Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 6442, del 20-01-2011 (2011/138)

RESOLUCIÓ de 23 de desembre de 2010, de la Junta de Govern, sobre la participació del personal d'Infermeria en les unitats de radiodiagnòstic.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   6442

Data del DOGV
:   20-01-2011

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2011/138


Data del document
:   23-12-2010

Organisme emissor
:   Col·legi Oficial d'Infermeria de València

Tipus de document
:   Resolució

Correcció d'errades

RESOLUCIÓ de 23 de desembre de 2010, de la Junta de Govern, sobre la participació del personal d'Infermeria en les unitats de radiodiagnòstic. [2011/138]  
Antecedents normatius  
Aquesta resolució col·legial, amb la que pretenem resoldre la consulta plantejada per diversos col·legiats, ha sigut adoptada previ estudi de la normativa comunitària i interna que resulta aplicable al cas, a fi de donar una resposta motivada fundada en dret.  
En aquest estudi no s'han obviat les normes que, en l'actualitat, es troben derogades per disposicions posteriors pel que fa al seu contingut, sense cap dubte, ha servit com a guia interpretativa dels nous textos, i ens facilita, a més, una visió mes àmplia i formada de la matèria. Aquesta normativa que, per afectar de forma directa o de manera tangencial a la qüestió objecte de consulta, ha sigut considerada per aquest Col·legi Oficial d'Infermeria es concreta en les normes següents:  
1. Estatut del personal sanitari no facultatiu de les institucions sanitàries de la Seguretat Social, aprovat per Ordre Ministerial de 26 d'abril de 1973.  
2. Directiva 1977/453/CEE, de 27 de juny, de Coordinació de les disposicions legals, reglamentàries i administratives relatives a les activitats dels infermers responsables de cures generals.  
3. Directiva Euratom/836/1980, de 15 de juliol, modifica les directives que estableixen les normes bàsiques relatives a la protecció sanitària de la població i els treballadors contra els perills que resulten de les radiacions ionitzants.  
4. Ordre del Ministeri de Sanitat i Consum de 14 de juny de 1984, sobre competències i funcions dels tècnics especialistes de Laboratori, Radiodiagnòstic, Anatomia Patològica, Medicina Nuclear i Radioteràpia, de Formació Professional de Segon Grau, branca sanitària.   
5. Directiva Euratom/466/8 de 3 de setembre, que estableix les mesures fonamentals relatives a la protecció radiològica de les persones sotmeses a exàmens i tractaments mèdics.  
6. Directiva Euratom, 467/1984, de 3 de setembre, que modifica la Directiva 80/836/Euratom pel que fa a les normes bàsiques relatives a la protecció sanitària de la població i dels treballadors contra els perills que resulten de les radiacions ionitzants.  
7. Llei 14/1986, de 25 d'abril, General de Sanitat.  
8. Reial Decret 922/1987, de 3 de juliol, que regula l'obtenció del títol d'especialista.  
9. Reial Decret 1132/1990, de 14 de setembre, que estableix mesures fonamentals de protecció radiològica de les persones sotmeses a exàmens i tractaments mèdics.  
10. Reial Decret 1466/1990, de 26 d'octubre, estableix el títol universitari oficial de Diplomat en Infermeria i les directrius generals pròpies dels plans d'estudi conduents a la seua obtenció.  
11. Reial Decret 1891/1991, de 30 de desembre, que regula la instal·lació i utilització d'aparells de rajos X amb fins de diagnòstic mèdic.  
12. Reial Decret 53/1992, de 24 de gener, que aprova el Reglament de Protecció Sanitària.  
13. Resolució de 5 de novembre de 1992 del Consell de Seguretat Nuclear, sobre normes a què hauran de subjectar-se l'homologació de cursos o programes que habiliten per a la direcció i operació de les instal·lacions de rajos X amb fins diagnòstics, i l'acreditació directa del personal que exercisca aquestes funcions.  
14. Reial Decret 2071/1995, de 22 de desembre, que estableix els criteris de qualitat en radiodiagnòstic.  
15. Directiva Euratom/29/1996, de 13 de maig, que estableix les normes bàsiques relatives a la protecció sanitària dels treballadors i de la població contra els riscos que resulten de les radiacions ionitzants.  
16. Directiva Euratom/43/1997, de 30 de juny, de protecció de la salut davant els riscos derivats de les radiacions ionitzants en exposicions mèdiques.  
17. Reial Decret 1976/1999, de 23 de desembre, que estableix els criteris de qualitat en radiodiagnòstic.  
18. Reial Decret 783/2001, de 6 de juliol, que aprova el Reglament sobre Protecció Sanitària contra Radiacions Ionitzants.  
19. Reial Decret 815/2001, de 13 de juliol, de justificació de l'ús per a la protecció radiològica de les persones en ocasió d'exposicions mèdiques.  
20. Reial Decret 1231/2001, de 8 de novembre, pel qual s'aproven els Estatuts Generals de l'Organització Col·legial d'Infermeria d'Espanya, del Consell General i d'Ordenació de l'activitat professional d'Infermeria.  
21. Llei 44/2003, de 21 de novembre, d'Ordenació de les Professions Sanitàries.  
22. Reial Decret 450/2005, de 22 d'abril, sobre Especialitats d'Infermeria.  
23. Instrucció IS-/17/, de 30 de gener, del Consell de Seguretat Nuclear, d'homologació de cursos o programes de formació per al personal que dirigisca el funcionament o opere els equips en les instal·lacions de rajos X amb fins de diagnòstic mèdic i acreditació del personal d'aquestes instal·lacions.  
24. Reial Decret 1985/2009, de 3 de juliol, que aprova el Reglament sobre instal·lació i utilització d'aparells de rajos X amb fins de diagnòstic mèdic.  
Anàlisi jurídica  
Primer. Citada la normativa, tant interna com comunitària, de referència indefugible per a donar una resposta motivada, raonada, raonable i fundada en dret a la qüestió que ha sigut sotmesa a la nostra consideració, resulta evident que estem davant d'una matèria subjecta a constants modificacions, amb la qual els poders legislatiu i executiu pretenen adequar els textos legals al progrés dels coneixements científics en matèria de protecció radiològica aplicada a les exposicions mèdiques.  
En aquesta important tasca de producció normativa, no obstant això, trobem a faltar el rigor jurídic que estimem necessari per a determinar l'esfera de responsabilitat de què, sense cap dubte, resulta creditora la nostra professió infermera en les unitats en què hi ha riscos per radiacions ionitzants. Aquesta falta de rigor jurídic ha conduït, inexorablement, al naixement d'indesitjables conflictes entre el personal d'infermeria i el personal de formació professional de grau superior integrat en aquestes unitats.  
Segon. En l'àmbit concret que ens ocupa, il·lustra de manera molt diàfana aquesta falta de rigor jurídica l'ocupació impròpia de termes com ara «auxiliars», «personal tècnic que col·labore en la utilització de radiacions ionitzants», «personal que opere els equips existents?», «personal implicat en la utilització de rajos X?», «personal sanitari responsable de l'aplicació dels procediments», «plantilla de tècnics experts en protecció radiològica», etc.  
Preocupa en gran manera a aquesta corporació col·legial que amb eixa constant confusió terminològica es pretenia garantir la presència de personal de formació professional i minimitzar el paper inqüestionable que representa la infermeria en les unitats de radiodiagnòstic.  
Tercer. La veritat és que els poders legislatiu i executiu no s'han mostrat respectuosos amb el que representa la nostra professió d'infermeria i amb la formació acadèmica que li ha de servir de base. Així, encara ens trobem que els plans d'estudi conduents a l'obtenció del títol universitari oficial de Diplomat o Grau d'Infermeria segueixen sense fer complir el programa d'estudis per als infermers responsables de cures generals previst en la Directiva 1977/453/CEE, de 27 de juny, en tant que no inclouen, en l'ensenyament teòric i tècnica, la Radiologia.  
Aquesta falta de consideració i respecte degut cap a la infermeria s'ha evidenciat també per la inexplicable falta de desenvolupament de la pràctica totalitat de les especialitats recollides en el Reial Decret 992/1987, de 3 de juliol. Especialitats entre les quals es trobaven Radiologia i Electrologia, dins de les denominades cures especials i no sols és que el Govern decidirà o desenvoluparà l'esdentada especialitat en cures especials, seccions Radiologia i Electrologia, sinó que, finalment, aquest Reial Decret 992/1987, ha sigut derogat amb l'aprovació del Reial Decret 450/2005, de 22 d'abril, i s'han suprimit, a més, les especialitats de Radiologia i Electrologia creades en virtut del Decret 1153/1961, de 22 de juny.  
D'incompliment de la normativa europea és flagrant i perjudica seriosament els interessos de la nostra professió. No és admissible que siga, precisament, el propi Govern espanyol el que ens coarte la possibilitat d'adquirir uns coneixements i un reconeixement acadèmic en matèria de radiologia que la Unió Europea sí ens permet obtindre.  
Ara bé, hem de puntualitzar que aquest reconeixement formatiu del qual es veu afavorit el personal de formació professional no comporta el reconeixement de les competències que corresponen al personal d'infermeria.  
Quart. Si preocupant resulta que l'Estat espanyol no trasllade les directives comunitàries -al que està obligat per imperatiu constitucional-, també és motiu d'intranquil·litat que, quan decideix traslladar aquesta normativa, no siga respectuós amb el que aquesta li marca, i ni tan sols observe els seus propis textos interns.  
Certament, de la lectura dels textos legals interns es desprén una transposició que podem qualificar d'interessada, tributària d'un afavoriment desenraonat, i implícitament desmesurat, a la formació professional en detriment de la infermeria.   
A títol il·lustratiu, no s'explica que la Directiva 97/43/EURATOM establisca que els estats membres fomentaran el que s'introduïsca un curs de protecció radiològica en el programa de formació bàsic de les facultats de medicina i d'odontologia, per a després trobar-nos que la norma interna que, suposadament, trasllada la mateixa diu que «en l'article 7 de la citada Directiva 97/43/EURATOM, es regula la formació en protecció radiològica en els ensenyaments de pregrau en les facultats de Medicina i Odontologia, en les escoles universitàries de Podologia i en les escoles de tècnics superiors en diagnòstic per Imatge i Radioteràpia, així com en les especialitats d'Oncologia Radioteràpica, Radiodiagnòstic i Medicina Nuclear i, en aquelles especialitats mèdiques en què s'utilitzen radiacions ionitzants, i aquesta previsió queda recollida en aquest Reial Decret que, així mateix, contempla la formació continuada en protecció radiològica».  
Es qüestiona aquesta organització col·legial per quina raó en la transposició de la meritada Directiva s'inclou, en matèria de formació en protecció radiològica als tècnics i no se cita, per a res, al personal d'infermeria. Perquè és palès que la Directiva no parla d'escoles de tècnics superiors en Diagnòstic per Imatge i Radioteràpia. Es tracta, simplement, d'una «innovació» del llavors Ministeri de Sanitat i Consum, el qual, s'ha de presumir, ha sigut influenciat per la Formació Professional. La Directiva sempre parla de «professionals habilitats», i, per descomptat, la formació professional no és una titulació que «habilite» per a l'exercici cap d'activitat.  
I no s'explica de manera raonable la referència als tècnics i l'omissió de la infermeria quan el legislador comunitari, en la seua Directiva Euratom/43/1997, de 30 de juny, va substituir el terme «professionals capacitats» pel de «professionals habilitats» per a referir-se, entre altres qüestions, a les persones en què es poden delegar els aspectes pràctics del procediment.  
No és baladí la referència que es fa als «professionals habilitats» si tenim en compte que, de conformitat amb la nostra normativa interna (que sí es mostra en aquest cas respectuosa amb la Directiva), els qui estan habilitats legalment a Espanya per al desenvolupament, amb plena autonomia tècnica i científica, de funcions sanitàries són aquelles persones que posseïxen el títol de Llicenciat en Medicina, Farmàcia, etc., o Diplomat o Grau en Infermeria, Podologia, etc. Regulació aquesta que, d'altra banda, ja es va preveure, quant a la professió d'Infermeria, en el Reial Decret 1231/2001, de 8 de novembre, pel qual s'aprova l'Estatut del Consell General de la Professió d'Infermeria. La titulació de formació professional, tècnic auxiliar o tècnic superior, en cap cas habilita per a l'exercici d'activitat professional de cap classe. Sols cal llegir el que preveu l'apartat 4t, en relació amb l'apartat 1r, de l'article 3r, de l'esmentada Llei d'Ordenació de les Professions Sanitàries per a evidenciar el que assegurem. Perquè, segons aquest precepte, «els tècnics superiors i tècnics a qui es refereix aquest article exerciran la seua activitat professional sanitària d'acord amb les normes reguladores de la formació professional, dels seus distints nivells formatius i de la seua concreta titulació, en el marc del respecte a la competència professional, responsabilitat i autonomia pròpies de les professions sanitàries previstes en els articles 6 i 7 d'aquesta Llei».  
Els titulats en formació professional, tècnic auxiliar o tècnic superior no gaudeixen d'eixa autonomia tècnica i científica reconeguda a les professions sanitàries. I no gaudeixen d'eixes prerrogatives perquè no han rebut la formació sanitària necessària per a això, la qual cosa explica que en l'Ordre del Ministeri de Sanitat i Consum de 14 de juny de 1984, sobre competències i funcions dels tècnics especialistes en Laboratori, Radiodiagnòstic, Anatomia Patològica, Medicina Nuclear i Radioteràpia, de Formació Professional de Segon Grau, branca sanitària, se'ls encomane funcions estrictament col·laboratives i auxiliars.  
Insistim. Per a la formació professional la Llei ha previst l'auxili o col·laboració amb les professions sanitàries, titulades i regulades, per la qual cosa, en cap cas, pot prestar assistència ni cures de cap classe. El tècnic de formació professional haurà d'actuar, si és el cas, a requeriment d'aquells «prescriptors» i «professional habilitat» que concreta la Directiva 97/43/EURATROM. En cap cas pot atendre directament l'usuari i pacient del Sistema Nacional de Salut.  
Aquesta tasca estrictament auxiliar que han d'assumir els tècnics ha sigut avalada per la doctrina pacífica del Tribunal Suprem, per al qual els tècnics d'especialistes no estan capacitats ni poden realitzar les funcions pròpies de la Infermeria. Raonament de què resulta obvi concloure la impossibilitat de delegació de tals funcions de caràcter sanitari en aquest personal.  
Amb més motiu, tan manifesta és la tasca auxiliar que ha de complir el personal de Formació Professional que, segons es desprén de la interpretació realitzada pel Tribunal Constitucional del delicte d'intrusisme, la realització de tals activitats auxiliars per persones no capacitades (que no ostenten eixa formació professional) no implicaria la comissió de tal il·lícit penal perquè l'àmbit del mateix quedaria reservat a aquelles professions que, per incidir sobre béns jurídics de la màxima rellevància -vida, integritat corporal, llibertat i seguretat-, no sols necessiten per al seu exercici la realització d'aquells estudis que requereixen la possessió d'un títol universitari ad hoc, sinó que també mereixen l'especial protecció que garanteix l'instrument penal enfront de tota intromissió que poguera suposar la lesió o posada en perill de tals béns jurídics.  
És més, entén aquesta organització col·legial que el Govern necessitaria, en tot cas, l'empara d'una norma amb rang de Llei -de la qual manca- en el supòsit de pretendre «habilitar» a uns titulats de Formació Professional per a operar aparells que emeten radiacions ionitzants. Perquè ni l'apartat 7é, de l'article 40, de la Llei General de Sanitat, ni l'article 149.1.16a de la Constitució autoritzen el Govern «ampliar» les competències professionals de la titulació de formació professional de segon grau o tècnic superior. Haguera sigut necessària una norma amb rang de Llei per a poder habilitar els citats tècnics de formació professional. I el Govern sabia que un Reial Decret no és norma suficient per a «elevar» el nivell competencial atribuït a la formació professional.  
En conclusió, la meritada referència de la Directiva Euratom/43/1997, de 30 de juny, als «professionals habilitats» i la diferència clarament establida pel nostre legislador entre les «professions sanitàries», a l'exercici de les quals habilita un títol acadèmic, i que gaudeixen de plena autonomia tècnica científica, i la Formació Professional obliga a realitzar una lectura dels textos interns que resulte respectuosa amb aquesta realitat. La imprecisió en què poden incórrer les normes que traslladen les directives comunitàries no comence que el compliment d'aquestes últimes puga ser reclamat pels interessats.  
Servisca com a exemple il·lustratiu d'aquesta nova tasca hermenèutica l'article 2 del Reial Decret 815/2001, de 13 de juliol; precepte segons el qual «les exposicions mèdiques mencionades en l'article 1 hauran de proporcionar un benefici net suficient, tenint en compte els possibles beneficis diagnòstics o terapèutics que produeixen, inclosos els beneficis directes per a la salut de les persones i per a la societat, enfront del detriment individual que puga causar l'exposició. També es considerarà l'eficàcia, els beneficis i els riscos d'altres tècniques alternatives disponibles que tinguen el mateix objectiu, però no requerisquen una exposició menor». Aquest text fa referència a activitats referides a l'obtenció d'un diagnòstic o una aplicació terapèutica. Activitats que han de ser executades, ja directament ja per delegació, per professionals sanitaris a què es refereixen els articles 6é i 7é de les tantes vegades esmentada Llei, 44/2003. Llei que, insistim, preveu les figures professionals de l'àrea de salut, estructurada en els tècnics en cures auxiliars i tècnics superiors; titulats que, en tot cas, hauran de respectar les competències pròpies dels professionals citats en aquells articles 6é i 7é d'aquesta Llei.  
Cinqué. Informació al pacient. L'esmentada Llei 44/2003, de 21 de novembre, com no podia ser d'una altra manera, considera professions sanitàries, titulades i regulades, aquelles la formació de les quals pregraduada o especialitzada es dirigeix específica i fonamentalment a dotar als interessats dels coneixements, habilitats i actituds pròpies de l'atenció de salut, i que estan organitzades en col·legis professionals oficialment reconeguts pels poders públics, d'acord amb el que preveu la normativa específicament aplicable. Com a conseqüència necessària del reconeixement d'aquest status, i en coherència amb el que estableix el Reial Decret 1231/2001, de 8 de novembre, el legislador reconeix que correspon als professionals d'Infermeria la direcció, avaluació i prestació de les cures d'Infermeria orientats a la promoció, manteniment i recuperació de la salut, així com a la prevenció de malalties i discapacitats.   
Després d'aquest reconeixement exprés, aquesta norma preveu entre els principis generals de la relació entre els professionals sanitaris i les persones ateses per ells el següent: «els professionals tenen el deure de respectar la personalitat, dignitat i intimitat de les persones a la seua atenció i han de respectar la participació d'aquestes en les preses de decisions que els afecten. En tot cas, han d'oferir una informació suficient i adequada perquè aquells puguen exercir el seu dret al consentiment sobre aquestes decisions» (art. 5.1.c) En aquests termes es pronuncia la Llei 41/2002, de 14 de novembre, bàsica reguladora de l'autonomia del pacient i de drets i obligacions en matèria d'informació i documentació clínica, en l'article de la qual 2.6 estableix que tot professional que intervé en l'activitat assistencial està obligat no sols a la correcta prestació de les seues tècniques, sinó al compliment dels deures d'informació i de documentació clínica, i al respecte de les decisions adoptades lliure i voluntàriament pel pacient. Sense majors esforços interpretatius, la normativa exposada responsabilitza al personal d'infermeria del deure a oferir als pacients una informació suficient i adequada sobre les possibles conseqüències que pogueren derivar-se de les cures d'infermeria que li són pròpies.  
Però no sols això. Donada la possibilitat de delegació d'actuacions que contempla aquesta norma en l'article 9.4, coincident amb la delegació a què fa referència la Directiva Euratom/43/1997, de 30 de juny (art. 5.3), entenem que resulta admissible que s'encomane -delegue- al personal d'infermeria la funció d'informar els pacients i obtindre el seu consentiment en ocasió d'actuacions mèdiques.  
Respecte al compliment efectiu d'aquest deure d'informació, cap referència trobem al personal de formació professional. Per tant, quan el Reial Decret 815/2001, de 13 de juliol, diu que les exposicions mèdiques han d'estar justificades de forma genèrica o individual a fi de protegir la salut davant dels riscos derivats de les radiacions ionitzants en exposicions mèdiques, a qui incumbirà l'obligació d'informar -justificar l'usuari o pacient que es va a veure sotmés a l'actuació d'un tècnic de formació professional que li va a aplicar un procediment conduent a obtindre una o diverses imatges del cos d'aquests pacients o usuaris?- La resposta a aquest interrogant s'extrau de l'argument desenvolupat en paràgrafs precedents.  
Ateses la formació i la plena autonomia en el desenvolupament de les seues funcions sanitàries, aquest deure d'informació recau, necessàriament, en els professionals sanitaris (Medicina i Infermeria). Perquè no és congruent ni raonable que puguen assumir eixa funció informadora tècnics que no tenen atribuïda aquesta competència i manquen, a més, de la necessària formació assistencial. Aquesta tasca informativa, amb la qual es pretén obtindre el consentiment del pacient per a una determinada actuació en l'àmbit de la seua salut, no pot convertir-se en un acte merament formal sinó que ha d'estar rodejada de les màximes garanties.  
Per mode de corol·lari, el professional d'Infermeria és el responsable de «cuidar», legalment parlant, així ho disposa l'article 7é.2.a de la Llei 44/2003, i aquesta funció de «cuidar» inclou la direcció, avaluació i prestació en cada activitat assistencial sobre pacients o usuaris. És obligat admetre-ho així. Eixa competència no està atribuïda al metge; i si està referida a la professió d'Infermeria, per tant, és forçós inferir que haurà d'intervindre l'esmentat professional d'Infermeria en qualsevol de les activitats conduents tant al diagnòstic com al tractament que ha de patir tot usuari i pacient en el Sistema Nacional de Salut, ja que sempre s'ha de presumir que serà necessària la seua participació. Dit en altres termes: no és concebible una actuació sobre un usuari o pacient que no necessite la intervenció d'aquella professió que és la responsable de la direcció, avaluació i prestació de les cures professionals. Al metge li competeix, si és el cas, la prescripció de l'estudi radiològic o el seu tractament; i al professional d'Infermeria, en tots els casos, dur a terme la seua materialització.   
I tot això concebut sota el motle de l'estructura assistencial del Sistema Nacional de Salut, que inclou tant l'activitat assistencial pública com la privada.  
Al contrari, un tècnic no pot decidir si un pacient o usuari està en condicions òptimes per a rebre radiacions ionitzants. Un tècnic no pot responsabilitzar-se que aquest pacient o usuari adopte la postura corresponent a l'exploració mèdica. Un tècnic no pot atendre un pacient o usuari dels serveis sanitaris en supòsits de reaccions adverses, com tampoc és competent per a determinar quina dosi radioactiva és la necessària i convenient per a obtindre la imatge radiològica pretesa.  
En definitiva, l'absència de referència normativa expressa al professional d'Infermeria en el Reial Decret 815/2001, de 13 de juliol, no podrà ser-ho en detriment del que disposa la lletra a) de l'apartat 2n, de l'article 7é de la Llei 44/2003, bé per la seua especificitat, quant a competències professionals; bé pel seu rang; bé per haver sigut dictada la Llei esmentada després de l'esmentat Reial Decret que trasllada al nostre ordenament jurídic allò que s'ha previst en aquella Directiva 7/43/EURATROM. I no és possible obviar la presència del professional d'Infermeria en cada actuació mèdica, almenys com a regla general, perquè tot usuari pacient que acudeix a una institució sanitària, pública o privada, ha de comptar amb l'assistència de la professió d'Infermeria.  
Vist l'anterior, la Junta de Govern d'aquest Col·legi Oficial d'Infermeria de València, acorda el següent:  
1. Declarar imprescindible la presència dels professionals d'Infermeria en el serveis de Radiodiagnòstic.  
2. Declarar que el personal d'Infermeria, com a professional habilitat, pot realitzar, per indicació del personal mèdic, els aspectes pràctics dels procediments que es desenvolupen en els serveis de Radiodiagnòstic. Per a tal fi podrà sol·licitar la col·laboració o l'auxili del personal de formació professional.  
3. Declarar que el personal d'Infermeria, per indicació del personal mèdic, pot fer complir el deure d'informació establit per la Llei 41/2002, de 14 de novembre, Bàsica Reguladora de l'Autonomia del Pacient i de Drets i Obligacions en Matèria d'Informació i Documentació Clínica, respecte a actuacions mèdiques.  
El present Acord es dicta a València, 23 de novembre de 2010, que firma el secretari d'aquest Col·legi Oficial d'Infermeria de València i dels seus òrgans de govern, i amb el vistiplau del president.  
Contra aquest acord, que és ferm, es podrà presentar recurs d'alçada davant del Consell Valencià de Col·legis d'Infermeria de la Comunitat Valenciana (CECOVA) en el termini d'un mes, comptat a partir de l'endemà de la seua publicació. El recurs haurà de ser interposat davant d'aquest Col·legi que ho elevarà al CECOVA.  
València, 23 de novembre de 2010.- El president: Juan José Tirat Darder. El secretari: Alejandro Sapiña Pérez.