedro Cubero Sebastián (1697) assenyala que els veïns de Russafa van reclamar la imatge «con devota porfía», però també que «pasaron a reñida contienda, hasta tomar las armas para lograr la Santa Imagen». Els del Grau van decidir posar el litigi en mans del bisbe i del governador de la ciutat. Finalment, van determinar que el governador, acompanyat de dos veïns de cada població, embarcaren en una xalupa conduïda per huit remers i un timoner i depositaren l'escala i la imatge una llegua mar endins, enfront de la desembocadura del riu. «Si introducida en el cauce del rio se arrimaba a la orilla de la parte del Grao, debía quedarse en la villa; mas si lo efectuaba a la orilla opuesta, fuese entregada a los moradores de Ruzafa». Prèviament, el governador havia fet cridar la milícia del Centenar de la Ploma i els de Russafa van ser obligats a traslladar-se a l'altra riba del riu. A penes l'escala va tocar l'aigua, es va alçar dreta sobre la mar i va prendre de nou la forma de masteler de navili; portant enarborada la imatge del Crist, va penetrar ràpidament pel llit del riu, per la part del Grau, va avançar uns dos-cents passos i es va deixar caure suaument sobre l'herba, «tomando por puerto su ribera». Una vegada dissipada la titularitat de la imatge, es va organitzar una processó, presidida pel bisbe i els capitulars de la catedral, des del llit del riu fins al xicotet temple de Santa Maria de la Mar, en l'altar major del qual va ser depositada la imatge.  
  
Fins ací, aquest relat inicial es fonamenta sobre la tradició, transmesa durant generacions. Fra Antoni Andreu de Sant Josep confirma la inexistència de fonts documentals i diu reflectir en el seu escrit el que li havia relatat el rector de Santa Maria de la Mar, natural del Grau. No obstant això, a la fi del segle XVII es va afirmar que s'havia trobat un document «de temps immemorial» que relatava la història de l'arribada de la imatge, i que en 1731 hauria sigut copiat i exposat en la capella del Crist. Una còpia manuscrita d'aquest text es troba a la Biblioteca Històrica de la Universitat de València i, segons Luis Arciniega, recull la tradició oral sobre l'arribada de la imatge que va circular a la fi del segle XVI i principis del segle XVII. A aquest document exposat en la capella també es refereix Francesc Vidal i Micó (1735), perquè li va servir per a completar la història prèviament narrada per fra Antoni Andreu de Sant Josep i per Pedro Cubero Sebastián. Vidal i Micó afig més informació a la història, seguint la informació continguda també en el document manuscrit damunt indicat.  
  
Però no sols inclou en el relat aquests fets extraordinaris, sinó que també revela dades sobre la procedència de la imatge: era 16 d'agost, dijous. En aquell dia, el bisbe, assistit pel rector i per diversos canonges de la catedral, va celebrar una missa d'acció de gràcies en el xicotet temple de Santa Maria de la Mar. Van presidir la cerimònia el governador de la ciutat, el justícia de la Vilanova del Grau i diversos jurats. Davant la gran afluència de devots, el sermó es va predicar a la vesprada en un descampat que hi havia «entre el Turia é la Villa». El pare Vicent Ferrer s'havia oferit a predicar. Després d'invocar la Mare de Déu, segons era el seu costum, «dixo, é afirmó» que la imatge havia arribat per mar des de Lleida després d'haver sigut llançada al riu Segre per un rabí jueu anomenat Moysés Abenabes, que tenia en poder seu aquella imatge. Tots els divendres s'ajuntaven a sa casa molts jueus que «hacían justicia» en la santa imatge, «lo mismo que sus passados hicieron en el Original el dia de la Passion de Jesu Christo». Advertit del perill que corria tenint aquella imatge en poder seu, es va desfer d'ella una nit llançant-la al riu. Tornant a la ciutat, se li va aparéixer el diable en figura d'un amic que li va donar a entendre que en la ciutat se sabia el que havia fet i el va animar a suïcidar-se, per la qual cosa es va penjar d'un arbre. El diable es va emportar la seua ànima «é la Santa Imagen como hijo castigado, é desamparado ha venido en busca de su Madre, que es la Villanueva de Santa María, pues saben tratar bien á su Madre, sabe le trataran bien á él». Impressionat el senyor bisbe de les revelacions de sant Vicent Ferrer, va decidir enviar pel seu compte uns missatgers a Lleida i Tortosa per a comprovar la seua veracitat. Al cap d'uns dies, els comissionats «traxeron relación autentica de aver sido verdad todo lo que dixo el Maestro Ferrer é dixeron aver visto el judio ahorcado en el termino de Lerida». L'assumpte de l'ultratge judaic a la imatge ha d'emmarcar-se en el context social i religiós de l'època, en el qual es va produir un augment d'actituds i atacs antisemites. Però també cal recordar que sant Vicent Ferrer va dedicar bona part de la seua vida a procurar la conversió, no sols dels seus coetanis cristians, sinó també de jueus i musulmans. En tot cas, cal advertir que els relats d'Antoni Andreu de Sant Josep i de Pedro Cubero no recullen la intervenció de sant Vicent Ferrer. Tampoc apareixen referències al Grau en els seus sermons, si bé la força de la tradició i de la pietat popular va fer que, segles després, es redactaren dos miracles referits a la imatge del Crist del Grau.  
Per part seua, el símbol de l'escala entronca amb l'al·legoria de l'escala de Jacob i amb la «escala de perfecció» de sant Joan Clímac (segle V). També amb la «scala de contemplació» de fra Antoni Canals (1352-1419) o amb la «scala Dei» de Francesc Eiximenis (1340-1409). Però la història relatada per Vidal i Micó no acaba ací, perquè va sorgir un nou plet amb la ciutat de Lleida. Com que Moysés Abenabes era veí seu, aquesta població va reclamar la propietat de la santa imatge. Aquest assumpte sobrepassava la jurisdicció del bisbe de València, per la qual cosa va ser el mateix sant Vicent Ferrer ?futur compromissari a Casp- el que va exposar al papa Benet XIII (el papa Luna) el succeït i el conflicte entre les dues ciutats. El plet va ser resolt pel papa a favor del Grau, «por Bulla despachada en diez de mayo de mil quatrocientos doze», concedint-se a la imatge el títol de Crist del Grau. Precisament aquest mateix papa vingué a València en 1415, va visitar la imatge del Crist i va ser obsequiat amb un sopar en una de les sales de les Drassanes.  
En definitiva, les fonts escrites sobre la història del Crist del Grau que han arribat fins als nostres dies són del segle XVII i tenen com a punt central la defensa de la sacralitat de la imatge, en coherència amb els postulats del concili de Trento sobre la defensa del culte a les imatge religioses. És per això que s'aprecien els intents per trobar en els arxius respostes a una defensa de les històries que envolten algunes d'aquestes imatges. En l'obra de fra Antoni Andreu de Sant Josep, quan s'adverteix de la inexistència de documents sobre el Crist del Grau, s'indica en el marge que se sustenta en «la tradición fiel de padres a hijos y gran argumento de la verdad». És a la fi del segle XVII o a principis del segle XVIII quan degué aparéixer el manuscrit «de temps immemorial» exhibit en la capella del Crist del Grau, còpia manuscrita del qual es troba a la Universitat de València. Aquest document, en el qual es va basar Vidal i Micó, recull el relat de la tradició amb minuciositat de detalls.  
  
2. La devoció al Crist del Grau i les festes de la Creu entre 1413 i 1913  
2.1. La labor de la Germandat del Crist del Grau. Assenyala Vidal i Micó que, mesos després de l'arribada de la imatge: «- é lo Señor Obispo, é la Villa le fabricaron una capilla é la colocaron la Sta. Imagen en ella lo día tres de mayo de mil quatrocientos y treze, é se hizieron grandes fiestas». Per a Domínguez Moltó, la cita de la data del 3 de maig pot ser la raó de per què se celebren les festes aquest dia. En els Estatuts de la Molt Il·lustre Germandat del Santíssim Crist del Grau, aprovats per l'Arquebisbat de València el 10 de març de 1975 (reconstruïts per haver desaparegut els antics), s'indica que «desde tiempo inmemorial ha existido en dicha parroquia la Hermandad del Santísimo Cristo del Grao, que ha cuidado de la promoción del culto y devoción a la venerada imagen». Segons la tradició, el naixement d'aquesta germandat es deu al fet que sant Vicent Ferrer, que va tindre sempre una devoció preferencial pels dos Cristos arribats a València per mar (el del Salvador i el del Grau) procurava deixar grups de penitents. Amb el pas del temps, aquests grups es van transformar en confraries organitzades. Fra Antoni Andreu de Sant Josep es refereix ja a les festes organitzades anualment per la Germandat del Crist del Grau en els següents termes: «Ay fundada en aquesta Capilla del Christo una antiquísima y muy devota Cofradria, por cuyos cofrades se celebran cada año otras muchas fiestas, mayormente las dos de la Santissima Cruz, con officio solemne, sermon, musica, procession y frequencia de Sacramentos».  
  
En la bibliografia dels segles XVI i XVII es conta que aquesta imatge tenia dues festes anuals: la del 15 d'agost, commemorant la seua arribada, i la del 3 de maig, sense citar per a res la participació de la imatge en les processons i cultes de la Setmana Santa. Per a fra Antoni Andreu de Sant Josep, des del primer moment es reconeix la tradicional fama miraculosa de la imatge: «(?) así en la tierra como por la mar, según muestran las preseas de imágenes de cera, mortajas, pedazos de maromas, barquillos, y otras insignias de navegantes que los marineros ordinariamente allí traen, en complimento de los votos que (corriendo alguna peligrosa fortuna y borrasca) le hicieron (?)». A la imatge se li atribueix, per exemple, haver calmat una riuada del Túria el 15 d'octubre de 1521, després de traure-la en processó fins al portal de València. I és que era habitual el trasllat de la imatge i l'escala a la platja durant els temporals per a socórrer la gent que perillava en alta mar. Sobre les parets de la capella, com a agraïment, es depositaven molts exvots, xarxes de barques, restes de naufragis, crosses, pròtesis, figures de cera, teles de malalts, etc. Quant a l'escala, es va col·locar en sentit horitzontal en una paret lateral de la capella. El bisbe Hug de Lupià es va quedar amb un escaló sencer, un altre el va regalar al governador i tres més els va repartir entre diferents personalitats. A poc a poc, a conseqüència de successius obsequis de fragments a diferents personalitats, l'escala va anar minvant en grandària fins que en el segle XIX la Germandat va determinar construir una escala reliquiari «de fina madera y ricamente guarnecida en plata». No obstant això, en fer el reliquiari van tallar altres dos escalons per a repartir-los en fragments entre els que havien contribuït en la seua adquisició. L'escala va quedar només amb nou escalons fins a 1936. Pel que respecta a la creu original «redonda y nudosa al modo antiguo», va ser substituïda en el segle XVI per una altra més rica, de talla llisa i vorejada per una motlura daurada. Com l'escala, la creu primitiva, col·locada igualment en un lloc preferent al costat de la imatge, va patir també una constant disminució de grandària, per la qual cosa es va recórrer a la mateixa solució: un reliquiari per a salvar el que quedava d'aquesta.  
2.2. La Novena i els Gojos de les festes de la Creu. En el segle XVIII s'observen diverses confrontacions i intents dels òrgans de govern de la Vilanova per aconseguir plens drets enfront de la ciutat de València. Els enfrontaments s'agreujaran a partir de 1762, i és en aquest context quan es publica en 1789 una novena al Crist del Grau, per Josep Estevan i Cervera, que recull la història de l'arribada de la imatge, així com un «verdadero retrato de la imagen», conservada en els fons dels arxius municipals de València. És possible que no fora l'únic text publicat durant aquests anys i que servira com a símbol o element identitari per al Grau. També per aquests anys (c. 1773 i 1794) es publiquen uns «Gozos del Santísimo Cristo del Grao, para sus cofrades y devotos» (impremta de J. Ferrer d'Orga, carrer de les Barques, núm. 13), conservats en els arxius de la Reial Acadèmia de Sant Carles.  
  
En el Diario de València del 3 de maig de l'any 1793 se citen les festes del Santíssim Crist per la seua Germandat, amb referència expressa a la processó de la vesprada. En 1798 es torna a fer esment de la processó en el dia de la Creu. Els periòdics posteriors, tant el Mercantil Valenciano com Las Provincias, continuen informant de les festes del 3 de maig. En resum, hi ha constància que a l'agost es commemorava l'arribada del Crist, però la festa gran es reservava per al 3 de maig, dia de la Santíssima Creu.  
2.3. Altres dades sobre la devoció popular i les festes. Cal destacar la immensa devoció dels mariners del Grau a la imatge, i el nombre d'embarcacions amb la denominació de Sant Crist del Grau datades l'any 1792. Cal tindre en compte que en finalitzar la centúria, segons l'estimació de Cavanilles, la vila comptava amb 636 veïns, dedicats en bona part a activitats marítimes com la pesca i el transport de les embarcacions. També en el segle XIX trobem llaüts amb idèntica denominació, com el que en 1826 portava el correu a Mallorca. No importava la confusió que la repetició de noms poguera generar, perquè ningú tenia per què renunciar a ostentar-lo. Però aquesta denominació no es limitava a xicotetes embarcacions de matrícula del Grau. També s'han localitzat embarcacions amb aquesta denominació fent rutes per Amèrica. Una altra mostra de devoció la trobem el 7 de març de 1806, quan va sobrevindre un temporal que va trencar els caps d'un llaüt i va ocasionar un mort. Els morbers van decidir tirar a la mar l'escala del Sant Crist «per veure si el Senyor es dignaria aplacar la fúria del vent». A més d'aquest costum de portar l'Escala i la Creu en processó i submergir-les a la platja en cas de perilloses tempestats, també era freqüent veure pels carrers de la població tripulacions completes d'alguna goleta que de genolls es dirigien a la capella del Crist per a agrair haver-se salvat d'algun temporal. Blasco Ibáñez també va reflectir en 1895 la profunda devoció de la gent dels poblats marítims de València a aquesta imatge, en el tràgic capítol final de la seua novel·la Flor de Mayo.  
  
2.4. La invasió francesa i el segle XIX. Durant la invasió francesa, la imatge va poder salvar-se de l'espoli i dels danys que els soldats francesos van produir en Santa Maria de la Mar. En 1810 un grup de grauers van embarcar la imatge en un xabec i la van traslladar a Eivissa. Allí va romandre durant huit mesos a la casa familiar de Miguel Zur, rector de Formentera, al carrer de la Creu. Com a record, a la cantonada d'aquest carrer es va col·locar una fornícula amb un panell devocional de ceràmica, retirats en ocasió de la Guerra civil de 1936. En 1812 els bombardejos de Suchet van causar greus danys en la capella del Crist, per la qual cosa aquesta va ser reparada en 1839 a costa del Gremi de Navegants. Després d'aquesta remodelació, es va prendre la decisió d'eliminar per sempre els malparats exvots que cobrien les parets. Després del retorn de Ferran VII a Espanya, aquest va realitzar una primera visita al Grau el 20 d'abril de 1814, i una segona visita aprofitant les festes de la Creu, celebrades el 3 de maig. La Vilanova del Grau aconsegueix la seua autonomia municipal constitucional el 18 de setembre de 1826, autonomia que es mantindrà fins a 1897. L'Ajuntament de la vila era l'encarregat d'organitzar els actes civils de les festes de la Creu, al maig, i les de la Mare de Déu de l'Assumpció, a l'agost. De fet, les últimes actes de la corporació municipal, amb predomini de regidors republicans, recullen acords per a disposar el necessari per a les festes de la Santa Creu. El 3 de maig de 1859, dia gran de les festes, es va inaugurar la font existent annexa a la torre de Santa Maria de la Mar, tal com reflecteix la seua làpida inaugural, encara visible: «Aguas del Turia derrama aquesta fuente por los esfuerzos del municipio de Valencia, la cooperación de aquesta Villa y el legado de 80.000 RS. de Don Dionisio Bello. 3 mayo 1859».  
Quan Alfons XII, després de la Restauració, va visitar per primera vegada València, va desembarcar en el port i la seua primera visita va ser al Crist del Grau. El 28 d'octubre de 1885 va tindre lloc, de manera excepcional, una processó amb la imatge, acompanyada per l'Ajuntament de la vila, el comandant de marina Adolfo Navarrete i la pràctica totalitat de la població, per a agrair la fi de la pandèmia de còlera. El diari Las Provincias del dia 5 de maig de 1887 narra que el pilot Joan Baptista de la Concepció Llovera, impulsor de la construcció del dic de Ponent (també conegut com a moll de Llovera), va llegar a la parròquia de Santa Maria de la Mar un copó i un calze d'or, adornats amb imatges en relleu de la vinguda del Santíssim Crist i de l'Assumpció. El rètol que dona el nom d'aquest pilot a un dels carrers del Grau es pot deure a un acord municipal de 1897. També sabem que amb el final de les festes de 1887 es van celebrar una sèrie de balls en el Casino Artesà des de les 10 de la nit fins a les 4 de la matinada. L'últim dia de les festes es van alçar cucanyes en diversos carrers i es va disparar un castell en l'antic carrer Major (actual avinguda del Port), enfront del port. Les cròniques de la premsa de 1890 descriuen la processó de les festes de la Creu d'aquell any: «- Por la tarde recorrió las principales calles de aquella villa una lucidísima procesión, en la que figuraban dos carros de triunfo, varias imágenes, la venerada Cruz y la Escalera conducida en hombros de matriculados, el apostolado y la Vera Cruz bajo palio?».  
  
3. De les festes del V Centenari a 1936  
3.1. V Centenari. En 1913 es van celebrar les festes del V Centenari de l'arribada del Crist. La commemoració aquest any i no en 1911 es deu a l'error comés per Vidal i Micó al transcriure el relat de l'arribada de la imatge, error que va ser propagat per autors posteriors. D'aquelles solemnes festes, afortunadament, existeixen nombroses dades en l'hemeroteca i també es conserva abundant documentació gràfica. En ocasió de les festes es va restaurar la capella i es va obrir una nova porta a l'església, que és la que actualment dona a l'avinguda del Port. A més, l'escultor Marià Benlliure va modelar la medalla commemorativa i es va estrenar la nova anda processional que representava el casc d'una nau sobre la mar amb dos àngels amb les ales esteses. Sobre aquesta de manera excepcional, va eixir al carrer la imatge original de 1411.També es va ornamentar ricament la façana i els jardiners municipals van realitzar un tapís floral per a l'altar major. La Junta del Centenari va fer una crida al veïnat perquè il·luminaren les seues cases els dies 1 al 4 de maig, i 14 i 15 d'agost. També es van il·luminar els molls i les dragues de la Junta d'Obres del Port.  
El programa de commemoracions del V Centenari, sota el patronat de l'Arquebisbat i de l'Ajuntament, va ser publicat en la premsa i va incloure una infinitat d'actes litúrgics, culturals, lúdics i caritatius. De l'1 de maig destaca una processó amb banda de música i piquet militar i una missa de campanya en l'antiga Rotonda de Caro. Del dia 3 de maig crida l'atenció una cavalcada pels carrers de la població i una serenata. Curiosament, la solemne processó general es va celebrar el 4 de maig, presidida per l'Ajuntament i per les autoritats eclesiàstiques, civils, militars i marítimes, i per una representació de la Junta d'Obres del Port, des del qual es disparava en finalitzar la processó un gran castell de focs artificials, acabant amb una gran traca. En la processó va destacar la participació especial de gegants, dos carros de triomf, un piquet militar d'honor i cinc bandes de música més. L'endemà va tindre lloc la tradicional missa en sufragi pels difunts i va començar el tradicional Novenari. Durant totes les festes no van faltar els tocs manuals de campanes, les cercaviles, els balls populars en l'escala reial del port, ni la disparada de focs artificials en les seues diverses modalitats. El programa va incloure un segon període de festes a l'agost, en ocasió de la festa litúrgica de Nostra Senyora de l'Assumpció, organitzada per la Junta del Centenari en unió amb les clavariesses de l'Assumpció. Les andes de sant Vicent Ferrer, l'Escala i la Creu i la del Lignum Crucis, que va figurar per primera vegada en la processó de maig, van acompanyar en processó el 15 d'agost la de la Mare de Déu de l'Assumpció, portada per mariners de la Comandància. A la nit es va organitzar una serenata i es va disparar un castell de focs artificials.  
  
3.2. Nova Novena i Gojos. El 29 de març de 1913, «amb motiu del cinqué centenari de la portentosa vinguda de la venerada imatge al Grau», per part d'un altre il·lustre grauer, Josep Maria Porta Busquets (1861-1938), de l'Ordre de Predicadors, es va escriure una nova Novena, editada per última vegada l'any 1940. Mitjançant acord municipal d'octubre d'aqueix any, el carrer abans conegut com a Santa Anna va passar a denominar-se «Pare Porta». Aquest fill del Grau predicarà també les Novenes de les festes de 1926 i 1927. D'altra banda, en la seua faceta literària i de promoció de la literatura valenciana ?va ser cofundador de la institució Lo Rat Penat?, Josep Aguirre va redactar en versos vernacles uns nous Gojos al Santíssim Crist del Grau, que, amb música de Joan Baptista Pastor, mestre de capella de la catedral, es van cantar a l'entrar la processó general. Els primers versos d'aquests gojos, que són els que es canten en l'actualitat, poden llegir-se escrits en lletres llatines al llarg del fris de la capella: «Sembrant fe, pietat i pau, a nostra platja arribares, als teus fills no desampares Santíssim Cristo del Grau».  
3.3. Les festes posteriors al V Centenari. El 3 de maig de 1923, dia gran de les festes de la Creu, es va beneir en el pas a nivell de l'avinguda dels Aliats (actual avinguda del Port) la imatge parroquial de Nostra Senyora dels Desemparats. S'iniciava d'aquesta manera la tradicional festa anual de la Mare de Déu dels Desemparats dins de les festes de la Creu. La tradició de realitzar estampes anuals per a les festes de la Creu es remunta com a mínim a 1925, any en què fins ara se n'ha localitzat la primera. Les festes d'aquest any van incloure partits de futbol del Llevant FC contra el Gimnàstic FC i contra el València FC, probablement a benefici de la festa. D'altra banda, el programa de festes més antic que es conserva data de 1924. A més dels actes estrictament litúrgics i caritatius (a càrrec del guarda-roba del Santíssim Crist), el programa de les festes de la Creu d'aquell any va incloure nombrosos actes musicals, com cercaviles per «gran grup de dolçainers» i per «brillant banda», retreta amb bandes de clarins i trompetes i carrossa al·legòrica, un gran concert nocturn o un «quadre de balls populars». També actes lúdics i esportius, com un concurs de carruatges, un altre de natació i una «gran festa d'aviació». També destaca la importància del toc manual de campanes i dels tradicionals focs artificials (grans traques, salves de trons, «despertà a l'estil del país» i «grandiós castell de focs artificials en el port»). En el programa s'anuncia també el costum de disparar traques durant el recorregut de la processó.  
  
4. Guerra civil i postguerra. Els fets que descriuen com va ser salvada la imatge del Santíssim Crist del Grau en 1936 van ser recollits acuradament en el llibre de Domínguez Moltó. Al febrer de 1936, Vicent Selfa Feo (1877-1936), rector de Santa Maria de la Mar, va dissenyar un pla per a salvaguardar la imatge davant possibles actes vandàlics: suplantar en secret la imatge original per una còpia que Pepita Verdeguer havia manat fer a l'escultor Carmel Vicent i que les seues nebodes guardaven a sa casa del carrer de la Reina. Curiosament, el dia gran de les festes d'aquest any no es va celebrar el 3 de maig, sinó el diumenge 24 de maig. El dilluns 20 de juliol de 1936 l'església va ser assaltada, saquejada i incendiada, amb totes les seues imatges, arxius i objectes religiosos. Molt pocs objectes van poder ser salvats, entre els quals l'aurèola de plata col·locada a la imatge facsímil de l'escultor Carmel Vicent. Es van cremar també els reliquiaris de l'Escala i de la Creu. D'aquesta última es va poder traure i guardar el patibulum o pal horitzontal però encara així no es va poder conservar. Després de patir dos registres en la casa dels descendents de Josep Aguirre ?lloc en el qual es va amagar la imatge- per part de milicians que buscaven el Crist, es va buscar un lloc segur en el mateix Ajuntament de València. Una vegada finalitzada la guerra, la talla va ser traslladada des de l'Ajuntament fins a la casa de Rosa Aguirre Verdaguer, en la llavors plaça de Canalejas (actual carrer Marqués de Dosaigües), on va ser restaurada per l'escultor Francesc Marco Díez-Pintado, que es va negar a rebre cap remuneració. Com que l'església i la capella havien patit grans desperfectes, la imatge va romandre en aquest habitatge fins a les festes de 1940, any del «retorn» de la imatge del Negret a la seua capella. Per a l'ocasió, es van fer una sèrie d'estampes commemoratives, entre altres, la de Leopold Aguirre (1868-1952) amb la Nova estrofa dels Gotjos al Santíssim Cristo del Grau i la de l'Himne al Santíssim Cristo del Grao, amb lletra de Santiago Aguirre i música de S. Mir. També uns llibrets (impremta Manuel Pau) reeditant la novena del Pare Porta de 1913 i els esmentats gojos d'Aguirre Matiol, escrits en valencià. L'acta oficial de lliurament de la imatge descriu el seu trasllat en processó la vesprada del 2 de maig de 1940. A la massiva i solemne recepció van assistir les màximes autoritats eclesiàstiques, civils i militars del moment. En aquest context cal explicar la retolació de l'antic carrer Palau com a carrer Crist del Grau, mitjançant acord municipal de setembre d'aqueix mateix any, i la seua senyalització mitjançant la col·locació d'un bell panell ceràmic devocional. La família Vidal va donar després de guerra el tros de l'escala que podem veure en l'actual reliquiari de la Creu, perquè d'aquesta no se'n conservava cap resta. L'Escala actual té també com a reliquiari dues estelles de l'original. Els dos reliquiaris van ser realitzats en els Tallers Mestre per a les festes de 1941, i van ser beneïts el 2 de maig d'aqueix any.  
En les festes de 1945 es va beneir la talla facsímil del Crist, obra de l'escultor Vicent Benedito Baró, que és la talla que, des de llavors, ix normalment en processó. El maig de 1948 el Santíssim Crist va eixir en processó al port, a rebre les imatges embarcades de la Mare de Déu del Castell, portada des de Cullera, i de la Mare de Déu del Sufragi, patrona de Benidorm. Aquestes imatges van arribar per mar per a commemorar el 25 aniversari de la coronació pontifícia de la Mare de Déu dels Desemparats. El diari Las Provincias del dia 7 de maig va oferir els detalls del solemne i concorregut acte.  
5. Canvis introduïts a partir de la dècada de 1950: En les festes de 1951 els clavaris van incorporar, com a novetat, el ja tradicional acte de recepció de la imatge embarcada en l'escala reial del port, rememorant la seua arribada. També aquest any, a les sis del matí del dia 3 de maig, es va estrenar l'himne-pregària de la Descoberta, escrita per Francesc Morán Hernández (1899-1958) amb música de Josep Llovet Vicent (1905-1971). A causa de la calor pròpia dels mesos d'agost i al canvi de costums, molts veïns s'absentaven del Grau per a passar les seues vacances estivals en altres llocs, disminuint per això l'assistència a les festes del 15 d'agost, en honor a la Mare de Déu de l'Assumpció. Per aquest motiu, en 1953 es va incloure en el programa de festes de la Creu la corresponent a la de Nostra Senyora de l'Assumpció, configurant un conjunt de festes locals. La data l'1 de maig va quedar fixada en 1963 i a partir de 1972 es va unir a aquest dia l'acte de recepció del Santíssim Crist en l'escala reial del port, que es converteix en un dels més emblemàtics de la festa.  
En les festes de 1956 va poder estrenar-se el tron anda de la barca, còpia del realitzat en 1913 i desaparegut en 1936. Obra del taller de Royo i Rabasa, va ser un regal dels clavaris d'honor i de la Junta de Govern de la Germandat. La premsa valenciana dels anys seixanta es fa ressò dels principals actes de les festes. L'apartat «València marítima» del diari Las Provincias, en la seua edició de 5 de maig de 1964, inclou un resum del programa de festes, assenyalant que aquestes van culminar el dia 3 amb la processó general, en la qual van participar les imatges de sant Vicent Ferrer, de la Mare de Déu dels Desemparats i de l'Assumpció, l'Escala i la Creu, el Santíssim Crist del Grau i la relíquia del Lignum Crucis, sota pal·li. També recull la participació de grups de danses tradicionals valencianes i de personatges de la processó del Corpus de la capital, com ara gegants, nanos, personatges bíblics i cirialots. L'acte de la benedicció de la mar es va realitzar en arribar la processó a l'escala reial del port, i es van disparar focs artificials en la mateixa esplanada d'aquest.  
En 1966 Las Provincias torna a incloure una altra ressenya sobre el programa de festes. En les festes de 1972 els clavaris van confeccionar un tapís de flors que va decorar una de les façanes de la torre campanar. El programa de les festes de 1974 recull ja un canvi en el tradicional acte de la benedicció de la mar amb la relíquia del Lignum Crucis. Aquest acte es realitzava amb la posta de sol en la processó vespertina del 3 de maig, que en el seu recorregut s'acostava a l'antiga escala reial, hui desapareguda. A partir d'aquest any l'acte comença a fer-se l'1 de maig en el marc de l'acte de recepció de la imatge en el port i, en adquirir importància amb els anys aquest acte, en els anys huitanta es va traslladar definitivament a aqueix dia el ritu de la benedicció de la mar. Després de les reformes litúrgiques afavorides pel Concili Vaticà II, també es va procedir a revisar la tradicional Novena, amb la finalitat de tindre en compte el temps litúrgic de la Pasqua en què se celebra, conservant en la mesura del possible el seu esperit original. En les festes de 1974 la Banda Municipal de València va oferir un concert extraordinari i també es va celebrar un pregó, pronunciat per Tomás Gorría i seguit d'un concert de l'Orfeó Universitari. Aquest acte no va tindre continuïtat fins a l'any 1989, en les festes del qual es va reprendre l'organització d'aquest acte anual. El 10 de març de 1975 van ser aprovats per l'Arquebisbat de València uns nous Estatuts de la Molt Il·lustre Germandat del Santíssim Crist del Grau, que van ser reconstruïts per haver desaparegut els antics en 1936.  
Entre les funcions específiques de la Germandat (article 2) es troba la d'ordenar allò que siga procedent per a la novena i festa que se celebra anualment, per si mateixa o per mitjà dels clavaris designats per a cada exercici. En acabar la festa de cada any, la Junta de Govern designava els clavaris del següent exercici i aprovava el programa d'activitats. La Junta de Govern presidia, amb aquests clavaris, la festa anual del dia 3 de maig. A aquests corresponia reunir els mitjans econòmics per a atendre el pressupost d'aquests actes, del resultat dels quals es responsabilitzaven de manera col·legiada (articles 17 i 22). D'aquesta manera, eren els clavaris els que anualment es comprometien a recaptar fons i a organitzar la festa anual, sota la supervisió de la Junta de Govern de la Germandat. En absència de clavaris (com va succeir en 1956, 1963 i 1964), l'article 27 dels Estatuts preveia que, en aqueixos casos, la Junta de Govern es faria càrrec de la responsabilitat d'atendre el pressupost de despeses de les activitats programades. Tradicionalment, els clavaris s'organitzaven de la següent forma: les dones casades organitzaven la clavaria de l'Assumpció i les solteres la de la Mare de Déu dels Desemparats, i la del Crist la componien exclusivament homes. Però des de l'any 1995 ja no hi ha hagut més clavaris voluntaris per a organitzar la festa, per la qual cosa aquesta ha passat a organitzar-se directament per la Junta de Govern de la Germandat, de la qual formen part tant homes com dones.  
Com s'ha indicat, en les festes de 1989 es va reprendre l'organització del pregó, que continua realitzant-se actualment, junt amb un concert d'inici de festes. Amb la finalitat de potenciar i solemnitzar la festivitat de l'Assumpció, el 15 d'agost de 1994, en acabar la missa major, es va rememorar l'entrada del Santíssim Crist del Grau en el seu temple, amb la col·laboració de la Molt Il·lustre Germandat. Uns anys més tard, a l'octubre de 2001, un grup de feligresos va fundar l'Associació de la Nostra Senyora de l'Assumpció.  
En 1995, prèviament a l'inici de les festes, es va inaugurar el rellotge instal·lat al campanar. Uns dies més tard, es va inaugurar també la primera fase del nou orgue. Va ser l'últim any en què hi hagué junta de clavaris i de clavariesses en les festes de la Creu. En 1999 es va estrenar un oratori dedicat al Crist del Grau, compost per Miguel Ángel García Cañamero i en les festes de l'any 2000, declarat any jubilar, va eixir en processó la imatge autèntica i es va estrenar l'himne al Crist del Grau, compost per Bernardo Adam Ferrero.  
6. VI Centenari i anys recents: L'any 2011 es va celebrar el VI centenari de la vinguda del Santíssim Crist. Per a celebrar amb major brillantor l'efemèride es va dissenyar un complet programa de festes, que va incloure també conferències, exposicions i visites de la imatge a diverses parròquies, comissions falleres, i a confraries i germandats de la Setmana Santa Marinera. En ocasió d'aquest centenari, Santa Maria de la Mar va rebre la consideració de temple jubilar i l'alt patronat de les festes el va ostentar el rei d'Espanya. Les festes de la Creu de 2011 van començar el 9 d'abril amb el nomenament dels clavaris d'honor, després de la celebració de la santa missa i un concert. El pregó es va celebrar l'endemà, recitat pel president de la Generalitat de llavors, i va culminar l'acte amb la clausura del cicle de concerts de música religiosa «Les Set Paraules», amb direcció musical de Bernardo Adam Ferrero i textos del reverend Antonio Díaz Tortajada. Els actes commemoratius van continuar els dies 26, 27 i 28 d'abril amb un concurs de miracles de sant Vicent, celebrat en el Teatre El Musical i organitzat per la Junta Central Vicentina.  
El 30 d'abril de 2011 va tindre lloc la visita de la imatge Peregrina de la Mare de Déu dels Desemparats, en què es va descobrir en la façana de Santa Maria de la Mar el bell mural ceràmic socarrat commemoratiu d'aquesta visita i del VI centenari. El diumenge 1 de maig es va celebrar el tradicional acte de l'arribada de la imatge del Crist per mar, que fou rebut per la imatge Peregrina de la Mare de Déu, i hi hagué una eucaristia en el cobert número 2 del port. Al final d'aquesta es va procedir al trasllat de totes dues imatges al temple parroquial. També es va descobrir la placa commemorativa existent en l'edifici del Rellotge del port. La imatge Peregrina va ser acomiadada el dia 2 de maig, després de la celebració de la festivitat de sant Vicent Ferrer. El 3 de maig, dia gran de les festes de la Creu, va tindre lloc el toc de retorn i les misses de descoberta, major i del visitant. Després d'aquesta última es va realitzar amb una major solemnitat la processó general, amb la particularitat que, per ser un any especial (centenari i any jubilar) va eixir la imatge titular o autèntica, no sobre el tron anda, sinó portada al coll sobre l'Escala i sota pal·li.  
També el 15 d'agost de 2011, en complir-se els sis-cents anys de l'arribada de la imatge, després de finalitzar l'eucaristia organitzada per l'Associació de Nostra Senyora de l'Assumpció, va tindre lloc l'entronització de la imatge del Crist del Grau en l'altar major. A més, els dies 8 i 9 d'octubre de 2011 va tindre lloc una visita commemorativa de la imatge a Eivissa, en commemoració del segon centenari de l'estada del Negret en aquesta ciutat, i coincidint amb les festes de Santa Maria la Major, patrona de l'illa. Es va celebrar una processó, descobrint-se una placa commemorativa de l'efemèride a la casa on va estar salvaguardada la imatge durant l'anomenada Guerra de la Independència. Aquesta processó va concloure amb una solemne entrada de la imatge en la catedral. Exceptuant les festes de 2020 i 2021, afectades per l'alerta sanitària motivada per la covid, les festes dels últims anys s'han celebrat amb normalitat, seguint les pautes que es descriuen en el següent epígraf.  
  
b) Elements, procés i desenvolupament: a continuació, es descriuen de manera succinta els diferents elements que conformen actualment aquestes festes.  
1. Pregó i concert. Des de l'any 1989 es fa l'acte del pregó, que sol celebrar-se la vesprada d'un divendres o dissabte previ a les festes, després de la celebració d'una missa. El pregó sol ser fet per una personalitat de l'àmbit acadèmic, cultural, social, polític o eclesiàstic. La nit del pregó sol coincidir amb la data de l'encesa de la creu i l'escala que s'instal·la en el monòlit situat al final de l'avinguda del Port, que al·ludeix a la visió de la miraculosa arribada de la imatge i al lloc que, aproximadament, devia ocupar la vella capella que existia a la porta de la muralla que donava a la mar. Roman encés fins a la nit del dia 3 de maig. La tradicional celebració de concerts, tan importants en el passat, ha quedat unida a l'acte del pregó, perquè després de pronunciat el discurs té lloc un concert a l'interior del temple parroquial.  
  
2. Nomenament de clavaris d'honor. Com s'ha exposat, la festa es finançava amb les aportacions que facilitaven els clavaris nomenats cada any, responsables d'aplegar els mitjans econòmics per a atendre el pressupost dels actes. No obstant això, des de 1995 ja no hi ha hagut més clavaris voluntaris i la festa va passar a organitzar-se directament per la Junta de Govern de la Germandat. Així i tot, en les festes es reserva un dia per al nomenament de clavaris d'honor, que són aquelles persones que, pertanyent o no a la Germandat, fan aportacions voluntàries per a contribuir amb la seua ajuda al manteniment de les festes.  
  
3. Festivitat de sant Vicent Ferrer. Sant Vicent Ferrer va ser nomenat Germà Major de la Germandat en 1941, i la seua festa es recull de manera específica en els programes de festes des de 1944. Es compta amb uns Gotjos i amb un Himne a sant Vicent Ferrer, escrits en llengua vernacla i impresos en unes estampes d'aqueixa dècada. Totes dues composicions tenen la signatura de R. Albert (1916-1999) en la lletra, i de mossén Álvaro Marzal (1875-1960), en la seua part musical. Des de 1960 se sol esmentar expressament en el programa de festes que el sermó de la missa es fa en valencià. Mai han existit clavaris de sant Vicent Ferrer, per la qual cosa de la celebració s'encarrega directament la Germandat. Després de la missa major que se celebra en honor seu, és costum procedir a la imposició de medalles als nous membres de la Germandat. En la processó general del dia 3 de maig solen participar, acompanyant la imatge, representants d'alguns dels altars de Sant Vicent. També s'ha inclòs alguns anys en el programa de festes la representació de miracles per part dels esmentats altars. Ha sigut tradicional també que els xiquets que representen els miracles desfilen amb els seus vestits d'època en la processó.  
4. Festivitat de la Mare de Déu dels Desemparats. Aquesta festivitat se celebra amb un dia propi des de l'any 1924, en el marc de les festes de la Creu. El costum de celebrar una missa de descoberta a les sis i mitja es va modificar en 1970, quan va passar a celebrar-se a les huit del matí, i va deixar de celebrar-se en 1987. Actualment se celebra una missa major amb ambientació musical i, mancant clavariesses, la seua organització corre directament a càrrec de la Junta de Govern de la M. I. Germandat. D'altra banda, la imatge, que compta amb una anda pròpia, ix en la processó general del dia 3 de maig.  
5. Novena. Com tot acte litúrgic, l'organització de la Novena correspon a la parròquia de Santa Maria de la Mar, si bé és costum nomenar cada any a un responsable per a la seua predicació. En els últims anys la Novena sol iniciar-se nou dies abans del 3 de maig. Els reliquiaris de la Creu i de l'Escala s'exposen en els dies de la Novena a l'entrada de la capella.  
6. Festivitat de l'Assumpció, recepció de la imatge en el Port i benedicció de la mar. Històricament, tal com s'ha exposat, les festes de la Mare de Déu de l'Assumpció i les Festes de la Creu han destacat sempre d'entre les celebracions festives religioses celebrades al Grau. Segons la tradició, la vinguda de la imatge del Santíssim Crist al Grau va tindre lloc el 15 d'agost de 1411, festivitat litúrgica de l'Assumpció. Com s'ha indicat, la festivitat de l'Assumpció es va incloure des de 1953 en el programa de festes de la Creu, i la data de l'1 de maig va quedar fixada en 1963. La celebració l'1 de maig de 1972 de l'acte de recepció de la imatge embarcada en l'antiga escala reial del port per part d'autoritats i públic en general va resultar tan profunda i massiva que, des de llavors, s'ha convertit en un dels actes més emblemàtics de la festa i que més públic congrega. Des de llavors, l'acte se celebra de manera invariable aqueix dia de festa oficial per a afavorir l'afluència de visitants, però mantenint, això sí, la data del 3 de maig com a dia principal de les festes de la Creu, amb la celebració de la processó vespertina que recorre els carrers del Grau.  
A primera hora del matí del dia 1 de maig, membres de la Junta de Govern de la M. I. Germandat trauen discretament la imatge facsímil del Crist del cambril i la transporten fins a la barca, on és col·locada acuradament sobre l'Escala. Després de la missa major, ix la relíquia del Lignum Crucis amb la comitiva. L'anda amb la relíquia és rebuda amb aplaudiments per la població, que l'acompanya, junt amb una banda de música, formant una xicoteta processó fins a l'antiga escala reial del port. La processó recorre el curt trajecte que va des de l'església fins a l'antiga escala reial del port, al costat de l'edifici del rellotge. És ací on la congregació de fidels, veïns o antics grauers vinguts i visitants en general agrupa una nodrida multitud de persones que espera l'arribada de la barca amb el Negret. La breu processó marxa amb ritme pausat i solemne, tal com correspon a un acte d'aquest tipus però, arribats al port, la gent busca llocs lliures per a veure l'arribada de la barca, omplint de colorit l'acte. Al costat de l'escala reial es munta una tarima o escenari al qual puja el rector de la parròquia per a realitzar el tradicional acte de benedicció de la mar amb la relíquia del Lignum Crucis. Aquest és acompanyat d'autoritats, personalitats convidades i d'algun clavari. El Crist sobre l'Escala és desembarcat. Després de la benedicció de la mar, canvia el to de la festa. La banda de música entona alguna marxa i, a continuació, la processó torna sobre els seus passos. Una vegada arribats a l'església, es voltegen les campanes i es disparen unes salves al Crist, que entra en el temple i és conduït a l'altar major per a la seua veneració pels fidels mentre es canten, a ritme sacre i amb acompanyament d'orgue, els Gojos al Santíssim Crist del Grau, escrits per Josep Aguirre.  
7. Festivitat del 3 de maig, dia de la Creu. La missa de descoberta del Negret tenia lloc a les cinc del matí, abans de despuntar l'alba, però en els anys trenta del passat segle es va suavitzar l'horari passant-la a les sis i actualment se celebra a les sis i mitja. A l'alba, sobre les sis del matí, sona des del campanar el denominat toc del retorn. Prèviament a la missa, s'obrin les cortines mostrant la imatge a la feligresia que espera el moment ocupant la bancada i fins i tot l'entrada del temple. En aquest emotiu acte és costum entonar l'himne-pregària Descoberta, que es va estrenar en 1951, amb lletra de Francesc Morán i música de Josep Llovet. Després de finalitzar la missa és costum obrir el cambril en el qual es custodia la imatge autèntica del Santíssim Crist del Grau per a venerar-lo de prop.   
Una vegada finalitzada la missa major o la del visitant, té lloc la solemne processó vespertina, punt culminant de les festes i acte d'afirmació d'identitat del Grau. La processó comença al voltant de les huit i mitja de la vesprada i acaba entrada la nit. En ella és novament treta al carrer la imatge del Crist del Grau. Aquesta processó té la particularitat que és general, perquè, a més de la imatge del Crist, la Creu, l'Escala i la relíquia del Lignum Crucis, ixen la resta d'imatges que celebren el seu dia de festa en el marc de les festes de la Creu (sant Vicent Ferrer, la Mare de Déu dels Desemparats i Mare de Déu de l'Assumpció). La processó sol obrir-se per la policia local de València a cavall amb vestit de gala, seguida de la creu parroquial. A continuació, solen participar grups de danses valencianes acompanyats de dolçaina i tabalet. Alguns anys més especials han participat també figures i danses del Corpus de València, com gegants, cirialots, o altres personatges, la qual cosa atorga a aquesta processó aqueixes característiques pròpies del barroquisme valencià. A continuació, figuren les andes de sant Vicent Ferrer, de la Mare de Déu dels Desemparats, que sol anar acompanyada d'una representació de les falles de la demarcació, i de la Mare de Déu de l'Assumpció, que és seguida per la Creu i l'Escala. La Creu és portada per membres de la família Vidal per privilegi especial, perquè va ser la que va donar després de la Guerra Civil el tros d'escala que es pot veure en el reliquiari. Quant a l'Escala, en els últims anys ha sigut portada per alumnat del col·legi La Purísima (Franciscanes) i pels portadors de la confraria del Crist de la Concòrdia. En traspassar la porta les andes del Crist i del Lignum Crucis voltegen les campanes, la banda de música entona l'Himne Nacional o una altra composició musical a l'ús i es disparen traques. No falten homes i dones que no poden contindre unes llàgrimes d'emoció. Cadascun ocupa el lloc que li correspon formant fileres. El tron anda de la barca amb la imatge del Crist del Grau acostuma a ser portat per membres de la corporació de Granaders. La gent va incorporant-se a poc a poc darrere de la imatge del Negret, per a acompanyar-lo durant el seu recorregut pels carrers del Grau, complint alguna promesa o com a mostra de devoció. El segueixen el rector, la Junta de Govern de la Germandat, clavaris d'honor, autoritats i convidats i, finalment, una banda de música. La processó així formada recorre els carrers de costum del Grau, fent una volta en el sentit de les agulles del rellotge, començant en la plaça Tribunal de les Aigües per a acabar a l'interior de l'església. Al llarg del recorregut, de pas lent i recollit, es llancen pètals de flor des dels balcons d'algunes cases. És costum també disparar traques durant el recorregut de la processó. Durant dècades, quan la processó arribava a l'altura de l'escala reial del port, s'allargava el seu recorregut per a realitzar la solemne benedicció de la mar amb la relíquia del Lignum Crucis, però aquest acte es va suprimir i va passar a realitzar-se el dia 1 de maig, dins de l'acte de recepció de la imatge en el port. Acabada la processó, es dispara un castell de focs artificials, i amb la benedicció final a l'interior de l'església es considera finalitzada la festa, si bé és costum celebrar una missa l'endemà en acció de gràcies per les festes i pels vius i difunts de la Germandat.  
  
  
c) Patrimoni relacionat:  
1. Església de Santa Maria de la Mar (bé de rellevància local). Com ja s'ha indicat, en 1249 s'erigeix al Grau l'ermita de Santa Maria de la Mar, dedicada al misteri de l'Assumpció de Maria. Quant a la capella del Crist, aquesta té el seu origen després del trasllat de la imatge i de la santa escala a l'església de Santa Maria de la Mar en 1411. Inicialment van ser situades i venerades en l'altar major, però posteriorment es va construir una capella pròpia, costejada pel bisbe i els feligresos. En aquesta es va poder entronitzar la imatge el 3 de maig de 1413. També sabem que en 1647 es va sol·licitar al Consell de la ciutat de València permís per a erigir una capella i sagristia per al Crist del Grau, obra que es va autoritzar després de l'informe realitzat per Esteve Mascó i Pere Lleonart Esteve. Aquesta capella es va realitzar en el mateix lloc del creuer i sobre terrenys de l'antic cementeri parroquial fins a les seues dimensions actuals, i s'acabà en 1738. L'actual fàbrica barroca del temple parroquial de Santa Maria de la Mar es va alçar en 1683 per a atendre el creixement de la població, col·locant-se la seua primera pedra el 2 d'agost, festivitat de la Mare de Déu dels Àngels. Per a això es va contractar a Francesc Martí i es va demolir la primitiva església, a excepció de la capella del Crist, i es va construir un nou temple, que ocuparia també el solar de l'antic cementeri. Posteriorment, es va alçar el cambril del Crist, encarregat a l'arquitecte Bartomeu Ribelles (1743-1795). Especial atenció mereix el reresagrari, decorat a partir de 1702 per Joan Baptista Vayuco, amb arquitectures fingides i escenes al·legòriques que culminen en la xicoteta cúpula. Aquestes pintures no van desaparéixer després del canvi d'estil de l'església en 1812, quan va passar de ser barroca a academicista. La nova decoració academicista finalitzarà en 1839, després de la reparació dels danys causats pels canons francesos en 1812. La reconstrucció i decoració neoclàssica de la capella del Santíssim Crist del Grau va ser a càrrec del gremi de Navegants, igual que havia ocorregut amb la construcció del cambril uns cinquanta anys abans.  
Com a elements vinculats, així mateix s'inclouen la placa inaugural de la font adossada a la torre, de data 3 de maig de 1859, la porta inaugurada en ocasió del V Centenari, celebrat en 1913, el panell ceràmic amb el qual es va retolar el carrer Santíssim Crist del Grau en 1940, i el mural ceràmic instal·lat en la seua façana en ocasió del VI Centenari, celebrat en 2011.  
2. Imatge del Santíssim Crist del Grau. Talla gòtica en fusta policromada de 125 cm d'alt per 110 cm d'ample. No obstant els canvis introduïts en aquesta al llarg del temps, la seua anatomia, aparença i estil, així com les formes arcaiques dels peus, demostren una antiguitat i una senzillesa de formes pròpies d'una escultura gòtica d'escola catalana de finals del segle XIV o primers del segle XV.  
De les mans originals de la talla només queden els dos dits polzes. D'altra banda, les formes anatòmiques originals del tors van ser suavitzades possiblement a mitjan segle XVI, seguint els gustos manieristes del moment, eliminant la visió del costellam. Potser també en aqueixa època es va canviar la direcció de la màscara, mitjançant un tascó de fusta en el coll, inclinant-la lateralment. A la seua esquena té un «secret», buit tancat per una taula plana. Nimba la imatge una aurèola de plata realitzada, a costa de Rafaela Feo, en 1678, segons inscripció gravada en el revers d'aquesta. Les últimes restauracions de la imatge es van realitzar després de la Guerra Civil, en 1940.  
3. Arxiu de la M. I. Germandat del Santíssim Crist del Grau (patrimoni documental). L'arxiu de la Molt Il·lustre Germandat va ser destruït en 1936, però conserva documentació anterior a aqueixa data, com fotografies i una col·lecció de diversos programes de festes des de l'any 1925. A més de la documentació en format paper, s'inclouen també en aquest apartat les insígnies i medalles de la Germandat, i l'arxiu sonor i audiovisual, especialment les obres musicals vinculades amb la festa, com són els gojos.  
4. Altres béns vinculats  
- Reliquiaris de la Creu i l'Escala, beneïts en 1941, i que conserven en l'interior estelles de l'escala original.  
- Imatge facsímil del Santíssim Crist del Grau, beneïda en 1945, obra de l'escultor Vte. Benedito Baró.  
- Imatges de sant Vicent Ferrer (1918), obra dels artistes S. Rubio Puchades i V. Balaguer; i de la Mare de Déu dels Desemparats (1941), obra dels escultors imatgers Antonio Royo Miralles i José Rabasa Pérez, amb les seues corresponents andes, que inclouen l'escut de la Vilanova del Grau.  
- Tron anda barca (1956), obra del taller dels esmentats Royo i Rabasa, que substitueix l'estrenada en 1913 i destruïda en 1936; i anda del Lignum Crucis, que inclou l'escut de l'antiga vila.  
- Carrers i espais públics del recorregut tradicional de les processons i acte de benedicció de la mar.  
- Monòlit del Port, en el qual s'instal·la la Creu i l'escala.  
- Nomenclàtor de carrers associat a la història de les festes: Rocafull (1892), Joan Baptista Llovera (1897), Josep Aguirre (1913), Pare Porta (1913) i Crist del Grau (1940).  
  
5. Salvaguarda  
Les festes posseeixen un caràcter marcadament identitari, gaudeixen de popularitat i estima en el veïnat, per la qual cosa no estan en risc. Tampoc s'ha canviat la data del 3 de maig a un cap de setmana, atés que la comunitat, tant la que resideix en el lloc com la que viu fora, adapta les seues activitats per a poder assistir a les diferents celebracions. No obstant això, les transformacions que s'han produït al Grau i al Port en les últimes dècades, amb profunds canvis econòmics i urbanístics, però també socials i culturals, han tingut una indubtable repercussió en la festa, que a més no és massa coneguda fora dels àmbits més pròxims a aquesta. Seria necessària una major difusió perquè augmentara el seu coneixement en la resta de la Comunitat Valenciana, de manera que s'acostara gent forana a observar-la i gaudir-la, preservar la seua puresa i originalitat i a evitar que la festa patisca ingerències o pressions externes que, més enllà d'una normal actualització o adaptació, la banalitzen o desdibuixen.