Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 6689, del 11-01-2012 (2011/13259)

RESOLUCIÓ de 28 de desembre de 2011, de la Conselleria de Turisme, Cultura i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor de la Festa de les Falles de València.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   6689

Data del DOGV
:   11-01-2012

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2011/13259


Data del document
:   28-12-2011

Organisme emissor
:   Conselleria de Turisme, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

RESOLUCIÓ de 28 de desembre de 2011, de la Conselleria de Turisme, Cultura i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor de la Festa de les Falles de València. [2011/13844]  
La Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, establix en l'article primer que formen part del patrimoni cultural valencià les expressions de les tradicions del poble en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i en especial les que han sigut objecte de transmissió oral i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
La Festa de les Falles de València reunix un inequívoc valor patrimonial pel fet d'estar vertebrada per tots els mecanismes de connexió entre festa i patrimoni, i s'enquadra clarament dins de la figura de patrimoni immaterial, previst en tots els marcs jurídics patrimonials d'àmbit mundial, europeu, espanyol, autonòmic i local. Les Falles són l'expressió viva i popular d'un poble, festes d'origen veïnal perfeccionades pel poble valencià a través del temps com a manifestació artística, cultural i satírica expressada amb la singular «Plantà», i que s'exposen en els carrers i places.  
Vist l'informe tècnic favorable a la incoació de l'expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor de la Festa de les Falles de València.  
Atés el que disposa l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià, la consellera de Turisme, Cultura i Esport resol:  
  
Primer. Incoació  
Incoar expedient de declaració com a Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor de la Festa de les Falles de València.  
  
Segon. Règim de protecció  
De conformitat amb els articles 28 i 45 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure'n els detalls que permeten la identificació precisa, definir-ne l'àmbit espacial i temporal, en l'annex que s'adjunta a la resolució i fixar-ne les normes de protecció del bé, establint-se com a mesura de protecció que qualsevol canvi en la Festa de les Falles que excedisca el normal desenrotllament dels actes de la festivitat anual, ha de ser proposat per la Junta Central Fallera a la Direcció General de Patrimoni Cultural perquè, si és el cas, reba l'autorització administrativa i la consegüent modificació del present decret.  
  
La gestió de la festa l'exercirà la Junta Central Fallera, que és l'encarregada d'organitzar tots els actes centrals. Esta, en conjunció amb els altres actors, serà la que decidisca sobre aspectes materials i immaterials, així com sobre el desenrotllament dels actes de la festivitat anual.  
  
Tercer. Notificació  
En compliment de que preceptua l'article 27.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, cal notificar la present resolució a l'Ajuntament de València i a la resta dels interessats, i comunicar-la al Registre General de Béns d'Interés Cultural perquè siga anotada preventivament.  
  
Quart. Publicació  
Publicar la present resolució i l'annex en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.  
La qual cosa es fa pública als efectes oportuns.  
  
València, 28 de desembre de 2011.- La consellera de Turisme, Cultura i Esport: Lola Johnson Sastre.  
  
  
  
  
  
ANNEX  
  
1. Exposició de motius   
La Festa de les Falles de la ciutat de València reunix un inequívoc valor patrimonial pel fet d'estar vertebrada per tots els mecanismes de connexió entre festa i patrimoni, i s'enquadra clarament dins de la figura de patrimoni immaterial, previst en tots els marcs jurídics patrimonials d'àmbit mundial, europeu, espanyol, autonòmic i local.   
  
Les Falles valencianes, expressió viva i popular d'un poble, són festes d'origen veïnal i perfeccionades a través del temps pel poble valencià com a manifestació artística, cultural i satírica, i com a expressió festiva singular. Estes festes dimanen de la voluntat d'un grup de persones i tenen com a nexe comú la celebració tradicional dels festejos que li són propis, desenrotllats durant el denominat «exercici faller». Les Falles s'alcen, any rere any, en els carrers valencians com a exemple de riquesa patrimonial, de tècniques artesanals i de formes d'organització, amb un cúmul de festejos, actes i aspectes associats a la indumentària, la gastronomia i la pirotècnia.  
Els actes estan estructurats sobre un plantejament conceptual que respon a un ritual definit a partir d'elements singulars i de tradició local, els quals tenen un alt nivell de qualitat estètica i disposen d'una estructura organitzativa que en garantix la continuïtat i l'evolució, sense perdre el sentit simbòlic i consuetudinari. Les seues manifestacions escrites o parlades són indistintament en les llengües valenciana i castellana, encara que utilitzen en l'exercici de les seues activitats, de forma preferent, l'idioma valencià, amb la qual cosa se'n propicia i se n'impulsa la propagació i la normalització.  
Les Falles són sentides com un patrimoni comú i propi del conjunt de la població, bé des del respecte i la fidelitat a la secular tradició, bé pel sentiment valoratiu d'allò que la conceptua com un tresor cultural.  
  
Festa valenciana del foc, de la pólvora i de la música, fortament arrelada en la història de València, amb característiques culturals originals i un específic entorn social i artístic, convertixen la Festa de les Falles de València en un element singular i digne de la major protecció que la Llei del Patrimoni Cultural Valencià atorga als elements del denominat patrimoni immaterial o intangible.  
  
2. Dades sobre el bé objecte de la declaració  
2.1. Denominació: Festa de les Falles de València.  
2.2. Localitat: València.  
2.3. Data de realització: setmana fallera, del 14 al 19 de març.  
2.4. Actors: les comissions falleres, organitzades per sectors, agrupacions i federacions, es reunixen en els casals o en uns altres llocs durant tot l'any per debatre sobre diversos aspectes de la festivitat i realitzar celebracions de naturalesa cultural (teatre, poesia, dansa, entre d'altres) i lúdica (activitats esportives, etc.).   
2.5. Descripció del bé  
2.5.1. Història de les Falles  
Les Falles, nascudes com un festeig més o menys marginal, han passat a convertir-se en la festa major dels valencians. Les pràctiques que s'han convertit finalment en la nostra festa s'inscriuen en una sèrie de manifestacions culturals molt esteses per gran part d'Europa durant l'Edat Mitjana i Moderna: el costum de cremar ninos o realitzar fogueres i pràctiques festives de control simbòlic i moral de la comunitat. Així, podem afirmar també que les Falles s'arrelen en el marc ampli de la vella cultura del carnestoltes i en les tradicionals festes de carrer. En tot cas, fins mitjan segle xviii no tenim documentació que ens permeta esbossar el perfil i les característiques de la celebració, i encara després d'esta data les dades continuen sent esporàdiques. Són suficients, en tot cas, per a afirmar que ja en aquella època la pràctica ritual de plantar falles i cremar-les la vespra de Sant Josep estava plenament establida, i que es tractava d'una festa de barri, de tipus veïnal, en la qual la gatzara i la sociabilitat anaven acompanyades de les funcions socials de crítica i control de costums.  
  
Fins a l'últim terç del segle xix, les Falles eren encara un festeig, inclòs dins de la festivitat de Sant Josep, que xocava amb les visions culturals legitimades per la nova burgesia ascendent, que veia estes pràctiques populars escassament civilitzades, de mal gust, perilloses i atemptatòries contra els nous ideals de privacitat i moral individualitzada. Així, són freqüents les prohibicions de plantar monuments i els bans per a reformar-les. D'esta dialèctica deriva un procés de negociació cultural que amaga lluites culturals més o menys explícites i que donaran com a resultat les Falles modernes. En aquell moment predominava la falla eròtica, de temàtica fonamentalment moral, referida a la crítica de costums guiats encara per uns objectius de justícia popular. Formalment, el monument va donar l'important pas que implicava passar de la foguera de trastos vells o del ninot que es crema a la composició sainetesca, frontal, molt senzilla encara, però en la qual plasma una escena explicada per mitjà de fulls amb versos penjats del «cadafal» o de les parets adjacents. A pesar que estes temàtiques eròtiques no desapareixen bruscament, durant el període final del segle xix, la crítica política guanya pes clarament com a motiu excel·lent en els monuments fallers. Es produïx, doncs, una politització clara de la festa, que provocarà la reacció repressiva de les autoritats. Així, durant els anys 1855 i 1887 assistim a un canvi fonamental en la història de les Falles: l'evidència que la via de la simple repressió és inviable conduïx al procés de negociació al·ludit anteriorment. Els criteris tècnics i esteticistes guanyen així el terreny a la sàtira política. El procés es consolidarà progressivament, però és ara quan la falla sainetesca va deixant pas al monument artístic pròpiament dit, basat en la monumentalitat característica de la falla escultòrica.   
  
  
El canvi de segle suposa la desaparició definitiva de la falla de trastos vells i la consolidació de la falla artística, caracteritzada per la monumentalitat, el caràcter escultòric, la proporcionalitat, l'acabament i la resolució constructiva, i basada en ostentacions tècniques que impliquen la presència d'artistes i de personal especialitzat. La transformació estètica dels monuments es relaciona també, d'altra banda, amb l'augment de l'articulació social de la festa, plasmada en la constitució de les comissions falleres i en l'expansió del programa d'actes. La temàtica política perd decididament pes a favor de la falla de caràcter eròtic i apologètic, i esdevé un dels temes significatius l'exaltació de la identitat valenciana amb la representació de València com la regió de l'alegria i de la festa.  
Els anys vint de la passada centúria van suposar un canvi de la màxima importància en la festa fallera que va alterar la seua composició global. La festa es transforma en un gran pol d'atracció turística que implica la configuració de les falles com la gran festa de la ciutat de València. Este moment es caracteritza per un increment notable en el nombre de falles plantades; a més, és necessari tindre en compte que la festa desborda l'entorn urbà i metropolità i s'estén per múltiples localitats valencianes, inclús foranes, ja que de la mà d'emigrants valencians es planten falles a Madrid o a Barcelona, però també a Buenos Aires, a Mèxic i a París. Esta explosió fallera obliga l'Ajuntament de València a replantejar-se definitivament la seua actitud: el 1932, el consistori assumix l'organització dels actes de la setmana fallera. Amb esta innovació s'institucionalitzen les celebracions unànimes entre tots els fallers, la qual cosa suposa una transformació decisiva de la seqüència ritual: es creen així elements referencials generals (com la fallera major i l'himne faller) i actes com ara la Crida. En definitiva, es creen actes nous que pretenen expressar la unanimitat i l'ascens de les Falles a festa major. El resultat va ser un èxit: la implicació de tota la ciutat en la festa, amb la conseqüent assimilació dels símbols proposats d'identitat col·lectiva.  
  
Predomina ara ja la falla escultòrica, caracteritzada per la superposició de tres elements bàsics: peu, cos i acabament. Encara que no hi trobem el barroquisme formal total d'èpoques posteriors, és clara la tendència a la monumentalitat i la perfecció estilística, acompanyada d'una creixent complicació tècnica i un major amanerament argumental. Lògicament, la intervenció de l'artista especialitzat es consolida més en les falles de grans pressupostos, encara que a poc a poc totes les falles s'apunten a esta tendència. Com a resultat de tot açò, l'artista adquirix un paper fonamental en la festa: la falla passa de ser un instrument de crítica social a expressió de les qualitats del seu artífex, l'objectiu de la qual és seduir el públic des del punt de vista estètic. Com a conseqüència de tot l'anterior, es produïxen canvis importants en el repertori temàtic de les falles: la violència simbòlica implícita o explícita en la sàtira fallera és definitivament neutralitzada, ja que descendix dràsticament la crítica política i social, i es consoliden les falles de temàtica humoristicoapologètica i de crítica contra la modernitat.  
Després de la Guerra Civil, les Falles entren en un nou període en què s'introduïxen actes que encara hui són absolutament centrals (l'Ofrena, el 1945), i el barroquisme monumental adquirix, des del punt de vista estètic, el paper hegemònic que encara predomina en l'actualitat. Amb un gran suport oficial concretat en la creació de la Junta Central Fallera, a instàncies de l'Ajuntament, es produïx també una reglamentació minuciosa de les activitats falleres mitjançant, entre altres coses, de la publicació d'un reglament faller. Les falles creixen en nombre, i este creixement acompanya l'evolució urbanística de la ciutat, a la qual les Falles s'adapten per mitjà de la demarcació fallera com a unitat de territorialització, unitat perfectament delimitada ara, en oposició a l'antic emplaçament, caracteritzat per la inestabilitat. Durant la dècada del 1960 augmentà el nombre de localitats valencianes on es planten monuments fallers, fins al punt que, en alguns casos, les Falles desplaçaren les festivitats patronals com a festes principals del poble.   
  
2.5.2. Espai geogràfic: demarcacions   
Les comissions falleres estan arrelades en un territori urbà, és a dir, cada comissió fallera correspon a un determinat espai compost per un nombre concret de places, carrers, inclús edificis d'un carrer; és una unitat geogràfica menor que el barri, però que té implicacions imaginàries, identitàries i de sociabilitat. És la demarcació fallera, un concepte que es consolida al llarg del segle xix i que es configura definitivament a l'inici del segle xx. La suma de les demarcacions de totes les comissions falleres és igual a la ciutat sencera, que té l'origen en la cultura popular urbana. En l'actualitat, entre la demarcació i la ciutat hi ha un altre concepte intermedi, el sector, que correspon aproximadament als barris tradicionals i que permet la continuïtat viscuda de la seua percepció.  
  
  
2.5.3. Espai social: entramat associatiu   
Les comissions falleres constituïxen un entramat associatiu total que comprén tota la ciutat. Els fallers són els membres d'estes associacions i participen activament en les activitats pròpies durant tot l'any. La seua seu pròpia o casal és un dels principals centres de la sociabilitat fallera, verdader nucli social i autèntic laboratori de la festa on es fan les reunions per a crear i coordinar totes les activitats i manifestacions culturals. Les comissions falleres són elements identitaris de mediació entre l'individu i la totalitat de la ciutat per mitjà de la demarcació fallera. Cada faller es definix per la seua adscripció a una comissió i a una demarcació. Però són molt més, són un espai de reunió periòdica on es desenrotllen relacions socials que impliquen i interrelacionen famílies senceres; de fet, és molt habitual que iaios, pares i xiquets pertanguen a una mateixa comissió. És un espai de convivència, un lloc de trobada intergeneracional i, fins a cert punt, també interclassista i de creixement intercultural.   
  
La comissió fallera marca el pas d'un cicle anual amb tot un conjunt d'activitats rituals i espontànies, reforça el sentiment de pertinença a la comunitat i oferix un instrument simbòlic per a carregar de sentit, no sols l'espai urbà, sinó el pas del temps tot individualitzant cada exercici faller al voltant de la falla i dels càrrecs simbòlics i executius de representació. És significativa l'elecció de les falleres majors i dels presidents de cada comissió, que exerciran la representació de l'esmentada demarcació fallera i que són renovats anualment.   
  
Com en el cas de la demarcació, les comissions falleres coneixen un procés de creixent estabilització i institucionalització al llarg del segle xix i inicis del segle xx, fins a convertir-se en associacions, amb els seus càrrecs i juntes directives, amb la qual cosa esdevenen un espai híbrid de convivència i interpenetració de formes jurídiques estatals, i altres de procedència tradicional. Les comissions, a més, han desenrotllat una complexa xarxa institucional supraassociativa, amb federacions d'associacions, com ara les agrupacions de falles, unides per criteris d'afinitat, o les federacions, per criteris econòmics.   
La Junta Central Fallera és l'organitzadora de tots els esdeveniments oficials, amb la col·laboració de la Diputació i de l'Ajuntament de València. Sorgida després de la Guerra Civil com un mecanisme de control, és l'escenari on es resolen els conflictes i les negociacions entre els interessos populars i els polítics de les institucions de govern de la ciutat. Des de l'any 1944, el regidor de Fires i Festes de l'Ajuntament de València presidix la Junta Central Fallera.  
La important acció de la Junta Central Fallera d'administrar i ordenar, junt amb l'Ajuntament, els cada vegada més nombrosos i complexos actes de la celebració amb els reglaments que regixen el món faller per a dur a terme una sèrie de figures i tradicions, com són les falleres o la «Plantà», fa que l'espai públic (una altra de les cares de l'evolució de la festa) estiga caracteritzat pel creixement dels censos fallers, l'augment dels pressupostos i la multiplicació de nous actes i festejos, que són conseqüència directa de la influència enorme que l'esmentat organisme centralitzat realitza.   
2.5.4. Espai cultural  
9.8.2.6. La falla  
Els monuments fallers són l'element central original de la festa i també l'element simbòlic al voltant del qual es desenrotlla tot el cicle ritual. Es tracta d'un element artístic i efímer, amb una evolució estètica pròpia. Des dels seus orígens, moment en què prenien el llenguatge estricte de la cultura popular valenciana, ha presentat una interessant evolució de diàleg, interrelació i apropiació d'elements de les cultures elitista i de masses.   
Les falles o monuments fallers són les composicions d'elements artístics que, amb el pas dels anys, van evolucionar de les fogueres de trastos vells i dels primigenis ninots creats amb l'objectiu de ser devorats pel foc i que, en si mateixos, estan carregats d'un gran sentit crític i irònic sobre fets socials censurables. La falla té una estructura interna de fusta que es recobrix de cartó, tela o nous materials, que narra un tema satíric i crític gràcies a les històries que conten els ninots.  
  
Hui en dia, els monuments fallers han generat tota una estètica pròpia, amb diferències perceptibles entre corrents artístics dominants al llarg de les diferents èpoques, i amb una convivència actual entre corrents hegemònics i altres que les interpel·len i tendixen cap a la subversió. Les falles construïdes pels fallers mateix, com en els orígens de la festa, conviuen amb les construïdes pels artistes fallers. Els seus elements estètics sempre han estat condicionats per la seua pròpia funció ritual i pel context social i polític, la qual cosa té conseqüències formals. És, per tant, un element cultural específic i que ens mostra l'impacte en les classes populars dels processos històrics. També és destacable que la construcció de la falla ha generat un vocabulari tècnic específic (remat, contrarremat, figura, ninot...) i el que es referix als seus elements constructius i arquitectònics (bastidor, cabiró, vareta...).   
  
7.3.0.7. Cicle ritual  
Les comissions falleres marquen els diferents moments de l'any, definit com a exercici faller, per mitjà de tota una sèrie d'esdeveniments rituals entre els quals destaquen l'elecció de la fallera major (de cada comissió i la denominada fallera major de València, que representarà tota la ciutat), i les presentacions i exaltacions de les falleres majors, actes que aconseguixen la major densitat en la setmana fallera pròpiament dita.   
Abans d'esta setmana fallera, s'inicia la festa amb la Crida, un acte que és el resultat de l'evolució tradicional del pregó i que se celebra l'últim diumenge del mes de febrer. En este acte, la fallera major de València reunix en les antigues portes de la ciutat, les torres dels Serrans, totes les comissions falleres i es realitza una crida a la iniciació dels festejos a tots els valencians i a tots els visitants. També hi ha un esdeveniment previ digne de ressaltar, l'exposició del ninot, en la qual s'exposen vora huit-cents ninots (dos per cada comissió fallera: l'un de la falla infantil i l'altre de la falla major); el públic visitant vota pel millor ninot i del resultat d'este veredicte de la votació popular sorgirà el «ninot indultat», és a dir el ninot que se salvarà de la crema i que passarà al Museu Faller com a representant de les falles d'eixe any.  
  
Entre els dies 1 i 19 de març es dispara la «mascletà», espectacle pirotècnic diari i diürn basat en la progressió harmònica del soroll, i que és un dels actes més valorats pels valencians. Es compon bàsicament de l'explosió de petards, masclets, amb una part terrestre a la qual s'afig, al principi i al final, una part aèria. És un espectacle per a sentir i escoltar, ja que es produïxen sensacions semblants a l'audició d'un concert i s'aconseguix que l'estrèpit ho òmpliga tot durant 6 o 7 minuts.  
  
Però l'eix central, el que té major valor simbòlic de les falles, és la «Plantà» (actualment es fa la nit del 15 de març), que inicia la setmana fallera. Ja el dia 14 es planten les falles infantils, i el 15 els monuments majors. És l'acte d'erigir les falles. Tradicionalment, este acte es realitzava en un sol dia, la qual cosa augmentava la competitivitat de les comissions i feia acréixer l'emoció, ja que el monument, si no estava totalment acabat, era desqualificat per part del jurat avaluador. Són rituals singulars, de significat simbòlic dens i amb la seua pròpia tècnica i tota una sèrie de sabers tradicionals implicats, exemplificat amb la «plantà al tombe», que consistix en la planta col·lectiva que alça, amb l'ajuda d'un gran nombre de fallers (és a dir, manualment, sense ajuda de grua), l'acabament del monument prèviament acoblat en horitzontal.  
Ja iniciada la festa, es realitza tots els dies la «Despertà», cercavila realitzada pels membres de les distintes comissions a primera hora del matí en què s'exploten els petards denominats trons de bac, en companyia de la banda de música. També es realitzen durant tots els dies de festa nombroses cercaviles, amb els fallers abillats amb els seus trages regionals, que consoliden la consciència de pertinença a la demarcació. Cal remarcar en este moment la importància del so de la festa. La presència de la banda de música és una de les constants de les festes valencianes de tipus religiós o civil, i dins de les Falles és una part significativa de la festa. Una gran majoria de pobles i de xicotetes ciutats de la Comunitat Valenciana tenen banda de música, i en estes dates es desplacen a València, ja que normalment cada comissió fallera en contracta una perquè l'acompanye durant tots els actes fallers i òmpliga la ciutat de música festera. També és destacable la recuperació de la música tradicional valenciana que acompanya ritualment el món faller en els seus dies de festa: estem parlant del tabal i de la dolçaina, instruments genuïns que la Festa de les Falles ajuda a conservar.  
  
Entre els nombrosíssims actes que se celebren, cal destacar l'arreplega de premis, acte en què cada comissió acudix a la plaça de l'Ajuntament a recollir de mans de la fallera major el premi concedit a la seua falla, segons la seua categoria. Este esdeveniment ompli novament la ciutat de música i de colorit. Però entre tots els actes cal destacar l'Ofrena de Flors a la Mare de Déu dels Desemparats, integrat com a acte central per a la vivència actual de la festa de molts fallers, encara que l'inici va tindre lloc en els anys quaranta del segle xx. Cada fallera oferix un ram de flors amb els quals es confecciona un espectacular tapís de flors, a manera de manto, que cobrix el cos de la Mare de Déu i l'estructura de fusta del qual permet anar entrellaçant els rams per a formar impressionants dissenys. Les falleres majors de València, que són les últimes a desfilar davant de la Mare de Déu, clausuren l'acte. La nit del dia 18 de març es realitza el més important i espectacular castell de focs artificials, que tanca la sèrie de castells de les festes, el conegut com a «Nit del Foc», que ja preludia el fi de les festes, l'endemà.  
I de la mateixa manera que hem dit que l'eix amb major valor simbòlic de les falles és la «Plantà», que inicia la festa, també ho és l'acte que les tanca, la «Cremà» dels monuments, que tradicionalment es feia la vespra de Sant Josep, però actualment és en la nit del 19 de març. És l'acte que clausura les festes, normalment precedit per focs artificials, i en el qual la fallera major de cada comissió, junt amb el president, encén la metxa de la traca que calarà foc a la falla. Es duen a terme tècniques específiques que fan de la «Cremà» un espectacle escènic impactant («una bona cremà», segons el dictamen popular) i segur, amb la caiguda de les peces grans de manera adequada i rítmicament estètica, en el qual es vinculen els sabers populars i col·lectius dels fallers amb els tècnics i especialitzats dels artistes fallers i dels pirotècnics. A l'inici de la nit es cremen les falles infantils i, posteriorment, es fa la crema dels monuments principals, acte amb què s'acaben les festes. Tot València és una gran foguera, el foc purificador que tot ho neteja i fa que tot comence novament. D'estes cendres en tornaran a nàixer immediatament les falles de l'any següent.  
3.6.8.4. Ofici d'artista faller  
El constructor professional de falles és l'artista faller. Es tracta d'un ofici específic que, amb la seua organització gremial, conserva tot un conjunt de característiques dels oficis tradicionals, com és, per exemple, la perpetuació dels seus sabers orals per mitjà de la figura de l'aprenent. L'artista faller presenta tècniques específiques de disseny i construcció, amb tot un vocabulari tècnic propi i ferramentes singulars. Es tracta d'un conjunt de sabers i habilitats d'origen popular tradicional que s'han vist influenciats tant per les exigències estètiques de diversa procedència (per exemple, el risc de l'equilibri de l'acabament de la falla, com a valor), com per una evolució tecnològica d'un procés que, en essència, s'ha mantingut constant. L'especificitat de construir un element artístic que ha de ser cremat en una plaça pública genera en el seu entorn unes exigències tècniques específiques.  
  
A més, l'organització gremial dels artistes és un valor cultural tradicional d'interessant protecció i salvaguarda, així com la concentració dels seus tallers i naus en una zona específica de la ciutat, dissenyada i construïda per a este fi: la Ciutat de l'Artista Faller.   
9.5.6.6. Literatura fallera  
Hi ha altres institucions, com Lo Rat Penat, que es van fer càrrec del concurs de premis que s'atorgaven a les Falles a la fi del segle xix, i encara que el 1901 va ser l'Ajuntament el que va prendre el relleu a esta organització cultural amb l'oficialització d'estos premis municipals, l'expansió i evolució dels llibrets de falla es deu fonamentalment a Lo Rat Penat, que, el 1903, va concedir un guardó de caràcter anual al millor llibret i explicació de la falla. Este element de difusió de la cultura fallera ha evolucionat molt, ja que s'ha convertit en un volum de grans dimensions i acurades edicions: el contingut va més enllà de l'explicació en vers de la temàtica de la falla a què pertanyen, i apareixen articles sobre temàtiques diferents, col·laboracions de prestigiosos protagonistes de la cultura valenciana, així com l'anàlisi de la història de barris i de comissions. És, en definitiva, una obra de capital importància per a difondre l'origen faller i la cultura valenciana.  
  
Des de mitjan segle xix, els monuments fallers eren acompanyats per les «Explicacions i relacions», text en vers del seu contingut satíric. De vegades elaboraven les escenes representades en la falla, però en unes altres ocasions eren composicions literàries paral·leles al voltant del mateix tema. Estes composicions provenen directament dels Col·loquis i d'altres textos de la literatura popular en valencià des del segle xviii, i en eixe sentit són una interessant supervivència en un nou context i una mostra de com les falles són el vehicle que donen el pas a la modernitat de tota una allau de continguts culturals populars tradicionals. Estes «Explicacions i relacions» van donar lloc al llibret de falla, que evolucionaria al llarg dels segles xix-xx fins a convertir-se en una espècie d'anuari de les comissions falleres. Junt amb estes, apareixeran elements institucionals de cada any: cens, càrrecs executius i representatius, però també tota una allau de textos literaris, des d'assajos fins a poemes d'exaltació de la festa o dels seus representants, que constituïren tot un ampli corpus de literatura popular fallera, valuós i representatiu, i que és necessari conservar. A més, alguns d'estos esdeveniments comunitaris del cicle ritual (especialment els que tenen a veure amb el càrrec de representació, en concret, de les falleres majors) van incloure representacions teatrals i inclús configuraren tot un gènere específic, L'apropòsit, xicoteta obra còmica que dóna pas a l'exaltació ritual de la fallera major i que, moltes vegades, és obra dels fallers. A més, des de l'any 1912, en què es publica la revista Pensat i Fet, la festa de les falles ha donat origen a una allau de publicacions de caràcter divers que han configurat, no sols un espai disciplinari propi, sinó un verdader camp cultural en què conviuen escriptors amateurs de les mateixes comissions amb especialistes provinents del periodisme i la literatura. Tota la literatura fallera està escrita en valencià, fet que la convertix per ella mateixa en un important element patrimonial necessitat de salvaguarda.   
  
  
0.3.6.2. Indumentària tradicional  
Al voltant de la festa s'ha desenrotllat tota una recuperació i codificació de la indumentària tradicional popular, considerada un element identitari. Encara que este element, per ell mateix, no és específic de les falles, sí que ho són la seua integració en el cicle ritual (des de la brusa menestral fins a les diferents connotacions simbòliques de la utilització d'una o altra de les variants del trage pròpiament dit o de les diverses versions de la indumentària masculina) i la construcció d'una indumentària pròpia. El trage de llauradora o valenciana ha esdevingut trage de fallera. La indumentària tradicional i la seua recuperació i codificació també han generat, per tant, tota una sèrie de sabers especialitzats i específics i un elaborat i complex vocabulari tècnic, amb la supervivència de ferramentes tradicionals de confecció.   
  
Esta indústria de la seda va tindre gran relleu en la València de l'Edat Mitjana, que va arribar a ser un important enclavament tant en la fabricació com en la distribució d'estos teixits sumptuaris. La sederia valenciana ha generat al llarg del temps implicacions socials, individuals o col·lectives, i que d'alguna manera seguix actiu en l'actualitat, si no en forma de velluts, sí de teixits sumptuaris de gran bellesa i prestigi, que nodrixen de color moltes de les nostres festes significatives, com ara les Falles. És necessari destacar el teixit de seda, elaborat amb telers tradicionals i amb motius ornamentals antics, és a dir, «l'espolí». D'estos antecedents sorgixen la bellesa i la sumptuositat de les teles amb què es confeccionen els trages que els valencians visten en estes festes.  
En la recuperació dels trages tradicionals amb què s'han vestit els valencians hi ha tingut molt a veure un ofici propi: el d'indumentarista. En resum, tots els sabers relacionats amb la indumentària tradicional són una excel·lent mostra de l'evolució de la codificació del vestuari tradicional de les classes populars en general i rurals en particular, desenrotllat a partir de la percepció de la distància històrica.  
  
Al voltant d'este cicle ritual i de la indumentària tradicional, altres oficis han desenrotllat elements específics i tècniques singulars. La seua utilització en la festa ha permés la supervivència moderna d'alguns elements tradicionals. Ens estem referint, per exemple, a l'orfebreria, dedicada a la confecció de complements específics de la indumentària tradicional, en què els mestres orfebres cuiden al detall les joies que ressalten l'espectacularitat d'un vestit que recorda, com ja hem citat, el poder de la seda en la ciutat de València; i, també, a la fabricació artesanal de ventalls, als sabers de perruqueria relacionats amb l'elaboració del pentinat tradicional, a les tècniques dels seders, implicades en la confecció dels espolins abans comentats, o a la floristeria, implicada per la importància dels ornaments florals en diferents moments del cicle ritual, especialment en l'ofrena de flors.   
  
3.3.1.2. Pirotècnia  
La pirotècnia és un element que la Festa de les Falles compartix amb unes altres festes populars valencianes per tot Espanya i tot el món. Però el que és específic de la pirotècnia fallera és la seua implicació dins del cicle ritual faller. No sols és que cada esdeveniment faller apareix subratllat i emfatitzat per la presència dels elements pirotècnics, sinó que alguns dels esdeveniments del cicle són específicament pirotècnics.   
Els sabers tradicionals dels pirotècnics són fonamentals en la configuració ritual d'esdeveniments propis del cicle ritual faller, especialment de l'acte de la «Cremà». En este moment es combinen els sabers específics dels pirotècnics i dels artistes fallers per a la correcta realització de l'esdeveniment. Per a açò, es pot considerar la pirotècnia, amb els seus oficis tradicionals implicats, els seus sabers específics i el seu vocabulari tècnic, com una part constituent i necessària de l'espai cultural de la Festa de les Falles.   
6.0.9.6. Llegat artístic: els museus fallers  
Hi ha dos museus dedicats a la conservació de peces originals procedents dels monuments fallers i que constituïxen, per tant, l'únic vestigi físic de les falles destinat a la combustió. En el cas del Museu Faller, es tracta d'una col·lecció que arreplega els ninots indultats del foc per votació popular des de l'any 1934. És, per tant, un document d'inestimable valor sobre diferents corrents artístics dins de la construcció de falles, sobre diferents tècniques constructives i, sobretot, sobre l'evolució del gust popular al llarg de les dècades. Es tracta, doncs, de tota una història de la recepció.   
L'altre és el Museu del Gremi d'Artistes Fallers, situat en la seu del gremi, en la Ciutat Fallera, i que forma part, per tant, d'este espai singular. El museu dóna compte de manera divulgativa de les diverses tècniques de construcció dels monuments al llarg de la història i pretén divulgar una part del saber específic del gremi. A més, conserva una sèrie de ninots, de peces de monuments originals, que oferixen una mostra àmplia dels diversos corrents estètics apareguts en el disseny dels monuments fallers i de l'obra d'algunes de les seues figures destacades al llarg de les dècades. Es tracta, doncs, d'una col·lecció amb un criteri propi, que mereix també ser protegida i ampliada, especialment en el vessant de divulgació dels sabers tècnics específics relacionats amb l'ofici d'artista faller.   
  
6.9.7.1. Llegat documental  
La Festa de les Falles, al llarg de la seua història i evolució, ha generat nombrosa documentació, tant administrativa com literària, d'important valor patrimonial. Es tracta de les publicacions generades per les mateixes comissions i dels esbossos i memòries depositats en l'arxiu de l'Ajuntament de València, i que havien de presentar-se per a aconseguir el permís municipal per a plantar la falla. En molts casos, són l'únic document de què disposem sobre eixos concrets monuments fallers.  
  
D'altra banda, la festa, com a fet social i popular, ha generat també una gran quantitat de documents sobre ella que ens permeten conéixer les diferents fases de la seua evolució, publicacions no estrictament falleres, com ara la premsa diària, però sobretot de totes les fotografies i filmacions cinematogràfiques de monuments fallers, de les fases de la seua construcció i d'esdeveniments rituals que s'han anat generant, tant des del periodisme, com des dels particulars, i que tots units constituïxen un element patrimonial fonamental per al coneixement de l'evolució de la festa, de la interrelació amb els processos històrics i per a la salvaguarda del seu llegat tradicional.  
  
3. Definició de l'àmbit espacial i temporal  
Pel que fa a l'àmbit espacial, sempre en la ciutat de València, cal assenyalar que les Falles són una festa de veïnat que es caracteritza i delimita fonamentalment per tindre com a centre neuràlgic el carrer o la plaça on es planta el monument, espai a partir del qual s'estén pels voltants i carrers adjacents.   
L'àmbit temporal es concreta del 14 al 19 de març, precedit dels actes preliminars que anuncien la festa.