Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 4980, del 07-04-2005 (2005/3563)

DECRET 66/2005, d'1 d'abril, del Consell de la Generalitat, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural la Col·lecció Arqueològica del Tresor de Villena.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4980

Data del DOGV
:   07-04-2005

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2005/3563


Data del document
:   01-04-2005

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * Villena
    * ben cultural
    * protecció del patrimoni
    * arqueologia
    * legislació

DECRET 66/2005, d'1 d'abril, del Consell de la Generalitat, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural la Col·lecció Arqueològica del Tresor de Villena. [2005/X3563]
  
Mitjançant la Resolució de 7 de gener de 2003, de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura i Educació, es va procedir a la incoació de l'expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural a favor de la Col·lecció Arqueològica del Tresor de Villena. Resolució que es va publicar en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana núm. 4.450, de 28 de febrer de 2003 i en el Boletín Oficial del Estado núm. 49, de 26 de febrer de 2003.
  
D'acord amb el procediment previst en l'article 27 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià, es van sol·licitar informes a dos organismes consultius, informes dels quals ha sigut emés expressament en sentit favorable el de la Universitat de València, que es va emetre en data 14 de març de 2003. I no havent-se emés l'informe sol·licitat a la Universitat d'Alacant, s'ha de considerar que este és favorable, en haver transcorregut el termini previst per a la seua emissió de conformitat amb el precepte esmentat.
  
Acomplits la resta de tràmits exigits per la llei en la instrucció de l'expedient, és procedent culminar el procediment amb la declaració de Bé d'Interés Cultural, declaració que, de conformitat amb el que preveu l'article 26.2 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, en la redacció donada per de la Llei 7/2004, de 19 d'octubre, de la Generalitat, es farà per mitjà de decret del Consell de la Generalitat, a proposta del conseller competent en matèria de cultura.
  
En virtut d'allò que s'ha exposat, de conformitat amb el que disposa l'article 31.5 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana, aprovat per Llei Orgànica 5/1982, d'1 de juliol, a proposta del conseller de Cultura, Educació i Esport i amb la deliberació prèvia del Consell de la Generalitat, en la reunió del dia 1 d'abril de 2005,
  
DECRETE
  
Article 1
  
Es declara Bé d'Interés Cultural la Col·lecció Arqueològica del Tresor de Villena.
  
Article 2
  
En l'annex del present decret es descriu detalladament el tresor, es determinen els valors que justifiquen la declaració, i es fa referència a altres aspectes relacionats amb el bé, incloent-hi el seu règim de protecció.
  
DISPOSICIÓ ADDICIONAL
  
La present declaració s'inscriurà en la secció primera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.
  
DISPOSICIÓ FINAL
  
El present decret es publicarà en el Boletín Oficial del Estado i tindrà efectes des de l'endemà de la publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.
  
València, 1 d'abril de 2005
  
El president de la Generalitat,
  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ
  
El conseller de Cultura, Educació i Esport,
  
ALEJANDRO FONT DE MORA TURÓN
  
ANNEX
  
EL TRESOR DE VILLENA
  
L'excepcional conjunt d'elements d'orfebreria conegut com el Tresor de Villena va ser trobat i rescatat de l'espoli en 1963, gràcies a la col·laboració de la ciutadania villenera i als afanys i la professionalitat de l'insigne arqueòleg José María Soler García (1905-1996).
  
LOCALITZACIÓ
  
En l'actualitat, el Tresor de Villena es troba depositat en un cofre de seguretat, que al seu torn li servix d'expositor, al Museu Arqueològic José María Soler, de l'Ajuntament de Villena.
  
HISTÒRIA I CIRCUMSTÀNCIES DE LA SEUA TROBALLA
  
En el transcurs de 1963, l'extracció d'àrids a la rambla d'El Panadero, al peu de la serra d'El Morrón (terme de Villena), va posar al descobert diverses peces d'or. El 22 d'octubre de 1963, l'existència d'un fabulós braçalet auri va ser posada en coneixement de José María Soler pel joier Carlos Miguel Esquembre Alonso. La peça havia circulat de mà en mà entre els treballadors de l'empresa d'extraccions creient que es tractava d'un vulgar engranatge de maquinària de camió, fins que un tercer s'hi va interessar i la va portar, per mediació de la seua dona, al joier Esquembre, amb la finalitat d'esbrinar el seu valor. El 25 de novembre següent, el mateix joier va alertar l'arqueòleg sobre la presentació al seu establiment d'una segona dona, portadora d'un braçalet semblant a l'anterior. El segon braçalet, que havia sigut trobat per un dels transportistes de graves, va posar José María Soler en la pista del lloc exacte de la troballa.
  
La Direcció General de Belles Arts va autoritzar l'excavació a la zona de les troballes, al mateix temps que es va sol·licitar un informe al llavors delegat de Zona del Servici Nacional d'Excavacions, el professor Miquel Tarradell. El 30 de novembre de 1963 es va dur a terme la inspecció ocular de l'àrea de la rambla d'El Panadero. L'excavació va començar a les 10 del matí del diumenge 1 de desembre. A les 5 de la vesprada del mateix dia, un colp d'aixada d'un dels col·laboradors de José María Soler, Pedro Doménech Albero, va posar al descobert el tresor, ocult durant mil·lennis. L'equip va decidir romandre al lloc, custodiant la formidable troballa, fins que poguera procedir-se'n a la fotografia in situ. Dos hores després, Miguel Flor Amat va realitzar les úniques fotografies existents de la troballa tal com es va trobar. Immediatament després es va procedir a l'exhumació del gran atuell que contenia el tresor, i al seu trasllat a Villena, per al seu depòsit al domicili de l'arqueòleg. El Nadal de 1963 va contemplar la primera exposició al públic del tresor, al Museu Arqueològic Municipal, creat en 1957, amb les col·leccions reunides per José María Soler, i que des de 1967 (any del seu reconeixement oficial pel Ministeri de Cultura), porta el nom de l'il·lustre arqueòleg villener. Com a feliç colofó de l'extraordinari procés de la troballa, el 27 de desembre de 1963 el ferroviari Pedro Lorente García va entregar, per pròpia voluntat, a José María Soler, un tercer braçalet que havia sigut identificat per la seua filla com a semblant als del tresor, gràcies a la seua contemplació en l'exposició al públic celebrada pocs dies arrere.
  
DESCRIPCIÓ
  
El tresor està integrat per 67 peces de diferent naturalesa, tecnologia i estat de conservació, que van ser depositades dins d'un atuell ceràmic en una cavitat excavada a la rambla d'El Panadero, al peu de la serra d'El Morrón. Reunix 53 objectes d'or amb un pes total de 9.109,28 g, 3 flascons de plata (afectats per corrosió) amb un pes de 620 g, un braçalet o anella de ferro de 31,86 g, un botó o revestiment cònic de ferro amb aplicació de làmina d'or amb un pes de 50,50 g, i un revestiment o aplicació de làmina d'or farcit d'ambre de 2,85 g de pes. Els objectes fabricats en or són 28 braçalets del tipus de Villena-Estremoz (tots estos amb un tall que els secciona, i molts amb evidents empremtes de desgast per l'ús), 11 bols, 2 flascons (d'idèntic disseny als de plata) i 13 fragments de làmines de revestiment (probables restes de guarnicions d'armes). Predomina la decoració a base de motlures, pues i calats.
  
S'estima que el pes total d'or que conté el tresor ascendix a 9.112 g, d'una qualitat de 23,5 quirats. Les anàlisis efectuades en 1968 pel laboratori del Winterberg-Landesmuseum de Stuttgart (Alemanya) van determinar que les proporcions de plata i coure trobades en les peces d'or eren d'origen natural, pròpies de l'or procedent d'arenes fluvials.
  
L'heterogeneïtat del contingut del tresor, on apareixen elements de vaixella, armes i adorns personals, és parella a l'heterogeneïtat de les qualitats dels exemplars dins de cada grup d'objectes, sobretot pel que fa als braçalets, entre els quals es troben peces de qualitat tècnica extraordinària junt amb peces de mediocre fabricació. El mateix es pot dir de les restes de guarnicions, sent els elements de vaixella els que presenten una major coherència interna. Amb tot, cal apuntar que la complexitat tecnològica dels flascons no és comparable a la dels bols, peces de gran efecte, però de menor dificultat artesanal quant a la seua elaboració, ja que la producció dels flascons va requerir l'ús de tècniques de soldadura.
  
A continuació, s'inserix una descripció detallada de les peces, que reproduïx parcialment l'inventari efectuat per José María Soler García en 1965.
  
INTERPRETACIONS
  
La magnitud del tresor de Villena va portar el professor Miquel Tarradell a pensar que es tractava d'un tresor reial. Per la seua banda, J. Maluquer de Motes va assenyalar el paral·lelisme del tresor de Villena respecte a altres troballes europees, com la de Messingwerk (Alemanya), i va plantejar l'originalitat del focus villener d'orfebreria, que hauria irradiat la seua influència sobre la resta de la península Ibèrica i l'occident europeu.
  
Sobre la base dels paral·lelismes existents, quant a morfologia i naturalesa de l'or, entre el tresor de Villena i peces d'orfebreria trobades a Orihuela, Callosa de Segura, Cehegín, Lebrija i Estremoz (Portugal), José María Soler va defendre l'originalitat del focus villener, i el seu influx sobre la ruta que, creuant l'interior de la península Ibèrica, conduïx a l'Estremadura portuguesa. L'investigador villener va assenyalar el parentiu existent entre el tresor de Villena i el tresoret del Cabezo Redondo. Este últim havia sigut trobat a l'abril de 1963 al jaciment arqueològic villener que pren el nom de l'al·ludit accident orogràfic: un poblat d'altura enquadrat en la fàcies argàrica de l'edat del bronze a la península Ibèrica.
  
A la llum de la dita hipòtesi, Soler va poder datar el tresor de Villena entorn de l'any 1000 aC (data que, segons l'autor, podria remuntar-se a mitjan del segon mil·lenni aC) a partir de l'anàlisi de C-14 de dos fragments de fusta procedents del Cabezo Redondo practicat en 1966 en laboratoris de Heidelberg (Alemanya) i Groningen (Holanda). Segons l'investigador villener, l'ús de l'or en estat natiu, sense l'addició de coure, ratifica l'adscripció del tresor de Villena al bronze peninsular. Quant a l'origen de l'ocultació, Soler va apuntar com a possibilitats igualment plausibles que es tractara, o bé de material d'orfebre, o bé del tresor d'un gran jerarca.
  
M. Almagro Gorbea va atribuir la singularitat de l'orfebreria villenera a la recepció per les cultures locals del bronze mitjà de tècniques portades per elements del bronze final d'origen centreeuropeu, va situar la seua aparició al final del segle IX aC i la seua extinció en el vii aC, i va proposar com a data de l'ocultació a mitjan del segle VIII aC. Esta cronologia explica l'existència de ferro en el conjunt. No obstant això, l'anàlisi dels bols a la llum de referents centreeuropeus va portar l'autor a dividir-los en cinc grups, la cronologia dels quals aniria des de l'any 1000 aC fins al segle VII aC. Més recentment, i sobre la base de la seua vinculació a la introducció del ferro a la península Ibèrica, Almagro ubica el tresor de Villena en ple bronze final, amb anterioritat al 900 aC, en una fase en què haurien començat a arribar els primers influxos de les cultures orientals, però prèvia a la constitució dels primers assentaments colonials fenicis al sud de la península Ibèrica.
  
Les peces de ferro posseïxen un gran interés, per tractar-se dels objectes més antics apareguts a la península Ibèrica, i per correspondre amb un estadi arcaic de l'ús del dit metall, en què este, lluny de ser utilitzat en la forja d'armes i ferramentes, com ho serà posteriorment, és considerat com a metall noble, atresorable, i, en conseqüència, s'empra en aplicacions i elements d'orfebreria ornamental, tesi que va ser ja apuntada per José María Soler. Atés, així mateix, l'absència d'influències fenícies i l'aparició de plata, característica de la cultura d'El Argar, W. Schüle en 1976 va situar la data de l'ocultació del tresor de Villena entorn de l'any 1000 aC. L'investigador alemany també va defendre el caràcter autòcton del tresor, partint dels paral·lelismes existents entre la decoració dels bols i la de la ceràmica local, i va assenyalar la seua inspiració nòrdica i no centreeuropea.
  
María Luisa Ruiz-Gálvez defén, com Schüle i José María Soler, l'origen local del tresor de Villena, inspirat en tradicions del bronze mitjà i inicis del bronze final representades, respectivament, pels conjunts de Cabezo Redondo I i Abía de la Obispalía; però planteja, com Schüle, referents nòrdics per als bols villeners, i establix el seu paral·lelisme amb els de Rongères i Axtroki, i amb el casc/bol de Rianjo, peces anteriors en cronologia que proven una difusió N-S de l'influx estilístic nòrdic. Quant a la cronologia de l'ocultació del tresor de Villena, planteja una data entorn de la primera mitat del segle IX (que, segons la investigadora, podria remuntar-se a l'any 1000 aC), ja que la presència de ferro seria indici d'incipients influxos mediterranis.
  
Segons Alicia Perea, el tresor de Villena, com a mostra de l'orfebreria del bronze final, és el producte d'una fase d'apogeu de l'economia peninsular, coincident amb una màxima intensificació de les relacions amb els mons atlàntic i mediterrani. La investigadora relaciona el moment de l'ocultació del tresor de Villena amb la del Cabezo Redondo, però planteja un possible origen atlàntic, i no autòcton, de l'orfebreria villenera. L'anàlisi dels braçalets del tresor de Villena va facultar en 1994 Perea i Bárbara Regina Armbruster a defendre l'avançat grau de desenvolupament de la metal·lúrgia del bronze atlàntic a la península Ibèrica, en constatar la pràctica de la fosa a la cera perduda i l'ús del torn d'eix horitzontal. D'altra banda, Perea assenyala que el fet que els objectes de bronze estan absents dels depòsits d'or, i la seua freqüent ubicació a poca profunditat, al costat de vies de comunicació o encreuaments de camins, ha permés a diversos autors vincular el depòsit dels tresors auris a cerimonials de caràcter polític realitzats als territoris fronterers, al pagament de tributs en llocs de pas o a invocacions a divinitats propiciatòries de travessies segures: contextos en què podia haver tingut lloc el depòsit del tresor de Villena.
  
A partir dels resultats de les últimes campanyes d'excavació al Cabezo Redondo, dutes a terme des del final dels anys noranta, Mauro S. Hernández ha interpretat recentment el tresor de Villena com a prova de l'existència a la zona d'una comunitat socialment estratificada que controlava un territori estratègic, encreuament de la ruta N-S de la Meseta al Mediterrani, i W-E, de les terres altes del sud-est a l'interior valencià i la muntanya de Conca, i, en conseqüència, comptava amb la riquesa i el poder suficient com per a rebre, adquirir i, a la fi, acumular, un tresor de semblants dimensions i valor.
  
ELS VALORS DEL TRESOR
  
De l'anteriorment exposat, es desprén amb claredat el fet que el tresor de Villena és plenament creditor de la qualificació de Bé d'Interés Cultural, per reunir nombrosos i diversos valors.
  
Des del punt de vista històric, artístic i arqueològic, el tresor de Villena constituïx un unicum, un depòsit no normalitzat, pel seu pes i contingut (A. Perea). De fet, es tracta del segon tresor de vaixella àuria més important d'Europa, després del de les tombes reials de Micenes a Grècia (A. Mederos). Les seues peculiaritats estilístiques han donat lloc a l'encunyació d'una tipologia descriptiva: la de l'orfebreria d'estil Villena-Estremoz. I el tresor, a més, marca l'inici de la introducció del ferro a la península Ibèrica, per la presència de l'evidència més antiga de l'ús de ferro com a metall noble.
  
INTERVENCIONS
  
Si bé les peces d'or del fabulós conjunt es van trobar en perfecte estat de conservació, no va ocórrer el mateix amb les de plata, que es van veure afectades per l'exposició que van patir durant uns 3.000 anys al sòl alcalí, la pressió del terreny, etc. Tot això va propiciar que les peces patiren una corrosió prolongada i hagueren de rebre una primera intervenció a càrrec de José Serrano, qui va reintegrar les parts que faltaven i va reforçar les existents proporcionant a les peces una estabilitat suficient.
  
Després de 35 anys de la troballa i d'aquella primera restauració, les peces havien començat a patir els efectes del pas del temps i alguns fragments amenaçaven de desprendre's del suport. L'Ajuntament de Villena va informar la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència de la necessitat urgent d'una segona intervenció, i la Direcció General de Patrimoni Artístic va fer les gestions perquè es duguera a terme al centre de restauració que oferira majors garanties. El centre triat va ser l'Institut del Patrimoni Històric Espanyol, dependent del Ministeri de Cultura.
  
Les peces es van traslladar a mitjan mes d'abril de 1998 i es van arreplegar a l'agost d'aquell mateix any.
  
Segons l'informe redactat pels restauradors, les peces van ser radiografiades i analitzades abans de la intervenció. La radiografia permet delimitar amb major precisió les parts originals de les reintegrades en els anys 60 i oferixen una visió més detallada de les fissures que presentaven les peces. Per la seua banda, les anàlisis de les peces van demostrar que estan compostes d'un aliatge plata-or-coure.
  
El tractament que van rebre va ser, en primer lloc, la neteja de les peces, eliminant el vernís, les restes de cera i l'adhesió de fragments; després es va realitzar la reintegració volumètrica per mitjà de resina amb càrrega totalment reversible i, finalment, se'ls va aplicar una capa de protecció específica per a plata.
  
Després d'esta intervenció les botelles van millorar considerablement, tant el seu aspecte exterior, com general, i s'exhibixen junt amb la resta del conjunt al Museu Arqueològic José María Soler, de l'Ajuntament de Villena.
  
NORMES DE PROTECCIÓ