Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 4827, del 25-08-2004 (2004/8751)

RESOLUCIÓ de 26 de juliol de 2004, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de Monument, a favor de l'aqüeducte «dels Arquets» a Manises (València).
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4827

Data del DOGV
:   25-08-2004

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2004/8751


Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Resolució

RESOLUCIÓ de 26 de juliol de 2004, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de Monument, a favor de l'aqüeducte «dels Arquets» a Manises (València). [2004/8751]
  
Vist l'informe emés pel Servici del Patrimoni Arquitectònic i Mediambiental d'esta Direcció General, favorable a la incoació de l'expedient per a la declaració de l'aqüeducte dels Arquets de Manises (València) com a Bé d'Interés Cultural amb la categoria de Monument.
  
Atés el que disposa l'article 27 de la Llei d'11 de juny de 1998, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport de la Generalitat Valenciana, ha resolt:
  
Primer. Incoar expedient per a la declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de Monument, a favor de l'aqüeducte dels Arquets de Manises (València).
  
Segon. De conformitat amb el que disposa l'article 28 de la Llei d'11 de juny de 1998, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure este per a la seua més perfecta identificació, així com delimitar l'entorn afectat i fixar les normes de protecció en els annexes I i II que s'adjunten a la present resolució.
  
Tercer. En compliment del que preceptua l'article 27.3 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià, notificar esta resolució a l'Ajuntament de Manises i als interessats i fer-los saber que, de conformitat amb el que establixen els articles 35 i 36 en relació amb el 27.4 de la Llei, la realització de qualsevol intervenció, tant en el monument com en el seu entorn, haurà de ser autoritzada preceptivament per esta Direcció General amb caràcter previ a la seua realització i a l'atorgament de llicència municipal, si és el cas, quan esta siga preceptiva.
  
Quart. La present incoació, d'acord amb el que establix l'article 33 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determina la suspensió de l'atorgament de llicències municipals de parcel'lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i la resta d'actes d'edificació i ús del sòl que afecten l'immoble i el seu entorn de protecció, així com de les dites actuacions quan siguen dutes a terme directament per les entitats locals. Queden igualment suspesos els efectes de les ja atorgades, suspensió els efectes de la qual i, de conformitat amb la limitació temporal continguda en el paràgraf segon de l'article 33 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, es resoldran després de la declaració. No obstant això, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià podrà autoritzar les actuacions mencionades quan considere que manifestament no perjudiquen els valors del bé que motiven la incoació, així com les obres que per causa major o interés general hagueren de realitzar-se inajornablement, segons el que disposa el paràgraf primer del referit article.
  
Quint. Que en compliment del que preceptua l'article 27.3 de la Llei es notifique la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a la seua anotació preventiva i al Registre de la Propietat de València al mateix fi.
  
Sext. Que la present resolució, amb el seus annexes, es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
  
València, 26 de juliol de 2004.- El director general de Patrimoni Cultural Valencià: Manuel Muñoz Ibáñez.
  
ANNEX I
  
Dades d'identificació, valoració i tutela patrimonial del bé objecte de la incoació i el seu entorn d'afecció
  
1.Denominació
  
Principal: aqüeducte dels Arquets.
  
Secundària: Aqüeducte dels Arcs.
  
2. Localització
  
a) Comunitat autònoma. Comunitat Valenciana.
  
b) Província. València.
  
c) Municipi i situació. Manises, partida dels Arquets.
  
d) Titularitat. comunitat de regants
  
3. Descripció general de l'immoble i dels valors que justifiquen la seua declaració monumental
  
Immoble objecte de la declaració
  
Es tracta d'un aqüeducte que permet que la séquia de Quart-Benàger salve el barranc del Salt d'Aigua a Manises. Esta té el seu origen a l'assut Quart-Benàger-Faitanar, aigua amunt, al riu Túria. La séquia distribuïx les aigües que reguen àmplies zones de l'horta valenciana a l'est de la capital.
  
L'aqüeducte posseïx un extraordinari valor històric, arquitectònic i etnològic per formar part d'una xarxa d'enginyeria hidràulica representativa d'una forma d'assentament humà, d'intervenció en l'entorn i explotació dels seus recursos que s'ha produït a l'horta de València des de la romanització. És, a més, l'únic aqüeducte existent en este àmbit geogràfic.
  
- Dades històriques
  
L'aprofitament de les aigües del Túria per a tota mena d'usos és un fet comprovat des de fa molt de temps, a la vista de la profusa xarxa de canalitzacions que caracteritza totes les comarques limítrofes amb el tram final del riu. Així mateix, en ambdós vores hi ha, a banda de les conduccions i séquies, hui en servici, una sèrie de restes arqueològiques de diversa índole que aporten indicis suficients per a suposar entramats hidràulics de consideració.
  
Tant la qualitat de les terres de labor existents a les riberes dels rius com l'estacionalitat del règim de precipitacions característica dels climes mediterranis del llevant peninsular, suposen factors fonamentals a l'hora de determinar l'existència d'este tipus de conduccions d'aigua, utilitzant recursos i solucions tècniques semblants al llarg de totes les èpoques.
  
Els canals del Segura, la séquia d'Elx, els canals d'Altea i les estructures hidràuliques de Xàbia i de Calp, la séquia amortitzada per la construcció de l'embassament de Tibi, les xarxes del Túria (sistema Vilamarxant-Riba-roja, aqüeducte de la Covatella), l'aqüeducte de Peña Cortada, les conduccions del Palància (aqüeducte romà de Sagunt, séquia de Gausa) i les séquies del Diable de Vila-real (riu Millars), entre d'altres, són infraestructures hidràuliques que demostren l'extensió geogràfica i temporal de solucions tècniques semblants davant del problema de l'aigua.
  
Ja en 1239 el rei Jaume I, després de la conquista, confirma els privilegis que tenien els regadius de València, des de fa molt de temps, i en 1268 concedix la facultat de nomenar sequiers de séquies. El Tribunal de les Aigües es componia inicialment de set membres, als quals es va afegir el corresponent a la séquia de Quart-Benàger-Faitanar.
  
La referència concreta més antiga sobre l'aqüeducte és una cita sobre els seus arcs en una orde del rei Jaume I l'any 1273, en la qual es parlava del seu estat deteriorat i de la necessitat de restauració. Encara que les notícies de les séquies després de la reconquista comencen el 1263.
  
Posteriorment, les fonts bibliogràfiques que fan referència a estes xarxes hidràuliques són relativament escasses. La següent referència directa que coneixem data del primer quart del segle XIX i correspon a l'estudiós francés Jaubert de Passa. En el seu estudi Canals de reg de Catalunya i Regne de València publicat en 1823 (amb traducció espanyola de 1844), du a terme una anàlisi científica de les xarxes hidràuliques en ús, amb la intenció de trobar solucions als problemes de regadiu del sud de França. L'observació sobre estructures antigues es reduïx al tram dels arquets de Manises, al qual concedix un origen islàmic:
  
«El término de Cuarte está separado del de Manises por una extensa rambla. Los moros construyeron en ella un acueducto de 240 varas castellanas de longitud, compuesto de 28 arcos, de los cuales el más alto, que es el del medio, tiene 10 varas de elevación. Las aguas han formado allí con el largo transcurso del tiempo una pared de estalactitas o capas calcáreas que circunden los arcos, pilares, y hasta las caras exteriores».
  
Fins a principis del segle següent no tenim noves referències. En 1902 l'enginyer Rafael Valls David publica una revisió de l'estudi de Jaldero sobre la xarxa de comunicacions de Vilamarxant-Riba-roja, fruit de les seues observacions en el transcurs dels treballs d'estesa de la línia fèrria entre València i Llíria per la ribera sud del Túria, de la qual va ser el seu principal promotor. Considera especialment ressenyable l'arcada de Manises:
  
«...siendo así que existe un puente-acueducto en el trazado que vamos a describir, que por su antigüedad, tiene mayor mérito que los puentes acueductos de Chelva, Teruel...»
  
Ratifica les propostes de Jaldero i prolonga el traçat d'un dels aqüeductes fins a la ciutat de València per mitjà de la identificació de vestigis de canalitzacions en diverses séquies en ús (Quart, Mislata, Favara) entre els quals es troba el pont de Manises:
  
«Estas obras de fábrica... continúan hasta la entrada del barranco de Manises. Este barranco lo salva por medio de un puente-acueducto de gran número de arcos, arcos construidos en la antigüedad con piedra caliza en mampostería ordinaria, y en la actualidad los vemos ensanchados con ladrillos, pero todo el conjunto del arco está cuajado de estalactitas formadas por el agua que, saturada de sales calizas, va filtrando gota a gota por los arcos y al evaporarse deja innumerables capas superpuestas, imposibilitando el estudio de los materiales empleados en los machones o pilares»
  
«Si bien es verdad que las estalactitas y estalagmitas nos impiden estudiar los materiales de construcción primitivos, pues hoy todo el puente está constituido por una sola piedra, en cambio podemos asegurar que es la obra más antigua que existe en los alrededores de Valencia, al propio tiempo que la más hermosa...».
  
També al'ludix a les explicacions verbals de Teodoro Llorente durant una visita realitzada a l'aqüeducte amb motiu de presidir una comissió d'investigació de la societat Lo Rat Penat:
  
«Tuvimos el honor de oír al Sr. Llorente explicar las variaciones que había tenido esta antiquísima obra, con el doble objeto, en primer lugar, de conservar la obra de una eminente ruina y en segundo lugar de levantar los pretiles a cada recomposición y con esto dejar pasar mayor cantidad de agua y con ello regar mayor número de hectáreas de terrenos...»
  
Sanchís Sivera, en 1922, reafirma novament l'origen romà de l'aqüeducte en el seu Nomenclator geográfico-eclesiástico de los pueblos de las diócesis de Valencia:
  
«MANISES, Manizes. La antigüedad de Manises está demostrada por el hallazgo en su término de muchísimos restos romanos, tales como lamparillas, pondus, trozos de ánfora, muros de vivienda, marcas de alfarero, etc., en la partida del Racó o Masía de la Cova, y la existencia de un acueducto que aún cuenta con más de veinte arcos, obra indudablemente romana, aunque por lo general es atribuida a los árabes».
  
De la mateixa manera, i en 1974, López Gómez, en la seua Aproximación al origen de los riegos valencianos dictamina la romanitat de l'aqüeducte dels Arcs:
  
«Situado en la acequia de Quart, es obra romana»
  
I cita, finalment, la conducció dins dels vestigis d'enginyeria hidràulica romana existents a la comarca de l'Horta:
  
«En el barranco de Manises destaca un acueducto de mampostería con veintiocho arcos (Els Arcs o Els Arquets) y 240 varas castellanas (200 m) de longitud; ensanchado en época desconocida con ladrillos y cuajado de estalactitas por las filtraciones, es aún utilizado por la acequia común de Quart y Benáger-Faitanar»
  
L'absoluta falta de similitud entre les restes de la xarxa de Vilamarxant-Riba-roja que presenta trets típicament romans, amb alçats de carreuons correctament disposats en filades horitzontals i nuclis de formigó de calç, amb capes alternes de blocs de pedra. Els arcs documentats, amb dovelles i alçats de pedra engaltada i els caixers de formigó de calç encofrat amb revestiments hidràulics d'opus signinum i reforços en les arestes de quart bossell confirmen una adscripció romana. Al contrari, les característiques de l'aqüeducte de Manises, d'arcs construïts amb lloses irregulars a manera de dovelles i alçats de maçoneria irregular sense revestiment extern, podrien testimoniar una datació diferent per a l'obra, de manera que s'evidenciaria, en tot cas, una absoluta falta d'homogeneïtat entre ambdós conjunts.
  
I, a més, les restes d'aqüeducte documentades antigament a la ciutat de València (en les proximitats de la presó model i en el seu recorregut pel carrer de Quart) o en recents intervencions d'arqueologia urbana dutes a terme (solar del carrer de Quart, cantó amb el carrer de Sant Miquel) presenten característiques que poc tenen a veure amb la tosquedat de l'arcada de Manises, ni tan sols amb les seues dimensions.
  
D'altra banda, en l'obra no s'han trobat indicis materials de cap reparació fins a la gran restauració del segle XVI, a pesar del llarg període d'ús i abandó evidenciat en l'estudi estratigràfic i en l'aterrament del barranc deduït de la diferència de cotes entre fonamentacions inicials i reforços. Açò, tanmateix, no definiria una datació concreta, sinó més prompte una pervivència més o menys llarga de la construcció inicial.
  
Segons Hortelano la conducció de Manises, per a la qual, en principi, s'ha de suposar una finalitat agrícola semblant a l'actual i no d'abastiment urbà, ha de considerar-se una obra probablement d'època islàmica, atesa la seua pertinença provada a un sistema de regs ja existent en el moment de la Reconquista el reglament del qual respectava els costums anteriors.
  
A pesar que la historiografia actual l'ha datat en època romana, la falta d'aproximació tipològica als models d'obra hidràulica romana més pròxims fa arriscat retardar tant la seua construcció sense comptar amb evidències arqueològiques o paral'lels constructius que permeten corroborar-lo fonamentalment.
  
- Descripció, traçat i entorn
  
L'obra original de l'aqüeducte és una sèrie regular de vint-i-huit arcs de mig punt amb un traçat fonamentalment rectilini que descriu una lleugera corba oposada al pendent del barranc en què se situa. La seua longitud total és d'aproximadament 230 metres. Es distingixen tres sèries d'arcades consecutives determinades per les dimensions dels seus arcs. Al sud, un grup de quatre voltes i al nord, un altre de tres presenten una elevació major que el conjunt central. Este es troba format per les vint-i-una restants, compensant la diferència de nivell per mitjà d'una rebava de formigó de calç amb blocs desiguals de pedra disposats en filades més o menys regulars.
  
Els pilars són de planta rectangular, amb unes dimensions mitjanes entre 130 i 150 cm d'amplària i 370 i 390 d'alçària. Estan sòlidament construïts amb blocs mitjans de pedra calcària de forma irregular travats amb morter de calç. De desenvolupament lleugerament troncopiramidal, els sondejos duts a terme demostren que en la seua fonamentació presenten una sabata irregular d'entre 15 i 40 centímetres d'alçària formada amb blocs i morter.
  
Els arcs estan construïts amb lloses irregulars de calcària disposades a manera de dovelles, de manera que presenten unes dimensions poc regulars. La llum mitjana oscil'la entre els 325 i els 450 centímetres, depenent de les desigualtats constructives i les voluminoses deformitats de les concrecions provocades per filtració de les aigües.
  
No es conserven restes del caixer original, perquè les successives destruccions i reformes patides per la conducció han afectat especialment el llit. Pareix probable, no obstant això, que poguera estar construït en formigó de calç encofrat i superposat a l'arcada d'anivellació.
  
Un llarg període d'abandó degué ser la causa del col'lapse de la construcció, perquè no s'aprecien ni evidències de destrucció intencionada ni afonaments de pilars que puguen haver sigut provocades per avingudes del torrent.
  
No pareix, no obstant això, que el deteriorament suposara un greu perill per a l'estabilitat del conjunt, ja que es conserva el nucli de la fàbrica original en la pràctica totalitat dels arcs. L'abast de la destrucció pot avaluar-se identificant les reparacions posteriors consistents en la reposició del caixer, en el reforç per mitjà de contraforts de l'estructura i en la reconstrucció dels extrems de la conducció i de certs punts de l'arcada.
  
El material de construcció emprat en les obres de reforç dels arcs és la rajola massissa (30 x 14,50 x 3,5 cm) formant amb morter de calç rosques de mig punt de doble filada o de filada i mitja que s'adossen lateralment a les cares externes de la construcció original.
  
Per la grandària de les rajoles emprades es pot datar entre els segles XVI i XVII; es van realitzar obres de reparació en els segles XVIII, XIX i en els inicis del segle XX.
  
La intervenció més recent data de la segona mitat del segle XX quan es procedix a la demolició del caixer fins llavors en ús i a la reposició del nou llit. Este, construït en formigó encofrat, presenta un perfil quadrangular amb un caminador lateral protegit per barana de ferro. Hi ha trams successius de 9,60 metres amb juntes reforçades per pilastres verticals adossades de formigó prefabricat. Un farciment de formigó amb rasant inclinada cap al sud servix d'anivellació sobre la superfície preexistent.
  
No es coneixen pertinences, accessoris i, en general, béns mobles associats a l'aqüeducte.
  
4. Delimitació de l'entorn afectat
  
Justificació
  
El criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció ha sigut:
  
- Paisatgístic, establint al voltant de les arcades un àmbit de protecció que garantisca la conservació del seu entorn i de les seues vistes lligades a l'accident geogràfic que va justificar la seua execució.
  
- Arqueològic, en previsió de possibles troballes arqueològiques lligades al monument.
  
Línia delimitadora: s'establix un àmbit de protecció comprés entre dos línies virtuals que es troben a 200 metres de cada punt de l'eix de l'aqüeducte (considerat este des de l'inici del mur en el qual es conformen les dites arcades). Al nord-oest, l'àmbit té com a límit el sòl urbà del nucli de Manises, i al sud l'illa cadastral núm. 88.371, la vora de la qual recorre en direcció est fins a la trencada que efectua la séquia i des d'allí prosseguix per la bisectriu de l'angle que conforma esta trencada fins a la línia fèrria existent. Per l'eix d'esta continua en direcció nord-oest fins al límit del sòl urbà, prosseguix per este fins a la línia virtual que es troba a 200 metres en paral'lel de l'aqüeducte i al nord-est d'este.
  
Delimitació gràfica. Segons s'expressa en el pla de l'annex II
  
5. Normativa de protecció de l'aqüeducte i el seu entorn (artícle 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny).
  
Monument:
  
Article primer- Caldrà ajustar-se al que disposa la secció segona, Règim dels Béns Immobles d'Interés Cultural, del capítol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià aplicable a la categoria de Monument.
  
Article segon- L'ús permés per a l'aqüeducte és el de conducció d'aigua, mantingut des de la seua construcció.
  
Entorn de protecció:
  
Article tercer- De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei de Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del monument, requerirà l'autorització prèvia de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport. Esta autorització s'emetrà conforme als criteris establits en la present normativa, i en el que no es preveu en esta, per mitjà de l'aplicació directa dels criteris previstos en l'article 39 de l'esmentada llei.
  
Totes les intervencions requeriran, per al seu tràmit d'autorització, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel'lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
  
Article quart- A fi de preservar el paisatge històric de l'aqüeducte, no s'autoritzarà cap edificació per a qualsevol ús, de manera que queden expressament prohibits els abocaments de residus i moviments de terres, excepte els requerits per al seu estudi i conservació. Les edificacions existents en l'entorn de protecció de l'aqüeducte podran realitzar únicament obres de consolidació i manteniment sense augmentar el seu volum edificat.
  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat sol'licite i obtinga autorització expressa.
  
Article quint- Els canvis en l'ús agrícola actual de les parcel'les seran objecte d'autorització segons l'article tercer d'esta normativa. A les zones de cultiu, a menys de tres metres del canal, no es permetran les plantacions d'arbres de gran port que impedisquen la contemplació paisatgística o perjudiquen el monument.
  
Article sext- Qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o del seu entorn de protecció se sotmetrà al que disposa el títol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article sèptim- Esta normativa és transitòria fins a l'aprovació del preceptiu Pla Especial de Protecció previst en l'article 34.2 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià per als entorns de protecció dels monuments.
  
ANNEX II