Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 4995, del 28-04-2005 (2005/4072)

RESOLUCIÓ de 30 de març de 2005, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor del Tribunal de les Aigües de València.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4995

Data del DOGV
:   28-04-2005

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2005/4072


Data del document
:   30-03-2005

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Anàlisi jurídica

 Descriptors 

:   * Tribunal de Les Aigües
    * València
    * ben cultural
    * cultura popular
    * protecció del patrimoni

RESOLUCIÓ de 30 de març de 2005, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor del Tribunal de les Aigües de València. [2005/X4072]
  
Vist l'informe emés pel Servici de Patrimoni Arqueològic, Etnològic i Històric favorable a la incoació de l'expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor del Tribunal de les Aigües de València.
  
Atés el que disposa l'article 27 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, ha resolt:
  
Primer
  
Incoar expedient de declaració com a Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor del Tribunal de les Aigües de València.
  
Segon
  
De conformitat amb el que disposa l'article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure els detalls que permeten la seua precisa identificació, definir l'àmbit espacial i temporal, i fixar les normes de protecció del bé en l'annex que s'adjunta a la resolució.
  
Tercer
  
En compliment del que preceptua l'article 27.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, notificar esta resolució a les comunitats de regants interessades i als ajuntaments de València, Paterna, Burjassot, Godella, Tavernes Blanques, Alboraia, Almàssera, Manises, Quart de Poblet, Aldaia, Alaquàs, Torrent, Picanya, Mislata, Xirivella, Paiporta, Benetússer, Sedaví, Alfafar, Llocnou de la Corona, Massanassa, Catarroja i Albal, així com comunicar-la al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a la seua anotació preventiva.
  
Quart
  
Publicar la present resolució amb el seu annex en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
  
Cosa que fem pública als efectes oportuns.
  
València, 30 de març de 2005.- El director general de Patrimoni Cultural Valencià: Manuel Muñoz Ibáñez.
  
ANNEX
  
0. Introducció
  
El Tribunal de les Aigües constituïx, sense cap dubte, una de les manifestacions més representatives i valuoses de la cultura i les formes de vida tradicionals dels valencians, definició dels béns immaterials mereixedors de la declaració de Bé d'Interés Cultural d'acord amb l'article 45.1 de la Llei 4/1998 del Patrimoni Cultural Valencià.
  
L'article 39 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana de 1982 establix l'especial obligació de la Generalitat Valenciana a coadjuvar en l'organització del Tribunal de les Aigües. La Llei Orgànica del Poder Judicial de 1985 reconeix, en l'article 19, el Tribunal de les Aigües com a Tribunal Consuetudinari i Tradicional, en desplegament de l'article 125 de la Constitució espanyola de 1978. I l'exposició de motius de la Llei d'Aigües de 1985 el menciona expressament com a institució tradicional exemplar a tindre en compte en l'adaptació dels regadius a les necessitats de la societat contemporània.
  
El tribunal gaudix d'un ampli grau de reconeixement local, nacional i internacional. No obstant això, fins al moment no ha sigut objecte de reconeixement patrimonial específic. La candidatura del tribunal a la Proclamació de les Obres Mestres del Patrimoni Oral i Immaterial, formalitzada en el Consell de Patrimoni Històric fet a Santiago de Compostel·la al juny de 2004, posa de manifest la urgència d'arbitrar este reconeixement en l'àmbit de la Comunitat Valenciana i de l'Estat Espanyol.
  
1. Descripció
  
Composició i àmbit territorial
  
El Tribunal de les Aigües està integrat pels síndics que presidixen huit de les comunitats de regants que reguen l'àmbit de l'Horta de València més pròxim a la capital del Túria, espai tradicionalment conegut com l'Horta de València, a saber: Tormos, Rascanya i Mestalla a la ribera septentrional del riu Túria; Quart, Benàger-Faitanar, Favara, Mislata i Rovella a la meridional.
  
El síndic de Mislata representa, així mateix, els regants del braç de Xirivella, que té ordenances pròpies. Per la seua banda, la séquia reial de Montcada, que constituïx el sistema hidràulic de major extensió de l'Horta, té tribunal propi des de 1268.
  
Els síndics són triats democràticament en el si de cada comunitat de regants per mitjà del vot dels seus membres reunits en una junta general, i han de ser llauradors, propietaris i cultivadors directes de les seues terres, triats, a més, per gaudir d'una alta consideració moral i cultural entre els comuners, aspecte que reforça l'auctoritas del tribunal.
  
Funcions
  
El tribunal té una doble funció, jurídica i governativoadministrativa, orientada al bon funcionament del complex sistema de regadiu d'arrelam andalusí que articula l'Horta més pròxima a la ciutat de València, l'Horta.
  
Des de l'òptica jurídica, el tribunal té com a funció dirimir els conflictes per l'ús de l'aigua i del sistema de séquies entre els regants de les comunitats representades, i entre estos i tercers aliens a les comunitats.
  
Des de l'òptica governativoadministrativa, el tribunal coneix i tracta sobre els assumptes propis de les comunitats que l'integren, i vetla per la correcta distribució de les aigües de reg que constituïxen la dotació històrica de les comunitats representades, en especial per l'aprofitament de les aigües del pantà de Benaixeve.
  
La cort dels llauradors
  
Per al desenvolupament de la seua comesa jurídica, els síndics de les comunitats de regants de Tormos, Rascanya, Mestalla, Quart, Benàger-Faitanar, Favara, Mislata i Rovella es reunixen tots els dijous (excepte els que van de Nadal a Reis i quan és festiu, que se celebra els dimecres) a la porta dels Apòstols de la catedral de València en sonar, al migdia, la campana del Miquelet.
  
El seu procediment, oral, se substancia íntegrament en valencià. El seu funcionament és expeditiu i eficaç: produïda una infracció a les ordenances, el guarda de la séquia cita l'infractor perquè comparega davant el Tribunal de les Aigües el dijous immediat. Si no hi acudix, se'l torna a citar dos vegades més (les dos primeres citacions, el guarda de manera verbal, i la tercera, l'agutzil del tribunal i per papereta), i en no comparéixer a la tercera citació, es dóna per admesa la denúncia en totes les seues parts i amb totes les seues conseqüències, de manera que se'l jutja i se'l condemna en rebel·lia.
  
Una vegada constituït el tribunal, l'agutzil, després de demanar permís al president, crida de viva veu els denunciats de cada una de les séquies. En cas que hi haja denunciats, entren al recinte el denunciat i el denunciant, acompanyats del guarda de la séquia a la qual pertanyen. El denunciant, personalment (o si és el cas el guarda), formula l'acusació. El denunciat es defén també personalment, i pot aportar proves noves i/o testimonis. El president del tribunal i els altres síndics poden fer totes les preguntes necessàries per a la millor informació del cas, i fins i tot, si és necessari, es pot arribar a suspendre la sessió perquè els membres del tribunal puguen anar a veure els fets al lloc on s'han desenvolupat i en presència dels interessats.
  
Sense més tràmits, el tribunal delibera i sentencia, i el president pronuncia en l'acte la fórmula tradicional: ?Este tribunal l'absol?; o ?Este tribunal el condemna a pena, costos, danys i perjuins segons ordenances?. Les resolucions són inapel·lables i la sanció s'aplica segons les ordenances de cada séquia.
  
Perquè la imparcialitat siga més palpable, el síndic, a la séquia del qual pertany el denunciat, no intervé ni en la deliberació ni en la votació de la sentència; només contesta les preguntes del president, si este considera necessari formular-li-les. I també, en nom de la imparcialitat, si el president és del mateix costat del riu que el denunciat jutjarà el vicepresident, que és del costat contrari del riu.
  
Cal tindre present que des dels anys 40 del segle XX hi ha un llibre de sentències on es registren de manera succinta les causes resoltes pel tribunal, amb indicació de la comunitat de regants interessada, del braç o canal secundari de la séquia on té lloc el litigi, la identificació del denunciat i el denunciant, una descripció concisa dels fets i de la sentència. Estes anotacions s'efectuen després de la celebració del juí.
  
La Junta dels Síndics
  
Per al desenvolupament de la seua comesa governativoadministrativa, els síndics de les comunitats de regants de Tormos, Rascanya, Mestalla, Quart, Benàger-Faitanar, Favara, Mislata i Rovella, als quals s'unix el síndic de Xirivella, es constituïxen, de manera ordinària, en junta a la casa vestuari, immoble ubicat enfront de la porta dels Apòstols de la catedral, una vegada el tribunal ha alçat la seua sessió. Els síndics són assistits per al desenvolupament de les dites funcions per un secretari i un lletrat assessor (si n'hi ha), i pels lletrats de les distintes comunitats de regants.
  
La Junta dels Síndics també pot constituir-se de manera extraordinària a criteri del president del tribunal, o a petició d'algun dels síndics. A diferència del que ocorre amb el funcionament jurídic del tribunal, que és totalment oral, els múltiples assumptes tractats per la Junta dels Síndics són anotats en un llibre d'actes.
  
Entre els assumptes més habituals, es compten el repartiment de despeses entre les comunitats, adoptar acords d'interés processal que constituïxen doctrina per al tribunal, exercir el règim disciplinari sobre els seus subordinats (actuant de manera oral i succinta), la petició d'aigua de gràcia als alcaldes dels pobles-castell (Vilamarxant, Benaguasil, la Pobla de Vallbona i Riba-roja), i la declaració de sequera, amb el consegüent establiment del repartiment per tanda ordinari en les diferents comunitats de regants del tribunal i entre estes, o, en els casos més greus, amb la consegüent sol·licitud a l'autoritat administrativa de l'establiment del repartiment per tanda extraordinari entre els pobles-castell, la séquia reial de Montcada i les comunitats de regants del tribunal.
  
2. Valors patrimonials
  
El Tribunal de les Aigües, herència viva del sistema de govern de les aigües a l'Horta en època islàmica, té un valor excepcional des de l'òptica històrica, antropològica i jurídica, i és un dels principals trets definitoris de la identitat cultural dels valencians, tant com la seua llengua, en què s'expressen els seus veredictes. La seua significació excedix molt el marc de la Comunitat Valenciana, ja que constituïx un monument del procés històric de gènesi i transferència de la refinada cultura de l'aigua andalusina des dels seus orígens al pròxim orient i al nord d'Àfrica fins al Nou Món. Un tresor del Patrimoni Cultural Immaterial Valencià amb una indubtable dimensió universal.
  
Valor històric
  
Encara que no es conserva documentació explícita sobre els orígens de la institució, hi ha un consens pràcticament unànime entre els investigadors sobre les seues arrels musulmanes. Vicent Giner Boira, lletrat del tribunal, va fonamentar els orígens musulmans de la institució en la concessió per Jaume I d'Aragó als pobladors del regne de l'aprofitament franc de les séquies i aigües ?segons que antigament és i va ser establit i acostumat en els temps dels sarraïns- (Fur XXXV de Jaume I), i en el fet que el tribunal es reunisca els dijous, vespra del dia de descans setmanal en el món musulmà, a la porta dels Apòstols de la catedral, antiga mesquita major de València.
  
Per la seua banda, Thomas F. Glick, autor d'Irrigation and Society in Medieval Valencia (Cambridge, Mass., Harvard University Press, 1970), abona les argumentacions de Giner Boira, i afig l'evidència empírica que avala l'existència del tribunal en els segles xiv i xv, la Cort dels Sequiers. L'anàlisi exhaustiva de la documentació valenciana va permetre a l'investigador nord-americà constatar que el ?temps dels moros- constituïa un argument d'autoritat recurrent en els pleits baix medievals en matèria d'aigües; un fet que, sovint, responia a una continuïtat real del disseny físic i institucional dels sistemes valencians de regadiu des de l'època islàmica.
  
L'expulsió en massa de la població musulmana de l'Horta no va ser obstacle per a la supervivència de la cort dels sequiers. El Tribunal de les Aigües va ser assumit pels conquistadors cristians, ja que la seua continuïtat, així com la de les ordenances, usos i costums de les comunitats de regants, garantia la continuïtat del fèrtil paisatge de regadiu que fonamentava la riquesa i el benestar de la capital del nou regne.
  
La Nova Planta jurídica i administrativa implantada per Felip V en 1707, que va suposar la pèrdua de la legislació foral valenciana a favor de les lleis i del règim polític de Castella, no va suposar la desaparició del tribunal. Molt al contrari, la majoria de les ordenances de les comunitats de regants en vigor, traduïdes al castellà, van ser ratificades pels Borbó.
  
La cort dels llauradors també va aconseguir sobreviure al principi d'unitat jurisdiccional imposat per les diferents constitucions espanyoles aprovades al llarg del segle XIX. Quan les Corts de Cadis es van proposar l'abolició de les jurisdiccions i tribunals particulars característics de l'Antic Règim, el diputat valencià Francesc Xavier Borrull i Vilanova va efectuar una encesa defensa del tribunal.
  
El desenvolupament de la moderna legislació sectorial en matèria d'aigües va referendar la continuïtat del tribunal. Les Lleis d'Aigües de 1866 i 1879 lloen expressament la institució valenciana. En especial, l'última d'estes, redactada per Antonio Rodríguez de Cepeda, catedràtic de la Universitat de València, va fer del tribunal un model per a la constitució de jurats de regs en totes i cada una de les comunitats de regants espanyoles, model que va ser exportat a Iberoamèrica.
  
L'eficàcia del Tribunal de les Aigües com a jurat col·legiat i com a junta mancomunada de síndics encarregats de garantir la bona pràctica del reg, i de facilitar la resolució de les disputes sobre l'ús de l'aigua, tan abundants amb anterioritat a la construcció dels grans embassaments de regulació a la conca del Túria, explica la seua pervivència al llarg dels segles, amb independència dels profunds canvis experimentats per l'ordenament polític i institucional d'Espanya.
  
Valor jurídic
  
El professor Víctor Fairén Guillén, en la seua obra El Tribunal de las Aguas de la Vega de Valencia y su proceso, assenyala que el procediment del Tribunal de les Aigües presenta quatre notes distintives que constituïxen un objectiu ideal per a tota cort de justícia:
  
Concentració: en el moment del juí, el tribunal té totes les dades necessàries per a procedir judicialment.
  
Oralitat: tot el juí es desenvolupa verbalment, des de l'exposició de la denúncia pel denunciant, la defensa del denunciat, els aclariments del guarda i les preguntes dels components del tribunal, i fins i tot la sentència, (que posteriorment es documenta per escrit molt succintament).
  
Rapidesa: tal vegada siga una de les característiques més cridaneres d'este tribunal, i potser la que més ha influït en la seua supervivència. Si el denunciat acudix a la primera citació es resol eixe mateix dia, si no, es pot dilatar el procés fins a dos setmanes més, però a la tercera, sense excusa, se'l jutja en rebel·lia, sense estar present.
  
Economia: els juís ocasionen unes despeses mínimes. Els jutges que formen el tribunal, és a dir, els síndics, no perceben cap sou per la seua funció, ni tan sols dieta. El condemnat només ha de pagar la multa estipulada per les ordenances i les despeses del guarda o de l'agutzil per la citació, que constituïxen les costes processals. A més del pagament, si és el cas, de les responsabilitats econòmiques derivades dels danys i perjuís que s'hagen produït.
  
Com ja s'ha comentat, les Lleis d'Aigües de 1866 i 1879 reconeixen el valor del Tribunal de les Aigües, constituït en model per als jurats de regs de les comunitats de regants previstos per l'última. Este model organitzatiu, inspirat pel mil·lenari tribunal valencià, va ser assumit per la legislació en matèria d'aigües de diversos països iberoamericans. En 1967, Vicent Giner Boira, lletrat assessor del Tribunal de les Aigües, va impulsar la constitució de l'Associació Internacional de Dret d'Aigües (International Association for Water Law), organisme consultiu no governamental de l'Organització de les Nacions Unides (ONU) en la matèria. En 1997 i 1998, la UNESCO va auspiciar sengles trobades que, sota l'epígraf ?La gestió de l'aigua en el segle xxi?, van servir per a reforçar el reconeixement internacional del tribunal, la mil·lenària tradició del qual va justificar la proposta de València com a futura seu d'un centre internacional per a la prevenció i gestió dels conflictes de l'aigua.
  
Valor etnològic
  
Sistemes tecnològics extensos i complexos gestionats directament pels llauradors (democràcia hidràulica)
  
La Comunitat de Regants és el suport de la comunitat local
  
Pertinença a un espai i comunitat d'àmbit comarcal
  
Coneixement del medi i capacitat d'adaptació al medi i al tipus de cultiu
  
Senyal d'identitat del poble valencià
  
El Tribunal de les Aigües va ser, durant els quasi tres segles que hi ha entre els decrets de Nova Planta de 1707 i l'Estatut d'Autonomia de 1982, l'única instància jurídica, administrativa i governativa, el procediment i les resolucions de la qual s'expressaven íntegrament en valencià. Al llarg de la història, nombroses personalitats del món acadèmic i cultural han manifestat el seu respecte i la seua admiració pel mil·lenari tribunal, considerat màxim exponent de la sàvia, exemplar i mil·lenària cultura de l'aigua dels llauradors valencians.
  
El tribunal, identificat com a epítom de la cultura valenciana de l'aigua, ha sigut immortalitzat en lletra impresa per una plèiade de literats, juristes, historiadors, geògrafs i erudits, entre els quals es troben Vicent Blasco i Ibáñez, Francesc Xavier Borrull i Vilanova, François-Jacques Jaubert de Passa, Clements Marckham, Maurice Aymard, Víctor Fairén Guillén o Vicent Giner Boira. El tribunal, així mateix, ha inspirat l'obra gràfica i pictòrica d'artistes com Tomás Rocafort, Gustave Dorée, Bernardo Ferrándiz, Josep Benlliure, Ernest Furió o Artur Ballester. La Cort dels Llauradors sempre ha format part de la iconografia i l'imaginari col·lectiu dels valencians.
  
En justa correspondència amb la seua significació patrimonial, l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana va establir en l'article 39 l'especial obligació de la Generalitat Valenciana a coadjuvar en l'organització del Tribunal de les Aigües.
  
3. Mesures de protecció del bé
  
Els valors que determinen la incoació es basen en el seu caràcter de representació ritual, lligada a un espai temporal en què es duen a terme les seues reunions, a un espai físic concret (porta dels Apòstols de la Catedral de València) i un territori (l'Horta de València), i les seues característiques úniques, tant a la Comunitat Valenciana com a la resta de l'Estat Espanyol.
  
De conformitat amb els articles 28 i 45 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià s'establix com a mesura de protecció que qualsevol canvi formal de la representació haja de ser comunicat a la Direcció General competent en matèria de patrimoni cultural per al seu estudi i autorització, si és el cas.
  
S'encomana a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural que garantisca que l'estudi i la documentació d'esta manifestació cultural es faça amb criteris científics i amb incorporació dels testimonis disponibles a suports materials que en garantisquen la pervivència.
  
La conservació del Tribunal de les Aigües està supeditada a la conservació de les comunitats de regants, i de la pràctica de l'agricultura tradicional de regadiu a l'Horta de València, per la qual cosa la Generalitat Valenciana, en coordinació amb les entitats locals implicades i les comunitats de regants, arbitrarà les mesures oportunes per a garantir la pervivència d'esta ancestral institució. Estes podran articular-se a través del Pla d'Acció Territorial de l'Horta Valenciana que preveu l'article 22 de la Llei 4/2004, de 30 de juny, d'Ordenació del Territori i Protecció del Paisatge.