Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 5727, del 25-03-2008 (2008/3202)

RESOLUCIÓ de 18 de febrer de 2008, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de Monument, a favor del Monestir de la Visitació de Santa Maria d'Orihuela.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5727

Data del DOGV
:   25-03-2008

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2008/3202


Data del document
:   18-02-2008

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Anàlisi jurídica

 Descriptors 

:   * Orihuela
    * protecció del patrimoni
    * ben cultural
    * monument

RESOLUCIÓ de 18 de febrer de 2008, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de Monument, a favor del Monestir de la Visitació de Santa Maria d'Orihuela. [2008/3202]
Vista la sol·licitud d'incoació formulada per Luis Miguel García Lozano, l'informe de la Reial Acadèmia de Belles Arts, l'informe emés pels Servicis Tècnics d'esta Direcció General i la resta d'antecedents que figuren en l'expedient, favorables a la declaració com a Bé d'Interés Cultural, amb categoria de Monument, del monestir de la Visitació de Santa Maria d'Orihuela.
Atés el que disposa l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, esta Direcció General, en allò que és matèria de la seua competència, resol:
Primer
Incoar expedient per a la declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de Monument, a favor del monestir de la Visitació de Santa Maria d'Orihuela.
Segon
De conformitat amb el que disposa l'article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure el bé, les seues parts integrants, pertinences i accessoris per a una perfecta identificació, així com delimitar l'entorn afectat i fixar les normes de protecció del bé i el dit àmbit en els annexos que s'adjunten a la present resolució.
Tercer
En compliment d'allò preceptuat en l'article 27.3 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, notificar esta resolució a les persones interessades i a l'Ajuntament d'Orihuela i fer-los saber que, de conformitat amb el que establixen els articles 35 i 36, en relació amb el 27.4, de la Llei, la realització de qualsevol intervenció, tant en el monument com en el seu entorn, haurà de ser autoritzada preceptivament per esta Direcció General amb de realitzar-la i d'atorgar la llicència municipal, quan esta resulte preceptiva, així com qualsevol canvi d'ús en l'immoble a què es contrau la present incoació, de conformitat amb el que disposa l'article 33 de la llei mencionada.
Quart
La present incoació, d'acord amb el que establix l'article 33 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determina la suspensió de l'atorgament de llicències municipals de parcel·lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i tots altres actes d'edificació i ús del sòl que afecten l'immoble i el seu entorn de protecció, així com de les dites actuacions quan siguen dutes a terme directament per les entitats locals. Queden, igualment suspesos els efectes de les ja atorgades, suspensió els efectes de la qual es resoldran després de la declaració, de conformitat amb la limitació temporal continguda en l'incís segon de l'article 33 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.
No obstant això, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià podrà autoritzar les actuacions mencionades quan considere que, en aplicació de les normes de protecció determinades per la present resolució, no perjudiquen manifestament els valors del bé que motiven la incoació, així com les obres que per causa major o interés general hagueren de realitzar-se inajornablement, segons el que disposa l'incís primer de l'article assenyalat.
Cinqué
Que, en compliment del que disposa l'article 27.3 de la Llei, es notifique la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a efectuar-ne l'anotació preventiva i al Registre de la Propietat amb la mateixa finalitat.
Sisé
Que la present resolució amb els seus annexos es publique en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
València, 18 de febrer de 2008.- La directora general de Patrimoni Cultural Valencià: Paz Olmos Peris.
ANNEX I
Dades sobre el bé objecte de la declaració
1. Denominació
a) Principal: Reial Monestir de la Visitació de Santa Maria.
b) Secundàries: convent i església de les Saleses. Reial Monestir de les Religioses Saleses.
2. Descripció
(Basada principalment en els informes de Luis Pablo Martínez i de Santiago Varela)
a) Immoble objecte de la declaració
El Reial Monestir de la Visitació de Santa Maria es troba al centre del nucli històric de la ciutat d'Orihuela, declarada Conjunt Històric pel Decret 845 de 1969, sobre el marge esquerre del riu Segura. És un edifici de gran volum, l'impacte del qual en la silueta de la població és destacat i característic. Posseïx un gran interés, tant històric, pel fet de ser l'última gran fundació de la monarquia espanyola en la diòcesi d'Orihuela, baluard al principi del segle xix del carlisme, com arquitectònic, ja que es tracta d'un edifici religiós d'estil neoclàssic de gran qualitat i únic en el seu estil en tota la comarca. A més, posseïx una col·lecció pictòrica de gran qualitat, firmada pel pintor de cambra Vicent López, encarregada expressament per a la decoració interior de l'església, i compta també amb la col·laboració d'altres importants artistes del moment.
Cronologia
El Reial Monestir de les Religioses Saleses va ser fundat sota la protecció dels infants d'Espanya Carles Maria Isidre de Borbó i la seua esposa Maria Francesca d'Assís de Bragança i Borbó, que va dirigir les obres, sent el seu impulsor, i participant-hi també molt activament, el bisbe d'Orihuela Félix Herrero Valverde. La construcció va començar al principis del segle xix i va concloure el 1832.
El patronatge dels dits infants en esta ciutat va ser degut al fet que Orihuela fou una acèrrima realista, partidària de la successió al tron de Carles i seu de nombrosos moviments en pro del carlisme. El suport del bisbe oriolà Félix Herrero a esta facció, i la seua participació activa en les guerres carlines, van comportar que fóra desterrat a Roma i van crear un conflicte diplomàtic amb els estats pontificis, que es va solucionar permetent tornar al bisbe a la ciutat i amb la firma d'un concordat entre ambdós països.
La nova església es va construir sota la direcció tècnica de l'arquitecte fra Antoni de Benimassot, llec caputxí, dit en el segle Francesc Canet, autor també de la resta de les reformes de l'edifici. Este arquitecte va tindre la col·laboració d'un arquitecte fins ara desconegut, que va ser enviat pels infants fundadors des de Madrid, tal com consta en la correspondència d'estos amb les monges fundadores.
Este edifici va ser alçat en el lloc que havien ocupat els jesuïtes i on s'impartien classes de la Universitat d'Orihuela, fundada el 1569, com ara la Càtedra de Gramàtica i la de Retòrica, a més d'altres ensenyances com Filosofia i Teologia. Després de l'expulsió d'aquells pel rei Carles III, es va decidir donar a l'edifici el mateix ús a fi que es convertira en una escola per a xiquetes de la ciutat d'Orihuela i la seua diòcesi.
Tal com indica Madoz, l'església existent, que s'havia alçat entre 1768 i 1772, va ser demolida i remodelades les seues naus.
El 19 d'octubre de 1825 Ferran VII va donar permís per a la nova fundació, i va acceptar ser l'únic patró del monestir. L'església va ser consagrada el 2 de maig de 1832. El 1837 el govern va suprimir el convent i la comunitat es traslladà a Madrid. El monestir va ser donat en arrendament a una persona particular que el va conservar adequadament.
D'altra banda, Elías Tormo en la seua Guía Levante, de l'any 1923, es referix a les Saleses indicant l'existència de diverses peces mobles, quadros i escultures.
Descripció de l'immoble
L'edifici es troba en una parcel·la d'uns 5.800 m² de superfície, dels quals el conjunt edificat ocupa uns 2.300 m², i la resta l'ocupa un jardí amb un gran aljub per al reg i el claustre quadrat. El conjunt s'articula al voltant d'este jardí amb tres naus de tres plantes cada una i l'església al costat nord.
Cada costat del pati té cinc obertures. A la planta baixa està resolt per mitjà de pòrtics de pilars de secció rectangular amb una pilastra adossada de fust llis i capitell d'orde dòric, i entre estos, arcs de mig punt. Este nivell està construït amb carreus.
Per damunt queden els pisos superiors, i només un té orientació septentrional, al costat de l'església; estan construïts amb maçoneria arrebossada amb morter de calç. En estes façanes que donen al pati predomina clarament el massís sobre el buit i s'obrin obertures aplomades amb la clau dels arcs de la planta baixa.
El pati està pavimentat amb pastilla quadrada del tipus denominat pinyolet, i en el centre s'ubica el pou. Des del claustre de la planta baixa s'accedix a diverses dependències, sales de visites, cuina i refectori i església. A l'ala sud de la planta baixa se situen les dependències de visites. El cantó nord-oest alberga la capella privada, així com el cor baix per a ús de les monges des de la clausura. La capella és de planta rectangular amb un costat de menor dimensió tangent al lateral del presbiteri, a fi de permetre l'assistència als servicis religiosos.
Esta capella està resolta per mitjà de murs de càrrega en què s'obrin obertures configurades per columnes lleugerament exemptes de les parets. Això dóna origen a un interessant ritme de massissos i buits, plans, llisos i cilíndrics. Allí es disposa el cor que ocupen els membres de la comunitat.
L'escala principal es troba en el cantó nord-est, i és tangent i externa als deambulatoris. Té planta rectangular i està resolta en trams d'anada i tornada; va ser construïda en pedra grisa. Esta escala podria haver pertangut al primitiu edifici jesuïta. Una segona escala de caràcter secundari queda situada a l'ala de ponent.
Actualment s'hi ha instal·lat un ascensor en el cantó sud-oest del pati. La reforma de l'ascensor és d'obra de paleta, sense buits, cosa que suposa un afegit poc acurat amb l'arquitectura del conjunt arquitectònic del claustre.
En les plantes superiors es troben les cel·les i estances de les monges, amb els corredors de circulació, que alternen ambdós en la seua vinculació al pati, buscant l'orientació solar més favorable.
El cos situat a mig dia va tindre inicialment dos plantes, que van ser ampliades amb una de superior, tal com evidencia la presència de la cornisa original, que es conserva entre les dos plantes altes.
Els accessos a l'edifici es troben en la façana de llevant. Un servix d'accés a les dependències de les monges i l'altre és el corresponent a la portada de l'església.
Hi destaquen els seus originals treballs de fusta i els detalls dels tancaments, tant de portes com de finestres, així com els taulellets del segle xviii, situats en nombroses habitacions i altarets distribuïts per les plantes.
L'església
Va ser projectada de conformitat amb els patrons del neoclassicisme, tal com van ser divulgats per les acadèmies de Belles Arts.
Es tracta d'un temple de planta de creu llatina, amb nau única, formada per quatre trams contigus, amb capelles laterals configurades per mitjà de lleus enfonsaments en els murs i el ressalt de les semicolumnes d'orde paladià, que a més sostenen una cornisa que recorre tot el temple, excepte en l'immafront, i separen la volta que cobrix la nau dels murs de l'edifici. Esta volta és de mig canó amb llunetes i arcs faixons.
Les capelles laterals tenen altars de marbre roig i sobre estos destaquen les teles de Vicent López emmarcades per pilastres acanalades, daurades i coronades per querubins, que sostenen sobre els seus caps la cornisa, en la qual hi ha una làurea amb decoració floral encintada, que varia en cada un dels altars i conté els símbols dels sants a què es dedica.
El creuer presenta un transsepte de gran profunditat, que configura la nau secundària transversal. L'encreuament de les dos naus es resol amb una volta bufada, que en l'exterior es cobrix amb una cúpula de mitja taronja, amb teula corba vidrada de color blau. Els altars del creuer són més grans que els de la nau i la seua decoració en estuc simula materials nobles. El paviment de l'església és de marbre blanc i gris blavós.
El presbiteri té planta quadrada i s'hi situa l'altar principal entre quatre columnes del mateix orde que la resta de la nau que sostenen el mateix entaulament. Estes tenen la mateixa disposició d'arc de triomf que en la façana i porten una pàtina que imita els tons verds i foscos del marbre, i els seus capitells corintis són daurats. En els carrers laterals destaquen les escultures de Santiago Baglieto, notable artista del segle xix que va treballar a Múrcia i Orihuela, Sant Miquel i Sant Rafael, sobre les quals es troben les de l'escultor José María Sánchez Lozano (1904-1995), Santa Clara i San Francesc de Sales. Originàriament hi havia quatre teles: en el costat de l'evangeli, Sant Antoni de Pàdua i El Sagrat Cor de Jesús adorat pels àngels, i en el costat de l'epístola, Sant Francesc de Sales entregant les Constitucions a santa Joana Chantal i La Visitació, titular de l'orde. A la seua esquerra queda el buit que servix de connexió amb el cor de clausura, i a la dreta la porta que comunica amb la sagristia. Hi ha un altre cor que se situa per damunt del primer tram, als peus de la nau principal.
La façana de l'església és de composició plana. Per mitjà de l'ús de quatre pilastres de fust llis de marbre roig recolzades en un sòcol continu de marbre fosc, el front queda dividit en tres trams. El tram central és més ample, conté el buit d'accés rectangular, coronat per un arc de mig punt de marbre negre, amb una cornisa dalt sostinguda per dos mènsules a manera de guardapols i per damunt una gran finestra enreixada. Els trams laterals tenen dos fornícules superposades que es troben ocupades per escultures. A l'esquerra hi ha les imatges de sant Francesc de Sales i sant Carles Borromeu i a la dreta les de santa Joana de Chantal i sant Francesc d'Assís. Un frontó triangular, el timpà del qual té un gran escut nobiliari amb les armes dels fundadors, d'Espanya i Portugal, corona l'entaulament a manera d'acabament de la façana. Per damunt del frontó hi ha dos cossets de campana, retirats del pla general de la façana, amb forma de templet de quatre costats i coberts per una teulada a quatre vessants de teules vidrades blaves.
Les escultures són obra també de Santiago Baglieto. Estes, amb les de l'altar major, són les úniques d'este autor que es conserven a Orihuela, ja que la resta van ser destruïdes en la guerra civil de 1936.
Una solució semblant a la seua façana és la que va presentar l'arquitecte Vicent Ferrer a l'Acadèmia de Sant Carles l'any 1807, que devia conéixer fra Antoni de Benimassot, la qual sembla inspirada en portades d'esglésies com la del Redentore de Venècia, d'Andrea Palladio, i Sant Andreu de Màntua, d'Alberti.
La decoració interior la fa ver el més prestigiós pintor acadèmic de l'època, el valencià Vicent López Portaña, «el més famós i destacat pintor acadèmic», segons Vicente Aguilera Cerni, i «el més representatiu pintor de l'època», d'acord amb Carmen Gracia, gràcies al fet que en este moment era pintor de cambra i s'ocupava d'encàrrecs reials, col·laborant amb el seu fill Lluís. Les teles encarregades responien al programa iconogràfic imposat per la infanta Maria Francesca, que exaltava l'ideari de l'orde franciscà i els sants patrons dels fundadors, sant Carles Borromeu i santa Isabel de Portugal. José Luis Díez atribuïx sis teles a Vicent López, quatre al seu fill Lluís, i una altre a un dels seus fills, sense concretar.
El conjunt de l'església i la façana té una gran homogeneïtat i harmonia en la seua composició i s'emmarca dins de l'arquitectura d'estil academicista que deriva de les propostes neoclàssiques.
b) Parts integrants
Església, amb naus, cúpula, cors i sagristia
Naus i claustre
Jardí, amb templet i gruta i horta amb aljub
Cementeri
Tanca
c) Béns mobles vinculats a la història de l'antic monestir jerònim
De conformitat amb el que disposen els articles 28.2.c i 38.2 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, en el procés de declaració es complementarà este apartat consignant la relació dels elements mobles, especificant el seu grau de vinculació amb el monument i la secció de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià en què seran inscrits.
d) Delimitació de l'entorn afectat
El monestir es troba immers en l'àmbit del Conjunt Històric de la ciutat d'Orihuela, declarada Bé d'Interés Cultural pel Decret 845 de 1969, en què està vigent el Pla Especial d'Ordenació i Protecció del Centre Històric d'Orihuela (BOP 23 de maig de 1995 d'Alacant). Així mateix, està ubicat al costat dels monuments de l'església de les Santes Justa i Rufina i les muralles de la ciutat, i, per tant, en els seus entorns de protecció.
Justificació de la delimitació proposada:
El criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció consistix a incloure dins de la seua àrea els elements urbans següents:
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el Bé d'Interés Cultural i en què qualsevol intervenció que es realitze pot afectar-lo tant visualment com físicament.
- Parcel·les que donen al mateix espai públic que el Bé d'Interés Cultural i constituïxen l'entorn visual i ambiental immediat i en què qualsevol intervenció que es realitze pot suposar una alteració de les condicions de percepció o del caràcter de l'espai urbà.
- Espais públics en contacte directe amb el Bé d'Interés Cultural i les parcel·les enumerades anteriorment i que constituïxen part del seu ambient urbà immediat.
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que tot i no tindre una situació d'immediatesa amb el Bé d'Interés Cultural afecten de forma fonamental la seua percepció.
e) Descripció de la línia delimitadora
Origen: Cantó nord-est de la parcel·la cadastral núm. 01 de l'illa 99272, punt A.
Sentit: Horari.
Línia delimitadora: La línia delimitadora seguix pel sud incorporant les parcel·les 01, 05 i 04 de l'illa 99595. Creua el carrer Togores i l'illa 99066 per les mitgeres oest de les parcel·les 04 i 07. Seguix a l'est per l'eix del carrer Río i recorre la mitgera oest de la parcel·la 10 de l'illa cadastral núm. 99432. Creua el riu Segura i incorporant-lo fins a la parcel·la 04 de l'illa 97900 el torna a creuar. Recorre les façanes de les parcel·les de l'illa 97472 que donen al carrer Malecón fins a la 04 de l'illa 97166. Creua el carrer Malecón i incorpora les parcel·les de l'illa 97320 que donen al carrer Meca. Creua el carrer Meca i inclou l'illa 98365, excepte la parcel·la 10 i l'edifici seu de l'Ajuntament. Creua el carrer Arneva i es dirigix per la façana nord de l'església de les Santes Justa i Rufina fins al punt d'origen.
Normativa de protecció del monestir i el seu entorn
Monument:
Article 1. S'atindrà al que disposa la secció segona, règim dels béns immobles d'interés cultural, del capítol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, aplicable a la categoria de Monument.
Article 2. Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i el gaudi patrimonial del Bé i contribuïsquen a la consecució dels dits fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà pel que disposa l'article 35 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
Entorn de protecció:
Article 3. De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei de Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del monument requerirà l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de cultura. Esta autorització s'emetrà conformement als criteris establits en la present normativa, i per al que no s'hi preveja, s'aplicaran directament els criteris de l'article 39 de la llei esmentada. La present normativa regirà amb caràcter provisional fins que es redacte el Pla Especial de Protecció del Monument i el seu Entorn i obtinga validació patrimonial.
Totes les intervencions requeriran per al tràmit d'autorització la definició precisa de l'abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
Article 4. Sense perjuí del que disposa l'article anterior, d'un sopesat informe tècnic municipal es podrà derivar la no-necessitat del tràmit d'autorització previ en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació i decoració interior d'estos immobles.
En estos casos, l'Ajuntament haurà de comunicar a esta administració en el termini de deu dies la concessió de la llicència municipal, adjuntant com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua falta de transcendència patrimonial.
Article 5. La contravenció del que preveuen els articles anteriors determinarà la responsabilitat de l'Ajuntament en els termes establits en l'article 37 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.
Article 6. Criteris d'intervenció
1. Es mantindran les pautes de la parcel·lació històrica de l'entorn.
2. Seran mantingudes les alineacions històriques de l'edificació conservades fins a l'actualitat.
3. Els edificis tradicionals de l'entorn, pel seu alt valor ambiental i testimonial d'una arquitectura i tipologia que caracteritzen l'entorn, hauran de mantindre les façanes visibles des de la via pública, preservant-ne i restaurant-me els caràcters originaris.
4. El nombre de plantes permeses és de dos altures (planta baixa més una), excepte els edificis que donen al carrer Arneva i la plaça del Carmen, que seran de tres altures (planta baixa més dos), i queden prohibits els semisoterranis. Els edificis que superen este nombre de plantes es regiran pel règim fora d'ordenació. A este efecte, en el cas que concloga la seua vida útil, es pretenguen obres de reforma de transcendència equiparable a la reedificació, una remodelació amb eliminació de les plantes superiors, o una substitució voluntària dels immobles, se'ls aplicaran les ordenances de protecció d'esta normativa. Tot això sense perjuí de la possible aplicació a estos immobles de l'article 21 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
5. L'alçària de cornisa màxima és de 10 m per a tres plantes i de 7 m per a dos plantes.
6. Les cobertes, d'acord amb la tipologia de la zona, seran en el cos principal de l'edifici, la profunditat edificable del qual oscil·larà entre 8 i 11 metres, inclinades, de teula àrab, amb pendent compresa entre el 25% i el 40%, a dos vessants i carener d'una alçària màxima de 2,25 m respecte de la línia de cornisa. Este requisit únicament podrà ser dispensat, amb caràcter excepcional, en aquells casos en què s'acredite l'existència d'una singular justificació historicocontextual.
7. Les noves edificacions s'adequaran estèticament a la tipologia i acabats tradicionals d'Orihuela, i la façana haurà d'atendre les disposicions següents:
- Ràfol amb longitud màxima de volada de 35 cm.
- Impostes, motlures, marcs, cèrcols, acabaments ornamentals i tots altres elements compositius amb una longitud màxima de volada de 15 cm.
- Buits de façana de proporció vertical, amb la possible excepció de plantes baixes o cambres, segons la tipologia compositiva del municipi.
- Balcons de barana metàl·lica, amb amplària màxima de volada de 40 cm, 15 cm de cantell i longitud màxima de 1,80 m. Es prohibixen els miradors.
- Els tancaments seran de fusta.
- Es prohibixen les persianes, excepte les persianetes exteriors enrotllables tradicionals.
L'ús permés en esta zona serà el residencial. S'admetran els usos següents, sempre que se'n mostre la compatibilitat amb les arquitectures tradicionals de la zona:
a) Magatzems
b) Locals industrials ubicats en planta baixa
c) Locals d'oficina
d) Ús comercial
e) Religiós
Article 7. Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en la contemplació de l'escena o paisatge urbà del monument i el seu entorn, com seria el cas de l'afecció dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o plantació d'arbres, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc..., o com podria ser-ho també l'afecció de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc..., o qualsevol altre d'un tipus i unes conseqüències similars, hauran de sotmetre's a l'autorització de la conselleria competent en matèria de cultura, que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat abans al·ludits.
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior als plans de façana dels edificis que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i durant un temps limitat, sol·licite i obtinga autorització expressa.
Article 8. En qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o el seu entorn de protecció, resultarà d'aplicació el règim tutelar establit en l'article 62 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, per a la salvaguarda del patrimoni arqueològic.