Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 8342, del 19-07-2018 (2018/7102)

RESOLUCIÓ de 16 de juliol de 2018, de la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa un expedient de declaració de bé d'interés cultural, amb la categoria de lloc històric, a favor de la Reial Fàbrica de Pisa i Porcellana del Comte d'Aranda de l'Alcora a l'Alcora i se sotmet l'expedient incoat a tràmit d'informació pública.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   8342

Data del DOGV
:   19-07-2018

Secció del DOGV
:   V. ANUNCIS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2018/7102


Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

RESOLUCIÓ de 16 de juliol de 2018, de la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, per la qual s'incoa un expedient de declaració de bé d'interés cultural, amb la categoria de lloc històric, a favor de la Reial Fàbrica de Pisa i Porcellana del Comte d'Aranda de l'Alcora a l'Alcora i se sotmet l'expedient incoat a tràmit d'informació pública. [2018/7102]  
  
Vista la sol·licitud formulada per l'Ajuntament de l'Alcora per a la incoació d'expedient de declaració de bé d'interés cultural, a favor de la Reial Fàbrica de Pisa i Porcellana del Comte d'Aranda de l'Alcora a l'Alcora (Castelló).  
Vistos els informes emesos pels serveis tècnics d'aquesta Direcció General de Cultura i Patrimoni d'aquesta conselleria i altres antecedents que consten en l'expedient, favorables a la declaració com a bé d'interés cultural, amb categoria de lloc històric a favor de la Reial Fàbrica de Pisa i Porcellana del Comte d'Aranda de l'Alcora a l'Alcora (Castelló).  
  
Considerant el que disposa l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, aquesta conselleria, en allò que és matèria de la seua competència, ha resolt:   
  
Primer  
Incoar expedient per a la declaració de bé d'interés cultural, amb categoria de lloc històric, a favor de la Reial Fàbrica de Pisa i Porcellana del Comte d'Aranda de l'Alcora a l'Alcora (Castelló), i encomanar la seua tramitació a la Direcció General de Cultura i Patrimoni d'aquesta conselleria.  
  
Segon  
De conformitat amb el que es disposa en l'article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, delimitar l'àmbit afectat per la declaració, determinar els valors del lloc històric que justifiquen la seua declaració com a bé d'interés cultural, descriure els immobles patrimonials que constitueixen referents indiscutibles d'aquest i als quals aquest s'associa indubtablement i fixar les normes de protecció del lloc històric en els annexos adjunts a la present resolució.   
  
Tercer  
En compliment del preceptuat en l'article 27.3 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, notificar aquesta resolució a l'Ajuntament de l'Alcora i als interessats i fer-los saber que, de conformitat amb el que estableixen els articles 35 i 36 en relació amb el 27.4 de la Llei, la realització de qualsevol intervenció en el lloc històric haurà de ser autoritzada preceptivament per la Direcció General de Cultura i Patrimoni amb caràcter previ a la seua realització i a l'atorgament de llicència municipal si escau, quan aquesta siga preceptiva.   
  
  
Quart  
La present incoació, d'acord amb el que s'estableix en l'article 33 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, determina la suspensió de l'atorgament de llicències municipals de parcel·lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i altres actes d'edificació i ús del sòl que afecten el lloc històric delimitat, així com d'aquestes actuacions quan siguen dutes a terme directament per les entitats locals. Queden, igualment suspesos els efectes de les ja atorgades, suspensió els efectes de la qual i, de conformitat amb la limitació temporal continguda en l'incís segon de l'article 33 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, es resoldran després de la declaració.   
  
No obstant això, la Direcció General de Cultura i Patrimoni podrà autoritzar les actuacions esmentades quan considere que, en aplicació de les normes de protecció determinades per la present resolució, manifestament no perjudiquen els valors del bé que motiven la incoació, així com les obres que per causa major o interés general hagen de realitzar-se inajornablement.  
  
Cinqué  
D'acord amb el que es preveu en l'article 83 de la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques i en l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, sotmetre l'expedient incoat a tràmit d'informació pública, a fi que totes les persones que tinguen interés puguen examinar l'expedient durant el termini d'un mes a partir de la publicació de la present resolució en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. L'expedient estarà a la disposició dels interessats en la Direcció General de Cultura i Patrimoni, av. de la Constitució núm. 284 de València.  
  
  
Sisé  
Que en compliment del que es disposa en l'article 27.3 de la Llei es notifique la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural dependent de l'Administració General de l'Estat per a la seua anotació preventiva.  
  
Seté  
Que la present resolució amb els seus annexos es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.  
  
València, 16 de juliol de 2018. El conseller d'Educació, Investigació, Cultura i Esport: Vicent Marzà Ibáñez..  
  
  
  
ANNEX I  
Delimitació i descripció del bé objecte de la declaració, dels immobles patrimonials que constitueixen referents indiscutibles d'aquest i determinació dels valors del lloc històric  
  
1.1. Denominació:  
Lloc històric Reial fàbrica de pisa i porcellana del comte d'Aranda de l'Alcora  
  
1.2. Localització  
I) Comunitat autònoma. Comunitat Valenciana  
II) Província. Castelló.  
III) Municipi. l'Alcora  
IV) Adreça. Illa cadastral 78176. Parcel·les cadastrals:  
01. C/ Fàbrica 22  
02. C/ Fàbrica 26 i 28  
03. Av. de Castelló 2  
04. Av. de Castelló 4  
05. Av. de Castelló 6  
  
1.3. Delimitació  
La delimitació s'estableix en funció dels següents criteris:  
- Patrimonials i urbanístics, amb la inclusió dels immobles i espais urbans vinculats històricament a la fàbrica.  
- Arqueològics, en funció de previsibles troballes arqueològiques, ja que es presumeix l'existència de gran part de les instal·lacions originals fins i tot d'un soterrani, en l'actualitat reblits per enderrocs.  
Definició literal de la delimitació:  
Origen: vèrtex nord de la parcel·la 07 de l'illa cadastral 78070, punt A.  
Sentit: horari.  
Línia delimitadora: des del punt d'origen A, la línia recorre en direcció sud la vora de la séquia, incloent-la, fins a la trobada amb el camí existent, incorpora el camí fins a girar cap a nord incloent-hi el celobert de l'edifici situat a la parcel·la cadastral 01. Creua el carrer Fàbrica i contínua en direcció sud-est pel límit de les façanes de les illes 78852 i 78634 fins a la séquia, la incorpora i continua per aquesta fins al punt d'origen.  
Definició gràfica de la delimitació: s'adjunta pla en annex 2.  
  
1.4. Descripció  
La fàbrica de pisa fina i superfina de l'Alcora, ?la Fàbrica Gran?, constitueix la primera i més important empresa de la Il·lustració destinada al proveïment de productes ceràmics d'alta qualitat principalment per a consum nacional; no obstant això, va aconseguir gran projecció internacional que la va posar a l'altura de les ja existents a Europa, hui dia es conserven peces en importants museus i col·leccions privades de tot el món.  
Va ser propiciada per la política proteccionista implantada per Felip V i fundada per un poderós il·lustrat, Buenaventura Pedro d'Alcántara Abarca de Bolea i Ximénez d'Urrea, IX comte d'Aranda.  
L'èxit de l'empresa es va deure a la confluència de diferents factors, els quals segons Eladi Grangel van ser: la continuada formació dels operaris, la contractació de destacats tècnics, la cerca de les millors matèries primeres (fins i tot a l'estranger), l'obtenció de privilegis reials per a la importació de matèries primeres i per a la comercialització de la pisa, l'escrupolosa organització interna (regulada per ordenances), l'existència en les dependències de la manufactura d'un voluminós arxiu de dibuixos i gravats (font d'inspiració per als artistes), l'estructura productiva (divisió del treball en quadres o departaments), la distribució i comercialització de la pisa (venda en la mateixa fàbrica, venda ambulant a través d'arriers i instal·lació de factories o magatzems en les principals ciutats).  
Tot això va confluir en l'obtenció d'un producte de la màxima qualitat tant tècnica com artística, les obres mestres de la qual són considerades pels especialistes com la millor pisa europea del segle XVII.  
Constitueix un antecedent de l'actual sector tauleller de la província de Castelló a causa de la tradició que va ser transmesa de la mà d'obra altament qualificada procedent de la fàbrica.  
En definitiva, amb la declaració de bé d'interés cultural, amb la categoria de lloc històric, es valorarà i es donarà a conéixer un lloc destacat de la nostra història econòmica i es propiciarà la recuperació de la seua important arquitectura i instal·lacions.  
  
1.5. Història  
D'acord amb els estudis de Josep M. Soler García i Salvador Domenech Llorens, la fàbrica va ser edificada en 1727 en els terrenys propietat del comte d'Aranda a la tinença de l'Alcalatén, on ja existia mà d'obra experta en el treball del fang (funcionaven a l'Alcora una vintena de terrisseries i cantereries) i abundants matèries primeres com ara fang, llenya i aigua. Aquest noble va voler donar resposta a la demanda de béns sumptuaris d'una societat aristocràtica i burgesa, que els requeria com a reflex de prestigi i bon gust dels seus posseïdors, així com per a potenciar el desenvolupament econòmic de la nació. Fins al moment la importació de pisa fina i porcellana procedia de França (Sèvres, Llemotges) i de Meissen, bressol de la porcellana europea.  
Com a bon il·lustrat el comte d'Aranda, preocupat per ?la felicitat i progrés dels pobles- va decidir escometre amb capital propi la fundació d'una fàbrica de pisa. La població de l'Alcora li oferia a més l'avantatge de la seua proximitat als ports del mediterrani la qual cosa facilitaria l'exportació dels seus productes.  
  
El fundador  
Buenaventura, fill del duc d'Almazán, va ser batejat el 14 d'abril de 1699 a Saragossa. Després d'un difícil plet familiar va ser declarat IX comte d'Aranda. Militar de professió, va arribar a coronel d'infanteria i va ser el prototip d'home culte i emprenedor de la Il·lustració que no va dubtar a portar a la pràctica per si mateix les accions que es consideraven necessàries per al progrés nacional.  
En 1726 comença la fàbrica i la primera pedra va ser col·locada per ell mateix. En el mes de maig de 1727 es va finalitzar la construcció. A partir de 1732 el rei el destina a Ceuta i a Itàlia, des d'on va haver de seguir l'evolució de la fàbrica del procés de producció de la qual era un profund coneixedor. Després d'una llarga malaltia que el va apartar de les seues ocupacions va morir prematurament en 1742.  
El seu fill Pedro Pablo, nascut a Siétamo en 1719, va ser el seu successor i va arribar a ser un dels màxims exponents de la Il·lustració espanyola.  
La seua biografia ens el revela com un gran estadista i erudit polifacètic. Va començar, aleshores duc d'Almazán, com a primogènit de la casa d'Aranda, la carrera militar en 1736, quan als 17 anys es va presentar en l'exèrcit espanyol d'Itàlia. Als 21 anys va ser nomenat capità de Granaders del primer batalló del Regiment d'Infanteria Immemorial de Castella del qual era coronel el seu propi pare. Felip V li va concedir el grau de coronel d'infanteria en atenció als seus mèrits.  
La Pau d'Aquisgrà (1748) va permetre al comte l'administració de les seues possessions i la realització de viatges a França i al Centre d'Europa a fi d'il·lustrar-se i augmentar els seus coneixements. A Prússia va estudiar tàctica militar i economia en la línia cameralista. Va visitar fàbriques i centres comercials especialment a la ciutat alemanya de Meissen, en la qual va recaptar fórmules i mètodes per a millorar la fàbrica. Allí va contractar Johann Cristian Knipffer, el qual es va obligar a fabricar porcellana fina a l'Alcora durant sis anys i ensenyar aquesta tècnica als aprenents.  
Quan torna a Espanya en 1755 és promogut a tinent general i enviat a Lisboa com a ambaixador d'Espanya. La seua estada a Portugal va ser premiada amb el collaret del Toisó d'Or i aquest any va ser nomenat director general d'Artilleria i Enginyers. Aranda va destacar en el seu lloc de director general organitzant l'artilleria en departaments. Va fer també estudi de totes les places, aquarteraments i fortificacions de la península, va fundar la Societat Militar de Matemàtiques i va unificar les diferents escales emprades en mapes.  
També va ser del seu interés l'arquitectura, i va ser nomenat consiliari de la Reial Acadèmia de Nobles Arts de San Fernando per a la qual va redactar una memòria sobre el mètode d'ensenyament de l'arquitectura basat en tres principis: fermesa, bellesa i comoditat.  
Posteriorment va ocupar diversos càrrecs com a ambaixador a Polònia, president del Consell de Castella, on va desplegar diverses activitats de millora de la capital d'Espanya i moltes altres de suport a l'art. Va participar activament en la política nacional i, després del seu enfrontament amb Campomanes, és nomenat ambaixador a París. Les circumstàncies polítiques van propiciar el nomenament d'Aranda (1792) com a degà del Consell de Castella i primer secretari d'Estat.   
La seua activitat política, en oposició a la declaració de guerra entre Espanya i la Convenció francesa (1793-1795) va derivar en un dur enfrontament amb Godoy i amb el mateix Carles IV i va ser destituït dels seus càrrecs i enviat al seu desterrament de Jaén, amb confiscació de tots els seus documents, incomunicació i presó a l'Alhambra.  
En 1795, se li va permetre retirar-se a la seua casa d'Épila, on va viure dedicat a l'administració de les seues possessions i a col·laborar amb la Reial Societat Econòmica Aragonesa d'Amics del País, fins a la seua mort sense successor directe (1798), a l'edat de setanta-huit anys.   
Després de la seua mort, el següent propietari de la fàbrica va ser el seu nebot i hereu el duc d'Híjar, continuant en la família fins a la seua venda en 1850 als industrials Girona que la van transmetre als Aicart.  
  
1.6. Descripció de la fàbrica i edificacions conservades  
La Reial Fàbrica es va instal·lar als afores de la població, al costat del camí de Castelló. En aquesta zona ja existien en aquells dies un convent de frares franciscans i algunes cantereries i olleries familiars.  
Les edificacions i instal·lacions que van conformar la fàbrica es van iniciar modestament però es van anar ampliant al llarg del segle XVIII fins a aconseguir la seua màxima extensió a principis del segle XIX.  
La primera descripció de les instal·lacions consta en un detallat informe de 1729 i que es recull en l'arxiu municipal de Castelló (Caixa l'Alcora).  
Es conserva un plànol de la fàbrica en l'Arxiu Històric Provincial de Saragossa de 1805 signat per Josef Delgado, intendent d'aquesta. Aquest plànol descriu amb precisió els espais de la fàbrica i aporta un alçat de la façana principal. La superfície reflectida en aquest plànol es mantindrà fins al tancament de la fàbrica en 1944.  
Segons els estudis realitzats per Ximo Todolí i Joaquín Cabrera i l'informe d'Eladi Grangel i Silvia Segura, ressenyats en la bibliografia, realitzats comparant el mencionat plànol amb la documentació de l'època, les fases de construcció de l'edifici van ser:  
  
Edifici fundacional:  
Ocupava una parcel·la quadrada de 200 pams de longitud per 180 de latitud, segons la documentació conservada, la qual cosa suposa, si són pams valencians, una superfície de 1843 m².  
Albergava un pati central amb dues basses de decantació, un soterrani amb un molí de quatre pedres i morter manual per a vernissos. A la planta baixa, magatzems, dos forns grans (per a bescuitada i fina) i un altre xicotet per a frites, torns, secció de fusteria i secció de motles i mobles. En la primera planta, magatzem de fina, taules de pintura i escola de dibuix entre uns altres.  
D'aquest edifici es conserva pràcticament el 50 % de la seua construcció.  
Les primeres ampliacions  
En 1729, s'hi agrega un terreny en el qual es construeixen un pou i tres noves basses de decantació. Es construeixen naus per a magatzems de terra i llenya.  
Entre 1729 i 1730 es construeix un nou forn més gran i un gran magatzem per a pisa acabada.  
En 1731 s'instal·la un molí de 8 moles per a moldre vernissos i colors.  
En 1735 es realitzen obres de reconstrucció de forns i molins.  
Entre 1743 i 1753 s'amplia el nombre de molins i forns, noves basses i magatzems i una màquina per a refinar vernís.  
  
Obres en la segona meitat del segle XVIII  
L'expansió de la fàbrica contínua al llarg de la segona meitat de la centúria, fins a arribar a una superfície aproximada de 7.290 m² (100 vares valencianes de façana per 90 vares de fons); les ampliacions es realitzen cap a l'oest. Es deuen a la introducció de noves tècniques (tercer foc, jaspis, porcellana i mitja porcellana, terra de pipa?) i suposen una ampliació de la plantilla i la necessitat de forns i molins específics, etc.  
Entre 1764 i 1775: dues noves naus de 131 m² cadascuna, un magatzem cobert per a llenya i un altre per a materials, 4 grans forns, sales per a la composició dels vernissos i un forn per a calcinar-los.  
En 1774 es construeixen els forns per a porcellana i els departaments per a la seua manufactura.  
En 1792, es menciona un augment de quadres (dependències), forns i habitacions d'empleats i magatzems.  
  
Obres fins a 1805  
El duc d'Híjar contínua ampliant la fàbrica amb les instal·lacions que Josef Delgado, l'intendent relaciona: ?un nuevo molino de 18 muelas, 3 tahonas (de 4 muelas cada una) y dos rublones para moler barnices, cubiertas, arena y pedernal; cuatro hornos, nuevas salas de tornos, y almacenes para la loza común, pipa, jaspe natural y porcelana?.  
Aquestes obres aportaran a la fàbrica la seua màxima extensió, i encara estan per finalitzar en 1805. De fet Delgado acoloreix en el plànol les parts no acabades, al fons de la fàbrica.  
  
La fàbrica entre 1805 i 1895  
Durant la guerra de la Independència va ser ocupada pels soldats de Napoleó, la qual cosa va causar grans estralls i va paralitzar completament la producció. La lenta recuperació de la fàbrica es va truncar amb la primera guerra civil Carlina (1830-1840), ja que va provocar falta de materials i operaris. Les instal·lacions van ser tancades i embargades judicialment per reclamacions dels creditors.  
Després d'un període difícil, la Casa d'Híjar va optar per l'arrendament de l'empresa en 1850 als germans Ramón i Matías Girona, magatzemistes de pisa a Barcelona. Ramón, mitjançant escriptura d'acensament de 1859 es constitueix en propietari de l'empresa. En 1866 el seu fill Ramón Girona i Mató assumeix la direcció. L'empresa segueix en poder de la família fins a 1895, i el seu últim propietari d'aquesta família és Daniel Girona.  
En aquest període es produeix un gran declivi de la fàbrica cosa que van pretendre pal·liar els seus amos amb la introducció de l'estampació anglesa, de moda, sense aconseguir-ho.  
  
1895-1936  
És el període més fosc de la fàbrica en el qual no s'aporten novetats industrials. En la Guerra Civil es va produir el fenomen de la col·lectivització en la localitat i l'empresa va quedar paralitzada. Les seues instal·lacions van ser utilitzades com a magatzem de productes, ferramentes i animals. El 27 de gener de 1938, segons Cabrera, pot considerar-se la fi de la Reial Fàbrica d'Aranda.  
  
1940 fins hui  
Poc després de la guerra, va ser parcialment derrocada per a la venda de la fusta de les bigues. Al solar es van instal·lar terrissers i fabricadors de pisa i taulells que van aprofitar la infraestructura existent. També la fàbrica tèxtil anomenada de les Tovalles, fundada per Severino Ramos Nebot, es va instal·lar dins de la Reial Fàbrica, aquest espai hui l'ocupa un bloc de cases.  
Les últimes empreses propietàries de l'edificació existent van ser les de TILESA i BIC SL (1950-1960), ceràmiques. L'última empresa, que es va situar sobre la part del conjunt de 1750-1805, va tancar en 1989.   
  
Edificacions conservades  
Es conserva la nau amb una zona de dues plantes. La seua estructura és de formigó i murs de rajola construïts sobre pervivències dels murs de maçoneria originals. L'interior és diàfan amb cintres metàl·liques i coberta a dos aiguavessos. En aquest es troba un gran forn tipus túnel bicanal. Es conserven els tres forns originals per a la producció de bescuit.  
Per a la construcció de la fàbrica van emprar materials del lloc, pedra, calç i fusta, i es pot considerar una important mostra d'arquitectura popular. Destaca la construcció dels seus quatre forns de tipus intermitent, amb tir vertical directe, mancat de fumeral i que funcionaven segons els cicles de càrrega, cocció i descàrrega. Presentaven un gran rendiment útil, però un rendiment tèrmic molt baix. Hui se'n mantenen tres en bon estat de conservació. Estan conformats com un gran cilindre cobert de dues altures o pisos: el dau o cambra inferior semienterrada i la cambra superior de cocció o forn de dalt.  
  
La cambra inferior i la del pis superior o forn de dalt estaven cobertes per una volta plana de rajola ceràmica denominada capell, cúpula o volta. En aquests s'havia practicat una sèrie de forats, circulars i regularment disposats, denominats foradà.   
El buit central de la foradà superior es coneixia com a lluna. S'accedia al forn superior per mitjà de dues obertures en façana i nau.  
Al canó, al costat de la cambra inferior, es produïa la combustió i la llenya era introduïda per la boca situada en façana a nivell del camí interior i davant del llenyer.  
Aquests forns han sigut objecte d'una primera fase de recuperació de la fàbrica segons el projecte de l'arquitecta Diana Sánchez Mustieles de desembre de 2017, PROJECTE D'INTERVENCIÓ DE CONSOLIDACIÓ DE FORNS I NAU ANNEXA DE LA REIAL FÀBRICA DE PISA I PORCELLANA DEL COMTE D'ARANDA DE L'ALCORA. En aquesta fase s'han escomés les següents actuacions en la nau que va ser ocupada per l'empresa BIC SL i en els forns conservats:  
  
- Neteja, eliminació de fem i enderrocs.  
- Recuperació de materials de valor històric o etnològic associats a la producció fabril.  
- Neteja de la coberta dels forns, amb una gran càrrega de deixalles i on havien crescut diversos pins.  
- Apuntalaments dels forjats de fusta de l'entresòl de la nau.  
- Apuntalaments de les galeries i voltes dels forns.  
- Demolició d'un afegit de bloc de formigó, rajola i coberta de xapa metàl·lica i part del mur de bloc que separa la nau BIC.  
  
- Demolició de part d'envà de rajola existent i fals sostre de canyís en planta alta.  
- Eliminació d'instal·lacions de sanejament obsoletes.  
- Demolició del tancament de rajola que dóna accés a les cendreres dels forns i enderrocament de la porta d'accés a la cambra superior.  
- Reparacions provisionals: tancament de l'accés posterior amb fàbrica de rajola. Reparació de les goteres de la coberta.  
  
1.7. Etapes artístiques i productives de la fàbrica  
Basant-nos en l'informe d'Eladi Grangel, l'evolució de la producció de la fàbrica es resumeix en les següents etapes: en els primers anys de funcionament, la Reial Fàbrica va elaborar peces seguint els models del sud de França (Moustiers i Marsella fonamentalment), d'on provenen els primers directors artístics. Estils com Bérain (amb randes, arabescos, busts, esfinxs..., generalment en clarobscur blau, però també amb suaus tocs de policromia) o les xineries (amb prolífica vegetació i figures orientals o grotesques) mostren l'exquisida delicadesa i perfecció que els pintors de la Reial Fàbrica van aconseguir ja des del principi.  
  
A partir de 1750-1755 es va produint una major diversificació ornamental i la creació d'estils propis, en part a causa de l'accés als càrrecs de responsabilitat artística del personal format en l'Acadèmia d'Aprenentes, i també per adaptació als gustos canviants de la clientela.  
Apareixen nombrosos dissenys de decoracions florals (unes més naturalistes, altres estilitzades), composicions amb motius disposats per la superfície de les peces de manera harmònica com per exemple bustos femenins (madamita), vaixells (navilis), arbres fruiters amb una font rajant al seu costat (chaparro), gossos, gàbies, trofeus militars i instruments musicals (fanfarre), etc.  
També és aquesta l'època de la proliferació de les rocalles: motius asimètrics generalment en clarobscur groc, que a vegades acompanyen els elements mencionats abans, però que sobretot van associats a torres, ponts, banderes, motius aquàtics i, a vegades, un sol radiant amb trets facials humans. És l'estil denominat popularment ?Álvaro- (per un dels seus principals impulsors, Vicente Álvaro Ferrando) i mencionat a la documentació de la Reial Fàbrica com ?Andrómica fina, con adornos de talla [rocalla] con sus casalicios y surtimientos de fuentes con algunas flores y árboles...-  
L'esquematització de la decoració floral donarà lloc a una de les sèries més prolífiques de l'Alcora, també molt imitada en altres centres com Onda, Ribesalbes, Manises, etc., anomenada ?Ramet- i caracteritzada per una xicoteta flor policroma que generalment combina els colors blau, groc i ocre. En les peces més senzilles, aquesta flor apareix aïllada, però també és habitual que es complemente amb fulles d'un sol traç, amb rams més complexos formats per fulles bicromes o amb xicotetes fruites molt esquemàtiques que semblen pomes o peres. Les peces pertanyents a aquest estil eren comercialitzades pels arriers en mercats ambulants, i apareixen en un quadre de Goya titulat El terrissaire. Se sol denominar així (terrissaire) la decoració que combina el ramejat estilitzat i les xicotetes fruites abans descrites.  
Un dels més importants objectius dels comtes d'Aranda va ser aconseguir elaborar porcellana a la seua fàbrica. Per això van contractar a diversos mestres estrangers, com François Haly (1751), Johann Knipffer (1761), François Martin (1774) o Pierre Cloostermans (1787). Poc abans (1786) també van ser enviats a París dos operaris alcorins, Cristóbal Pastor i Vicente Álvaro, per a instruir-se en la fabricació de la porcellana.  
Tots aquests esforços van donar resultat, i des de finals del segle XVIII l'Alcora va fabricar porcellana de gran qualitat, que es va decorar amb nous estils representatius del neoclassicisme imperant en aquest temps. Entre aquests cal destacar el reflex daurat (amb un color groc molt viu), l'estil Sèvres (que combina decoració pintada, òxids metàl·lics i xicotetes escenes estampades), i les flors alemanyes, xicotet ramet policrom del qual destaca una gran rosa encarnada. Amb aquestes ornamentacions es van decorar plats i altres peces de xicotet format, com per exemple jocs de café o te, begudes que a la fi de la centúria van desplaçar el xocolate com a beguda de moda.  
En el segle XIX es generalitzarà l'estampació calcogràfica, una tècnica de decoració ceràmica de caràcter industrial, que permet l'abaratiment dels costos. En aquesta tècnica, l'Alcora va ser un centre pioner a Espanya. Coneguda des del segle XVIII a Anglaterra, aquesta tècnica decorativa arriba amb la contractació de Francesco Rolandi en 1819. El 10 de maig del mateix any el duc d'Híjar sol·licita la patent per a la fabricació de pisa estampada a Espanya durant un període de 12 anys. Però l'abolició dels drets senyorials durant el Trienni Liberal deixarà a aquesta sol·licitud sense resposta  
Malgrat tot, l'aplicació d'estampació sobre porcellana, pisa i terra de pipa es prolongarà a l'Alcora fins a finals del segle XIX, amb l'ajuda puntual de tècnics estrangers procedents de Sant Petersburg, Staffordshire i Bristol.  
L'estampació va compartir espai amb la producció de vaixelles blanques o discretament perfilades i amb sèries ornamentals heretades de l'esplendorós passat.  
En 1895 la Fàbrica Gran passa a les mans de Cristóbal Aicart, el seu últim propietari, que va fabricar peces com ara càntirs en forma de petxina o botelles globulars amb coll de tulipa; són les últimes aportacions a la història d'una manufactura que es va mantindre en actiu més de dos-cents anys.  
  
1.8. Abast  
Segons Grangel, des de la irrupció en el mercat de les ceràmiques de la fàbrica alcorina (que va adoptar un sistema racional d'organització, producció, distribució i comercialització del producte acabat), el país comptava amb una empresa de fabricació ceràmica a gran escala competitiva i moderna, el mostrari de la qual, peces de pisa sobretot per al servei de taula, presentava a més les últimes tendències de les ceràmiques provençals que marcaven moda en el país veí des del segle XVII. El seu influx va ser tal que els seus models formals i decoratius van acabar imposant-se amb millor o pitjor fortuna en altres importants centres nacionals productors de pisa estannífera.  
  
Encara que es disposava d'escassa mecanització en els seus obradors, el treball, organitzat en seccions, estava altament especialitzat i era dirigit per personal qualificat expressament contractat fins i tot a l'estranger. Cada operari ??fabricador?-, que la mateixa empresa s'encarregava de formar acadèmicament a l'escola d'aprenents, tenia una comesa concreta i especifica en la cadena de producció.  
Per a la distribucional i comercialització del producte acabat, l'empresa disposava de venedors ambulants i d'una xarxa de punts de venda estables ??factories- o magatzems de venda preferentment a l'engròs- en les principals ciutats: Madrid i Saragossa, Barcelona, València, Alacant i especialment Cadis, que tenia el monopoli del comerç amb el continent americà. Aquests magatzems de gran capacitat, que subministraven als compradors majoristes servien també de base per a l'exportació.  
  
Certament el seu fundador va comptar amb la protecció borbònica que pretenia modernitzar el sector industrial nacional i implantar el lliure comerç, concedint privilegis a les fàbriques que s'instal·laren en el pais per a la producció d'objectes de consum a gran escala, i això malgrat la ferma oposició dels gremis, que amb les seues tradicionals fórmules corporativistes controlaven el mercat de manera monopolista, i de les autoritats locals que cobraven taxes per la venda de productes forasters. Gràcies a aquestes mesures proteccionistes adoptades per la corona, que beneficiaven a l'empresa i els seus empleats, la fàbrica alcorina va poder evadir els rígids reglaments gremials i també evitar el pagament de cànons per la venda dels seus productes en pobles i ciutats.  
Control de qualitat, rendiment productiu, proteccio contra l'espionatge industrial, produccio a preu fet, exempció fiscal, servei a domicili, pensio de jubilacio, assegurança d'accidents, campanyes de promocio i venda, etc., conceptes que a penes comptaven en altres instal·lacions de produccio ceràmica en l'època, van aconseguir carta de naturalesa en el seu esquema organitzatiu per primera vegada.  
Es pot afirmar, per tant, que la fàbrica de ceràmica del comte d'Aranda va exercir de pont entre el taller (artesanal) i la fàbrica (industrial).  
  
Repercussió internacional  
De la repercussió internacional de la producció alcorina són bona prova, entre altres, els següents fets:  
- Contractació de tècnics estrangers per a la direcció artística de la manufactura (Joseph Olerys, François Martin, Johan Christian Knipfer, Pierre Cloostermans?)  
- Enviament d'operaris locals (Vicent Alberó i Cristòfor Pastor) a París en 1786 per a formar-se en la fabricació de porcellana a la manufacture de la reine.  
- Exempcions fiscals per a la importació de matèries primeres d'alta qualitat per a millorar el producte (com per exemple el zafre d'Holanda)  
  
- Establiment de xarxes comercials que garantien la distribució del producte més enllà de les fronteres nacionals (a través dels ports de Castelló i Borriana, per a Europa, i de Cadis i Sevilla, per a Amèrica)  
  
Com a conseqüència d'això i per la seua qualitat, la ceràmica de l'Alcora ha sigut objecte d'atenció del col·leccionisme internacional des del segle XIX i hui està present en destacats museus i col·leccions privades, entre aquests:  
- Museu de Belles Arts de Castelló  
- Museu Nacional de Ceràmica de València  
- Museu Nacional d'Arts Decoratives de Madrid  
- Museu Arqueològic Nacional  
- Museu del Disseny de Barcelona (engloba les col·leccions de l'antic Museu de Ceràmica de Barcelona, amb la més completa col·lecció de l'Alcora dels museus públics)  
- Musée National de Céramique (Sèvres, París)  
- Musée National de Porcelaine Adrien Dubouché (Llemotges, França)  
- Victoria and Albert Museum (Londres)  
- The Hispanic Society of America (Nova York)  
- The Metropolitan Museum (Nova York)  
- Museu de Belles Arts de Boston (USA)  
I en col·leccions privades:  
- Fundació Rocamora (Barcelona)  
- Fundació Godia (Barcelona. Recentment tancada)  
- The Paul Getty Foundation (Los Angeles, Califòrnia)  
- Col·lecció Christian i Alexius Feit (Alemanya)  
- Col·lecció Torrecid (l'Alcora)  
- Col·lecció Ceracasa (l'Alcora)  
  
  
  
ANNEX II  
Normativa de protecció del lloc històric  
  
Article 1  
El present decret té per objecte declarar bé d'interés cultural amb la categoria de lloc històric la Reial Fàbrica de Pisa i Porcellana del Comte d'Aranda de l'Alcora, situada en l'Alcora (Castelló), delimitar l'àmbit afectat per la declaració, descriure'l determinar els valors que justifiquen la seua declaració amb aquesta expressa tipificació i establir la corresponent normativa de protecció d'acord amb els annexos que s'adjunten a la present resolució.  
  
Article 2. Règim general d'intervencions en el lloc històric  
Mentre no s'aprove un pla especial de protecció o instrument urbanístic assimilable d'anàleg contingut determinatiu, qualsevol intervenció de transcendència patrimonial que pretenga realitzar-se en l'àmbit assenyalat del lloc històric, requerirà la prèvia autorització de la conselleria competent en matèria de cultura. L'autorització s'emetrà aplicant els criteris d'aquest decret, i en defecte d'això, els enumerats en els articles 38 i 39 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, tot això sense perjudici de les autoritzacions que per l'aplicació d'altres normatives sectorials siguen procedents.  
La proposta d'intervenció haurà de definir el seu abast i anar acompanyada de la documentació tècnica oportuna. També haurà d'especificar la ubicació parcel·lària, així com adjuntar les fotografies que permeten constatar la situació actual i la seua transcendència patrimonial.  
  
Article 3. Criteris d'intervenció  
a) Qualsevol intervenció haurà d'anar encaminada a la preservació, recuperació, restauració i rehabilitació de l'arquitectura de la fàbrica original dels comtes d'Aranda i les modificacions fabrils posteriors que es consideren d'interés etnològic per a la història de la ceràmica de l'Alcora. S'ajustarà als següents criteris:  
- La intervenció respectarà les característiques i valors essencials de l'immoble. Es conservaran les seues característiques volumètriques, espacials, morfològiques i artístiques, així com les aportacions de diferents èpoques que hagen enriquit els seus valors originals. En cas que s'autoritze alguna supressió haurà de quedar degudament documentada.  
- Es preservarà la integritat de l'immoble i no s'autoritzarà la separació de cap de les seues parts essencials ni dels elements que li són consubstancials, excepte en benefici de la seua pròpia protecció i de la seua difusió pública o quan hi haja un canvi d'ús i sempre amb autorització de la conselleria competent en matèria de cultura.  
- Podran autoritzar-se, sempre que hi haja alguna pervivència d'elements originals o coneixement documental suficient d'allò que s'ha perdut, les reconstruccions totals o parcials del bé. En tot cas haurà de justificar-se documentalment el procés reconstructiu. La reconstrucció procurarà, en la mesura que les condicions tècniques ho permeten, la utilització de procediments i materials originaris. El resultat haurà de fer-se comprensible a través de gràfics, maquetes, mètodes virtuals o qualsevol tècnica de representació que permeta la diferenciació entre els elements originals i els reconstruïts.  
b) Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial de la fàbrica i els seus espais annexos i contribuïsquen a la consecució d'aquestes finalitats. L'autorització particularitzada d'ús es regirà pel que es disposa en l'article 18 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià.  
c) A fi de conservar el paisatge tradicional de l'àmbit no es permetrà cap nova edificació per a qualsevol ús.  
  
Article 4. Preservació de la silueta paisatgística i de la imatge arquitectònica  
Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en l'estima de l'escena o paisatge del lloc històric, com seria el cas de l'afecció dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o arbrat, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc., o com podria ser-ho també la implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualssevol altres de similar aspecte i conseqüències, hauran de sotmetre's a autorització de la conselleria competent en matèria de cultura, que resoldrà conformement a les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat abans al·ludits.  
  
  
Article 5. Elements impropis  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior (excepte cartells informatius dels noms i activitats dels edificis), en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en aquesta escena urbana, excepte les d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat sol·liciten i obtinguen autorització expressa de la conselleria competent en matèria de cultura.  
  
Article 6. Patrimoni arqueològic  
En qualsevol intervenció que afecte el subsòl del lloc històric, serà aplicable el règim tutelar establit en l'art. 62 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, per a la salvaguarda del patrimoni arqueològic. Particularment serà aplicable aquest règim cautelar als treballs relatius a l'arqueologia de l'arquitectura, és a dir, a aquelles actuacions que tinguen com a objecte els elements constructius i les pervivències dels edificis històrics que en el seu moment van conformar el conjunt fabril.  
  
Article 7. Actuacions il·legals  
 La contravenció del que es preveu en la present normativa, determinarà la il·legalitat de l'actuació amb la consegüent restitució dels valors afectats si escau i la responsabilitat dels seus causants en els termes establits en l'art. 37 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià.