Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 8853, del 09-07-2020 (2020/4682)

Notificació de la sentència dictada en el procediment ordinari número 831/2019.
-------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   8853

Data del DOGV
:   09-07-2020

Secció del DOGV
:   IV. ADMINISTRACIÓ DE JUSTÍCIA

Número del document
:   2020/4682


Organisme emissor
:   Jutjat de Primera Instància Número 2 de Torrent

Tipus de document
:   Edicte

Notificació de la sentència dictada en el procediment ordinari número 831/2019. [2020/4682]  
En aquest procediment ordinari seguit a instàncies de Banco Santander, SA, contra l'herència jacent, els hereus desconeguts de Javier Viana Martín, s'ha dictat la sentència que, literalment, és com es diu:  
  
«Sentència número 412020  
Torrent, 9 de gener de 2020  
Jesús Ros Urios, magistrat jutge en funcions de substitució del Jutjat de Primera Instància número 2 de Torrent i partit, he vist les actuacions de judici ordinari, registrades amb el número 831/19, promogudes per la procuradora Victoria Carlota Terceno Jiménez, en nom i representació de Banco Santander, SA, amb l'assistència lletrada de Javier Murillo Garachana, contra l'herència jacent i els hereus desconeguts de Javier Viana Martín, declarada en rebel·lia en aquest procediment.  
  
Antecedents de fet  
Primer. La procuradora Victoria Carlota Terceno Jiménez en l'avantdita representació va presentar, en data 24 de juny de 2019, una demanda de judici ordinari contra l'herència jacent i hereus desconeguts de Javier Viana Martín, sobre la base dels fets que es relaten en el seu escrit de demanda, i amb els fonaments de dret que estimava aplicables, en què acabava demanant al Jutjat que es dictara una sentència on es declarara vençut el préstec hipotecari subscrit entre les parts i es condemnara a pagar el saldo deutor, tot això amb la imposició expressa de les costes.  
Segon. Per un decret de 2 de juliol es va admetre a tràmit la demanda i es va ordenar citar la demandada perquè en el termini de 20 dies compareguera i contestara a la demanda, cosa que no va efectuar.  
Per una diligència d'ordenació de 7 d'octubre es va declarar en rebel·lia a la demandada i es va acordar convocar a les parts per a la celebració de l'audiència prèvia.  
Tercer. El dia 8 de gener de 2020 es va celebrar l'audiència prèvia, no hi va comparéixer la demandada, es va rebre el plet a prova, proposant-se exclusivament la documental, que va ser admesa, quedant les actuacions per a sentència.  
Quart. En la tramitació d'aquest judici s'han observat totes les prescripcions legals.  
  
Fonaments de dret  
Primer. La part actora exercita l'acció de resolució del contracte de préstec amb garantia hipotecària, reclamant la quantitat de 157.007,22 ?, subscrit el 16 de juny de 2006, en què és prestatari Javier Viana Marín, mort el 26 de febrer de 2018, per l'import de 206.172,24 - a retornar en 359 quotes mensuals, en què es va pactar un interés inicial del 3,800 % i un variable per referència a l'euríbor incrementat en 0,80 punts. Es va constituir la garantia hipotecària sobre l'immoble inscrit en el Registre de la propietat d'Aldaia en el tom 1833, llibre 103, d'Alaquàs, foli 141, finca número 8128. La demandant afirma que van deixar d'abonar-se les quotes des de juny de 2018, i per això es va procedir a la liquidació del préstec i en va resultar un import degut en data 4 d'abril de 2019 d'un total de 157.007,22 ?. Atés l'incompliment de pagament produït, amb fonament en l'article 1124 del Codi Civil, se sol·licita que es declare la resolució del contracte per incompliment greu i essencial de l'obligació de pagament del deutor i que es condemne el demandat a pagar 157.007,22 ?, amb l'interés moratori pactat i el pagament de les costes processals.  
La demandada no ha comparegut, però la seua declaració en rebel·lia no eximeix l'actor de la càrrega d'acreditar els fets en els quals es fonamenta la seua reclamació perquè, d'acord amb el que es disposa en l'article 217 de la LEC, correspon a l'actor i al demandat reconvenient la càrrega de provar la certesa dels fets dels quals ordinàriament es desprenga, segons les normes jurídiques que hi són aplicables, l'efecte jurídic corresponent a les pretensions de la demanda o de la reconvenció. Incumbeix al demandat i a l'actor reconvingut la càrrega de provar els fets que, conforme a les normes que els siguen aplicables, impedisquen, extingisquen o enerven l'eficàcia jurídica dels fets a què es refereix l'apartat anterior.  
Segon. De la prova practicada, en concret, de la documental consistent en l'escriptura que conté el contracte de préstec amb garantia hipotecària, resulta acreditat que va ser subscrit el 16 de juny de 2006, sent-ne prestatari Javier Viana Marín, mort el 26 de febrer de 2018, per l'import de 206.172,24 - a retornar en 359 quotes mensuals, i en què es va pactar un interés inicial del 3,800 % i un variable per referència a l'euríbor incrementat en 0,80 punts i un moratori per referència al remuneratori incrementat en sis punts. Es va constituir la garantia hipotecària sobre l'immoble inscrit en el Registre de la propietat d'Aldaia en el tom 1833, llibre 103, d'Alaquàs, foli 141, finca número 8128.  
  
La demandant afirma que van deixar d'abonar-se les quotes des de juny de 2018, i per això es va procedir a la liquidació del préstec i en va resultar un import degut en data 4 d'abril de 2019 d'un total de 157.007,22 ?.  
La demandant afirma que van deixar d'abonar-se les quotes des de juny de 2018, i per això es va procedir a la liquidació del préstec i en va resultar un import degut en data 4 d'abril de 2019 d'un total de 157.007,22 ?, dels quals 4.206,82 corresponen al capital de les quotes impagades, 581,70 - a interessos ordinaris impagats, 152.116,26 - a capital pendent, 43,27 - a interessos ordinaris i 59 - a interessos de demora.  
Tercer. Tal com estableix l'article 1224 del Codi Civil, la facultat de resoldre les obligacions s'entén implícita en les recíproques, per al cas que un dels obligats no complisca el que li incumbeix. El perjudicat podrà triar entre exigir el compliment o la resolució de l'obligació, amb el rescabalament de danys i abonament d'interessos en els dos casos. També podrà demanar la resolució, fins i tot després d'haver optat pel compliment, quan aquest resulte impossible. El tribunal decretarà la resolució que es reclame, per no haver-hi causes justificades que l'autoritzen per a assenyalar un termini. Això s'entén sense perjudici dels drets de tercers adquirents, conformement amb els articles 1295 i 1298 i amb les disposicions de la Llei hipotecària.  
Certament, ha existit algun debat doctrinal sobre la facultat de resoldre el contracte de préstec per incompliment de l'altra part, existint diverses resolucions judicials que consideren la inaplicació d'aquesta facultat, per considerar que en el contracte de préstec no existeix una obligació recíproca. No obstant això, aquesta discussió ha sigut resolta pel Tribunal Suprem en la sentència de 7005905141, que conclou l'aplicació d'aquest precepte quan el prestatari assumeix alguna altra obligació diferent de la mera devolució dels diners, bé siga el pagament d'interessos o bé fins i tot el simple fraccionament de pagament. Així, diu la sentència esmentada: «L'article 7625 QT es refereix a la facultat de resoldre les obligacions ?recíproques- per al cas que un dels obligats no complira el que li incumbeix. Aquest remei legal enfront de l'incompliment sol es reconeix, per tant, en els contractes amb prestacions recíproques, contractes dels quals sorgeixen vincles recíprocament interdependents, en els quals l'obligació d'una part puga considerar-se causa de la de l'altra (art. 3603 DH). L'article 7454 WP refereix la facultat resolutòria com a remei enfront de l'incompliment d'una de les parts quan medien entre elles vincles recíprocs. Quan no és així i del contracte només naix obligació per a una de les parts, no hi ha possibilitat de resoldre conforme a l'article 6436 KK i l'ordenament estableix les condicions en què es pot posar fi a la relació. Pel que fa al préstec (mutu), que és el contracte que ací ens interessa, si el prestatari no assumeix un altre compromís diferent de la devolució de la cosa (assenyaladament, diners), no és aplicable l'article 5720 EM. En tot cas, si es produeix alguna de les circumstàncies previstes en l'article 4022 CF, el prestatari (mutuatari) perd el dret a utilitzar el termini, de manera que el crèdit serà ja exigible. La situació és diferent quan el prestatari que rep els diners assumeix, junt amb el de retornar-lo, altres compromisos. En aquests casos, el que el prestador haja entregat els diners amb antelació no suprimeix la realitat que la seua prestació no apareix aïllada, com una obligació simple, i la raó de la seua prestació es troba en la confiança que l'altra part complirà els seus compromisos. Això és així fins i tot en els casos de préstecs sense interés en els quals el prestatari haja assumit algun compromís rellevant per a les parts (com el de dedicar els diners a certa destinació o retornar fraccionadament el capital, en certs terminis fixats). L'afirmació de la possibilitat que el prestador puga resoldre el contracte suposa un reconeixement que es troba en la mateixa situació que tindria qui ja ha complit l'obligació que li incumbeix. En particular, en el préstec amb interés cal apreciar l'existència de dues prestacions recíproques i, per tant, és possible admetre la possibilitat d'aplicar, si es dona un incompliment resolutori, l'article 3710 ZL, que abasta les obligacions realitzades o promeses. Aquest precepte no requereix que les dues prestacions es troben sense complir quan se subscriu el contracte ni que siguen exigibles simultàniament. El simple fet que el contracte de préstec reporte interessos és un indici que el contracte es va perfeccionar pel consentiment, amb independència que tal acord es documente amb posterioritat, com succeeix en el cas litigiós que dona lloc a aquest recurs de cassació. D'aquesta manera, qui assumeix el compromís d'entregar els diners ho fa perquè l'altra part assumeix el compromís de pagar interessos, i qui va entregar els diners i va complir la seua obligació pot resoldre el contracte conforme a l'article 8612 TY si l'altra part no compleix la seua obligació de pagar interessos. Però, fins i tot en els casos en els quals, en atenció a les circumstàncies, poguera entendre's que el contracte no es va perfeccionar fins al lliurament, de manera que no haguera pogut el prestatari exigir-lo, la prestació de lliurament dels diners és una causa de restituir-lo i hi ha reciprocitat entre l'ajornament de la recuperació per part del prestador i el pagament dels interessos pel prestatari.  
  
Sobre la base del que s'ha dit anteriorment, la facultat de resoldre les obligacions recíproques, o els contractes, prevista en l'article 1124 del Codi Civil, ha de posar-se en relació amb el principi de prevalença i manteniment dels contractes, de tal manera que qualsevol incompliment no pot donar lloc a la resolució del contracte, sinó que és necessari que qui reclama la resolució haja complit fidelment el que li corresponia i que l'incompliment de l'altre contractant siga essencial, que afecte de tal manera l'objecte del contracte que trenque les expectatives que la contrapart havia depositat en el negoci jurídic subscrit.  
El Tribunal Suprem ha tingut ocasió de pronunciar-se sobre aquesta qüestió, establint en la Sentència de 18 novembre de 2013 el següent: «La delimitació dels elements conceptuals en els quals s'articula la categoria de l'incompliment essencial també serveix de marc de referència amb vista a establir unes directrius sobre la diferenciació del seu règim aplicable. En aquest sentit, poden assenyalar-se els següents criteris, amb vista a la seua incidència en la dinàmica resolutòria de l'obligació: i) En primer terme, ha de destacar-se que la categoria de l'incompliment essencial respon a un notable grau d'especialització en el seu règim aplicable en la mesura en què la seua interpretació, en el marc de la relació contractual, no opera en el mateix pla valoratiu que el dels denominats incompliments prestacionals. En aquest sentit, mentre que aquests queden residenciats en el pla dels incompliments dels deures contractuals i la seua ponderació es xifra en l'abast del desajustament o falta d'execució, observat objectivament des del programa prestacional establit; l'incompliment essencial se centra primordialment, tal com s'ha exposat, en la coordenada satisfactòria del compliment i, en conseqüència, no tant en l'exactitud o ajust de la prestació realitzada, sinó en la perspectiva satisfactòria de l'interés del creditor que va informar o va justificar la subscripció del contracte; de manera que la seua valoració i interpretació en el fenomen contractual s'amplia al pla causal del contracte i a la seua peculiar instrumentació tècnica a través de la base de negoci, de la causa concreta d'aquest o a la naturalesa i caracterització bàsica del tipus negocia) portat a la pràctica. ii) Aquesta perspectiva metodològica determina que la valoració de l'abast o de la transcendència resolutòria de l'incompliment en qüestió també opere en plans diferenciables, de manera que els tradicionals conceptes de ?gravetat- i d??essencialitat- no resulten assimilables, a aquest efecte, en el marc de la interpretació de la relació contractual. Així, mentre que el primer queda referenciat o emmarcat en el joc de les obligacions principals del contracte, de manera que només el desajustament o la falta d'execució d'aquestes obligacions principals comporten un abast pròpiament resolutori, a diferència dels denominats incompliments lleus o infraccions mínimes (SSTS de 18 de maig de 2012, núm. 294/2012 i 14 de novembre de 2012 núm. 658/2012, entre altres); el segon, per la seua part, escapa a aquest enfocament, podent aconseguir la seua ponderació al conjunt o totalitat de prestacions contractuals, sense distinció, siguen aquestes de caràcter accessori o merament complementàries, si de la instrumentació tècnica assenyalada s'infereix que van ser determinants per a la subscripció o fi del contracte subscrit. iii) Com a seqüència o conseqüència lògica de l'anteriorment exposat, el règim de l'incompliment essencial, com a incompliment resolutori, no queda condicionat pel principi de reciprocitat que dibuixa la sinal·lagmaticitat de la relació obligatòria, ja que pot estendre's a l'àmbit d'obligacions que no formen part del sinal·lagma en sentit estricte, cas de les obligacions accessòries, de caràcter merament complementari. iiii) Finalment, i com a projecció de la motivació causal que informa el seu règim, i conforme a la seua moderna formulació en els textos de referència, l'incompliment essencial també es projecta com una valoració o ponderació de la idoneïtat dels resultats, beneficis o utilitats que lògicament calia esperar de la naturalesa i característiques del contracte subscrit (SSTS de 18 de maig de 2012, núm. 294/2012, 29 d'octubre de 2012, núm. 619/2012 i 8 de novembre de 2012, núm. 644/2012, en relació amb la conformitat en el lliurament de la cosa; i STJUE de 3 d'octubre de 2013, en relació amb la falta de conformitat i la seua projecció en la reducció del preu o, si escau, resolució del contracte)?.  
  
D'acord amb la doctrina esmentada i el que s'ha manifestat anteriorment, hem de concloure que en aquest cas l'incompliment de la demandada per deixar d'abonar les quotes el juny de 2018, i per raó del qual en la data de la liquidació es devien nou quotes, cosa que equival a un total de 4.788,52 ?, que hui dia pujarien a 20 quotes impagades, ja que no consta que des que es va interposar la demanda s'haja efectuat cap pagament, aquest incompliment ha de ser qualificat d'essencial i greu, atés que la prestatària incompleix la seua obligació principal de retornar la quantitat prestada en els terminis convinguts de manera considerable i greu. I amb això, sens dubte frustra les expectatives del prestador i li ocasiona un perjudici cert; per aquest motiu ha de tindre's per acreditada la causa de resolució contractual, amb la consegüent pèrdua del benefici del termini.  
En conseqüència, únicament pertoca declarar resolt el contracte de préstec amb garantia hipotecària subscrit per les parts, i declarar vençut anticipadament la totalitat del préstec.  
Quart. L'actora sol·licita que es condemne els demandats a pagar les quantitats degudes per un total de 157.007,22 ?, de les quals, 4.206,82 corresponen al capital de les quotes impagades; 581,70 - a interessos ordinaris impagats; 152.116,26 - a capital pendent; 43,27 - a interessos ordinaris i 59 - a interessos de demora.  
Tot i que en el dret civil regeix el principi de justícia sol·licitada, en què està sotmés l'òrgan judicial a les qüestions plantejades per les parts i en els termes en què ho fan, existeixen excepcions a aquest axioma derivades bé d'altres principis superiors, com el de l'ordre públic, o bé de normes imperatives que determinen la necessitat de verificar si són complides sense la necessitat que les parts les al·leguen. Així ocorre amb la normativa protectora dels consumidors i usuaris, particularment quant a les clàusules abusives, que tot i que ha sigut objecte de discussió doctrinal i no hi havia una jurisprudència unànime sobre la possible apreciació d'ofici d'aquestes clàusules, la qüestió ha quedat definitivament resolta pel Tribunal de Justícia Europeu, que, partint de la pitjor posició que té el consumidor en les relacions contractuals, exigeix l'examen d'ofici d'aquelles clàusules que puguen resultar abusives, a fi d'atorgar-hi una protecció real i eficaç.  
  
En aquest sentit s'ha pronunciat expressament el Tribunal de Justícia Europeu, en la seua Sentència de 4 de juny de 2009 en la qüestió prejudicial en l'assumpte C-243/08, Pannon GSM Zrt contra Erzsébet Sustikné, en analitzar l'àmbit d'aplicació de la Directiva 93/12 CEE, sobre les clàusules abusives en els contractes subscrits amb consumidors, quan conclou: ?És procedent, doncs, respondre a la segona qüestió prejudicial que el jutge nacional haurà d'examinar d'ofici el caràcter abusiu d'una clàusula contractual tan prompte com dispose dels elements de fet i de dret necessaris per a això. Quan considere que tal clàusula és abusiva, s'abstindrà d'aplicar-la, excepte si el consumidor s'oposa. Aquesta obligació incumbeix així mateix al jutge nacional en el moment de l'apreciació de la seua pròpia competència territorial?. Reiterant, d'aquesta manera, la doctrina ja establida en sentències anteriors com la de 21 de novembre de 2002, Cofidis C-473/00 o la recent de 14 de juny de 2012, Banesto C-618/2010.  
En aquest cas es reclama la quantitat de 59 - en concepte d'interessos de demora, i consta en la liquidació que s'ha aplicat un interés de demora consistent a addicionar 3 punts a l'interés remuneratori vigent a cada moment, sense ajustar-se al contingut de l'escriptura de constitució del préstec.  
Certament, va existir un debat ampli a fi de determinar els criteris per a fixar el límit dels interessos moratoris, qüestió que ha sigut resolta per la jurisprudència del Tribunal Suprem arran de la Sentència de 570667071, que estableix: ?La Sala considera que l'increment de dos punts percentuals previst en l'article 576 de la Llei d'enjudiciament civil per a la fixació de l'interés de mora processal és el criteri legal més idoni per a fixar quin és l'interés de demora en els préstecs personals concertats amb consumidors, que no supose la imposició d'una indemnització alta al consumidor que no complisca les seues obligacions. Es tracta del criteri previst per a l'interés de demora que es produirà pel deute judicialment declarat i al pagament del qual s'ha condemnat el demandat. Té un àmbit d'aplicació general, no cenyit a un camp concret del dret substantiu, evita que l'interés de demora puga ser inferior al remuneratori, indemnitza d'una manera proporcionada els danys que pateix el demandant que ha vençut en el litigi pel retard del condemnat en el compliment de l'obligació judicialment declarada, i així mateix conté un factor dissuasiu perquè el condemnat no demore en excés el compliment de la sentència. ?L'addició d'un recàrrec superior a aquests dos punts percentuals suposaria un allunyament injustificat de la majoria dels índexs o percentatges d'interés de demora que resulten de l'aplicació de les normes nacionals a què s'ha fet referència?.  
  
En aquest cas es va estipular un interés moratori per referència al remuneratori incrementat en 6 punts, de tal manera que se supera el límit de dos punts superior al remuneratori fixat pel tribunal Suprem, i per aquest motiu únicament és procedent estimar-ne l'abusivitat. De la mateixa manera, resultarien abusius els interessos moratoris aplicats a la classe de l'interés remuneratori incrementat en tres punts.  
La nul·litat de la clàusula abusiva que fixa els interessos moratoris comporta la seua no-aplicació, cosa que no implica que no haja d'abonar-se cap interés, sinó que resultarà aplicable el que es disposa en l'article 1.108 CC: ?Si l'obligació consistira en el pagament d'una quantitat de diners, i el deutor incorreguera en mora, la indemnització de danys i perjudicis, si no hi ha pacte en contra, consistiria en el pagament dels interessos convinguts, i si no s'ha convingut, en l'interés legal?.  
D'aquesta manera, l'interés aplicable seria el remuneratori pactat per les parts des del venciment de cadascuna de les quotes impagades fins a la presentació de la demanda. Des de la interpel·lació judicial s'aplicarà l'interés legal a la quantitat reclamada i des de la data d'aquesta resolució seran aplicables els interessos previstos en l'article 57 de la LEC.  
Finalment, se sol·licita que les quantitats degudes poden realitzar-se en l'execució de sentència amb càrrec a la garantia hipotecària subscrita, i resulta evident el dret del creditor a executar el deute sobre el bé immoble constituït en garantia d'aquesta.  
Cinqué. D'acord amb l'article 394 de la Llei d'enjudiciament civil, les costes han d'imposar-se a la part les pretensions de la qual resulten totalment rebutjades. Atés que es tracta d'una estimació substancial de la demanda, és procedent imposar les costes a la demandada.  
Vistos els preceptes legals, concordants i altres aplicables de manera general,  
Dispose  
Estime parcialment la demanda interposada per la procuradora, en nom i representació de Banco Santander, SA, contra l'herència jacent i els hereus desconeguts de Javier Viana Martín i, en conseqüència, declare resolt el contracte de préstec hipotecari subscrit per les parts mitjançant una escriptura atorgada el 16 de juny de 2006; declare nul·la per abusiva la clàusula relativa als interessos moratoris; condemne l'herència jacent i els hereus desconeguts de Javier Viana Martín a pagar a l'actora la quantitat de 156.948,32 ?, amb els interessos ordinaris pactats des de la data d'impagament de cada quota fins a la interpel·lació judicial, l'interés legal des de la reclamació judicial i l'interés legal incrementat en dos punts des de la data d'aquesta resolució, fent menció expressa del fet que les quantitats degudes poden realitzar-se en l'execució de la sentència amb càrrec a la garantia hipotecària subscrita en el contracte, i amb la imposició de les costes a la part demandada.  
  
Notifiqueu aquesta sentència a les parts, fent-los saber que no és ferma, ja que s'hi pot interposar un recurs d'apel·lació, en el termini de vint dies comptadors des que siga notificada.  
Expediu un testimoniatge d'aquesta resolució perquè s'unisca a les actuacions i inseriu-ne l'original en el llibre de sentències.  
Així, aquesta és la meua sentència, que pronuncie, mane i signe.  
El jutge.»  
Publicació. La porte a terme com a secretari per a fer constar que l'anterior sentència ha sigut signada i publicada pel jutge que l'autoritza el dia de la data, mentre celebrava audiència pública. En done fe.  
I atés que aquest demandat, l'herència jacent, els hereus desconeguts de Javier Viana Martín, en parador ignorat, expedisc aquest edicte a fi que li servisca de notificació en la forma deguda.  
  
Torrent, 8 de gener de 2020. El lletrat de l'Administració de justícia: José David Sevilla García.