Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 5429, del 16-01-2007 (2007/489)

DECRET 1/2007, de 12 de gener, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, la cartoixa de Valldecrist, d'Altura.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5429

Data del DOGV
:   16-01-2007

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2007/489


Data del document
:   12-01-2007

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * Altura
    * ben cultural
    * protecció del patrimoni
    * legislació
    * monument

L'article 49.1.5a de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana establix la competència exclusiva de la Generalitat en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arquitectònic, arqueològic i científic. Així mateix, l'article 26.2 de Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, disposa que la declaració d'un bé d'interés cultural es farà per decret del Consell a proposta de la conselleria competent en matèria de cultura, tot això sense perjuí de les competències que l'article 6 de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del Patrimoni Històric Espanyol, reserva a l'administració general de l'estat.
Per Resolució de 10 de febrer de 1984, de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, s'acordà tindre per incoat l'expedient de declaració de monument historicoartístic a favor de la cartoixa de Valldecrist, d'Altura.
Per Resolució de 7 de març de 2005, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport acordà continuar l'expedient incoat d'acord amb les disposicions vigents i obrir un període d'informació pública. La resolució, amb els annexos, va ser comunicada als interessats en l'expedient, als quals es va concedir tràmit d'audiència, sense que s'aportaren al·legacions a l'expedient.
En compliment de l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles i el Consell Valencià de Cultura han emés un informe favorable a la declaració.
En virtut d'això i d'acord amb el que establix la normativa referenciada, a proposta del conseller de Cultura, Educació i Esport i prèvia deliberació del Consell en la reunió del dia 12 de gener de 2007,
DECRETE
Article 1
Es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, la cartoixa de Valldecrist, a Altura, província de Castelló.
Article 2
L'entorn de protecció afectat per la declaració de Bé d'Interés Cultural, així com el règim de protecció, queda definit en els annexos que formen part del present decret. La documentació complementària consta en l'expedient corresponent.
DISPOSICIÓ ADDICIONAL
La present declaració s'inscriurà en la secció primera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.
DISPOSICIÓ FINAL
El present decret es publicarà en el Boletín Oficial del Estado i entrarà en vigor l'endemà de la publicació en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana.
València, 12 de gener de 2007
El president de la Generalitat,
FRANCISCO CAMPS ORTIZ
El conseller de Cultura, Educació i Esport,
ALEJANDRO FONT DE MORA TURÓN
ANNEX I
Dades sobre el bé objecte de la declaració
1. Denominació del bé
a) Principal
Cartoixa de Vall de Crist / Cartoixa de Valldecrist
b) Secundàries
Cartoixa de la Vall de Jesucrist (originari)
Cartoixa de Ntra. Sra. de la Vall de Crist
2. Descripció
a) Immoble objecte de la declaració
La cartoixa de Valldecrist, situada al terme municipal d'Altura, prop de la ciutat de Segorbe, fou la cinquena de les cases cartoixanes de l'orde de Sant Bru a la península Ibèrica, i la segona de les valencianes. Va ser considerada com una de les més riques.
Es funda a finals del segle XIV per exprés desig de l'infant Martí en terres pertanyents al municipi d'Altura. El papa Climent VII concedix el permís per a fundar-la a l'abril de 1383, i al juny de 1385 en prenen possessió els primers monjos. En 1399 Martí és coronat rei d'Aragó i, en 1405, comença a construir-se l'església major. La cartoixa es transforma pel favor reial en un important nucli de poder econòmic, cultural, religiós i polític, la rellevància del qual queda patent en segles successius i fins a l'exclaustració definitiva al juliol de 1835.
En el món de les arts, Valldecrist acollí la més selecta producció plàstica del moment i impulsà obres arquitectòniques tan singulars com la seua església major i el claustre gòtic, les dimensions i l'harmonia del qual el convertien en una obra única.
En l'àmbit polític, social i religiós la influència de Valldecrist es va plasmar en el seu destacat paper en la resolució del Compromís de Casp i del Cisma d'Occident, quan s'establí ací el capítol general de l'orde i, posteriorment, la casa capitular i la seu del definitori de la independent Congregació Nacional de Cartoixes d'Espanya.
En 1984 es va començar la recuperació de l'església de Sant Martí, en què es van realitzar estudis i excavacions arqueològiques entre 1986 i 1987, es van aprovar diverses escoles taller que consolidaren i recuperaren parcialment les restes del cenobi a partir de 1989, i la Generalitat va comprar en 1990 bona part del recinte. En l'actualitat Valldecrist és considerat com un preat patrimoni cultural del poble valencià.
Descripció arquitectònica
La planificació d'una cartoixa, els ocupants, l'horari, l'organització sencera de la vida cartoixana, respon adequadament al fi eremiticocenobític del fundador de l'orde, sant Bru (1030-1101). Generalment, la cartoixa està formada per un gran claustre, al centre del qual hi ha un pati i en este, habitualment, el cementeri. Al voltant del claustre s'agrupen les cel·les dels monjos, presidides per l'església principal i rodejades de capelles i altres espais conventuals (sala capitular, refetor, biblioteca, etc.). Prop de la porteria hi ha la capella exterior per a seglars i el locutori per a les visites.
L'estança en què el cartoixà passa la major part de la seua vida és un recinte format per diverses cambres i un xicotet jardí. Les cel·les donen al gran claustre on, per un finestró, el germà encarregat deixa el menjar. L'interior servix d'oratori per al rés, així com de lloc d'estudi, menjador i alcova. Té annex un taller i els servicis higiènics necessaris.
La cartoixa de Valldecrist, segons el model conventual, posseïx els seus tres àmbits característics: el cenobític amb l'església conventual, el claustret, la sagristia, el refetor, la cuina i les capelles, l'eremític amb el claustre per a residència dels cartoixans, i el de la conreria, dels germans i de la procura, amb l'església de Sant Martí i el claustre, el graner, els trulls, el llavador de peix i l'almàssera. Estava envoltada de pins, hortes i arbres fruiters, aïllada i sense relació amb les poblacions circumdants, pròxima als contraforts de la serra de la Calderona.
Descripció dels elements arquitectònics segons la guia Les cartoixes valencianes, edició del Congrés Internacional sobre les Cartoixes Valencianes. El Puig 2003.
La muralla que envolta el conjunt monàstic està construïda de maçoneria i rematada per un trencaaigües de rajola sobre el qual se situen les teules.
La portada principal consta d'un gran arc de mig punt format per estilitzades dovelles de tradició goticocatalana, encara que la seua construcció, com la de la muralla (de 1644), és d'època barroca.
Traspassat el llindar d'accés, entrem en una primera zona situada fora de la clausura que servia de connexió amb el món exterior. Esta zona de recepció estava formada pel pati d'entrada i el grup d'edificis situats al voltant.
Apegades interiorment a la muralla es poden apreciar les restes del porxe, del segle XVIII, que recorria d'una part a l'altra la portada principal. El porxe tenia coberta de dos vessants, excepte en el vestíbul que era de quatre. En la porta més occidental degué estar situada la porteria.
Vinculat al pati d'entrada hi ha l'edifici que albergava l'hostatgeria i els tallers. Començada la construcció a finals del segle XVII, les obres es prolongaren quasi fins a mitjan segle XVIII.
La primitiva hostatgeria desapareguda, construïda després de 1580 i dotada de capella, se situava prop de la cel·la prioral, adossada al claustre antic per la part oest que dóna a la muralla. La infermeria-apotecaria, erigida abans de 1580, podria haver estat situada al costat de l'hostatgeria formant angle recte i afrontant per darrere amb un camp.
Àmbit cenobític
L'església major presentava davant la portada un atri format per tres grans arcs de mig punt, el central més gran que els laterals. Tenia les parets encoixinades, quatre columnes sobre pedestals adossades a la cara davantera i coronades per unes boles de clar record herrerià, i els arcs extrems tancats per un ampit. S'estima que es va realitzar en el segon terç del segle XVII.
Damunt la portada, excavat en el mur de l'església i protegit per l'atri, hi ha un grup escultòric d'argamassa les restes mutilades del qual encara es poden veure. Els personatges representats són sant Joan Baptista, la Mare de Déu amb l'Infant i sant Bru. Es considera que fou realitzat en la primera dècada del segle XVIII.
L'església major, o de Nostra Senyora dels Àngels, és l'edifici més cuidat i ornamentat de tot el conjunt monàstic. Consta d'una sola nau sense capelles i està dividida en dos sectors per un barandat separador dels cors: el dels pares, a l'est, i el dels germans, a l'oest. Començada a construir cap a 1399, la seua fàbrica i decoració van patir profundes transformacions durant el segle XVII. En 1634 Martí d'Orinda va derrocar la volta gòtica de creueria i va elevar l'alçària construint una volta de canó reforçada amb arcs faixons i decorada amb variats motius policroms d'algeps. Així mateix va reformar i emmarcar les primitives finestres ogivals amb motlures i cornises alternades amb quadres. Es va canviar el paviment i es revestiren amb un sòcol de taulellets les parets del reresagrari, presbiteri i part del cor dels pares.
El reresagrari tenia cúpula, llanterna i finestres realitzades amb pintures de grotescs i a candelieri, i profusió de motlures d'algeps pintades de colors i pa d'or, i llenços a les parets.
Als laterals del presbiteri i excavades en els murs es trobaven les arques funeràries dels fills del rei Martí. En esta data es va canviar el primitiu retaule gòtic pel grandiós retaule romanista, i les dos capelles laterals al cor dels germans es van decorar amb gran quantitat de quadres, igual que la capella de Sant Bru.
Finalment, en 1665 es va construir la cúpula i la llanterna amb tambor sustentada sobre petxines esculpides amb motius heràldics, i es decorà la mitja taronja amb esgrafiats, cosa que evocava la cúpula d'Aracristi.
La sagristia, construcció gòtica transformada per una reforma classicista en 1598 era una sala espaiosa i rectangular coberta per dos voltes gòtiques de creueria, revestides amb decoració barroca de cornises i angelots, oberta a un xicotet habitacle barroc quadrat (capella de les relíquies) que confronta amb un corredor porticat. Esta capella tenia la cúpula i la llanterna profusament decorades amb motlures i pintures de putti, i els murs revestits de taulellets. Segons Joaquim Vivas, es tancava amb dos portes que contenien dotze quadres sobre la història de sant Bru pintats en 1631 per Gregori Bausà.
L'entrada principal a l'antic campanar es feia des del temple, però també hi havia una altra porta en el mur oest de la sagristia.
Per a accedir a la capella exterior o vicaria i a l'arxiu-biblioteca, situat damunt la sagristia, calia donar la volta a l'església major i agafar el corredor porticat septentrional.
La vicaria, creada en època gòtica però molt reformada durant el barroc, lluïa a l'interior una gran diversitat de motius decoratius d'algeps pintats i daurats. Un finestral en el mur nord donava llum a la sala i en la paret oriental hi havia un altar situat davant de la porta d'accés des del pati d'entrada. Davall del paviment s'observen les restes d'una cripta.
Eixint de l'església per la porta de comunicació amb el claustret o claustre menor, es trobava el desaparegut campanar. Seguint per davall d'este espai hi havia una estança estreta i allargada, coberta amb voltes d'aresta tapiades i rebaixades, que per a alguns autors era la capella de Sant Bru. En el mur septentrional d'esta sala, mitger amb l'església major, encara s'aprecia el buit de l'escala a través de la qual s'accedia a diverses estances, entre les quals el campanar, compost per quatre cossos i un remat superior de forma triangular amb dos campanes.
Encara que la creació del claustre menor o de Sant Jeroni degué ser d'època gòtica, la configuració que per reformes posteriors mantingué fins al final era de començaments del segle XVII. Tal com es veu en les restes, les columnes són de marbre negre vetejat, mentre que el capitell i la basa són de marbre rosa, com el brocal del pou, l'original del qual es conserva en una plaça d'Altura. Una sèrie d'arcs de mig punt coronaven les columnes, i la galeria estava coberta per voltes d'aresta. Completava el conjunt una reforma de l'any 1800 que va afegir set portes de marbres de distints colors en els accessos d'entrada al claustret, algunes de les quals es troben a l'Ajuntament de Segorbe. A l'interior hi havia diversos llenços, i una escultura sobre l'entrada al carreró del capítol.
El col·loqui, situat en la galeria oriental del claustre menor, estava tancat per vidrieres i, tal vegada, per algun xicotet barandat. Hi havia pintures murals en la paret, però es desconeix si tenia una o més portes.
Davall del claustret es troba encara en bon estat de conservació la cisterna, de data de construcció desconeguda, encara que segurament es va realitzar en època gòtica.
Al costat occidental del claustre de Sant Jeroni hi havia sis capelles disposades en dos fileres de tres, de construcció gòtica, encara que reformades en temps posterior.
La capella de Santa Maria Magdalena, ubicada a l'angle nord-oest i erigida per Lluís Mercader (1489-1491), que fou enterrat en la cripta, era la més gran i més ricament decorada del conjunt, i el retaule de 1494 va ser realitzat pel Mestre dels Perea.
En l'angle nord-oest de la galeria del claustre i excavada en el mur de l'església hi havia una cripta o capella interior. La capella de Sant Sebastià, situada al final del pas porticat oriental enfront de la cel·la prioral, tenia un retaule pintat cap a mitjan segle XVI per Joan de Joanes. Hi ha constància de l'existència d'altres capelles d'ubicació desconeguda.
El capítol era una aula gòtica coberta per voltes de creueria recolzades sobre fines mènsules de talla delicada. Tenia dos portes: la major, segurament gòtica, donava al col·loqui i la menor, barroca, abocava al carreró porticat del capítol. Al costat meridional hi havia un altar i, simulada en la paret, una cova com la del Sant Sepulcre sobre la qual descansava el grup escultòric de terracota policroma del Calvari, de 1565, de Joan de Valenzuela. Completava el conjunt un Crist jacent de marbre portat de la cort del papa Alexandre VI. Al voltant de les parets hi havia el cadirat i sis llenços.
El refetor estava cobert amb volta de creueria sobre murs de càrrega, dividit en dos espais per un prim barandat, tal com passava en l'església major: l'oriental per als pares i l'occidental per als germans. Encara és possible diferenciar actualment el gran nombre de portes que hi havia en esta sala. El refetor, acabat en 1456, pareix que tenia finestres ogivals en el mur que dóna al claustret i, tal vegada, en el meridional. A més, disposava d'òculs en la part superior, i d'un calefactor.
La cuina, realitzada en diverses èpoques constructives, estava dividida interiorment en tres dependències. La sala occidental, situada al costat del pou, tenia un pis superior amb escala d'accés, i era on es col·locaven els portadors de fusta que servien per a portar el menjar fins a les cel·les dels monjos. El compartiment del centre, destinat a rebost, disposava en tots els murs de diferents buits utilitzats com a armaris. El tercer compartiment, el més complex del conjunt, servia per a preparar aliments i netejar utensilis; entre les seues restes es conserva una escala helicoïdal que podria conduir a l'estança ocupada pel germà cuiner, tal com sol passar en altres cartoixes.
Àmbit eremític
A l'extrem del pas darrere de l'església major, coberta amb volta gòtica de creueria, es trobava la cel·la del prior, la situació i especial porta de la qual, instal·lada al final del citat corredor, li permetien estar en contacte directe amb l'àmbit cenobític. Esta cel·la, molt reformada durant el priorat de Joaquim Alfaura (1662-1666), fins al punt d'haver pogut canviar l'antiga ubicació, era totalment diferent de les altres per la seua forma, extensió i riquesa. Tenia dos plantes i un atri a l'entrada, construït en 1800, a continuació del pas porticat oriental; les arrancades d'arcada, diferents de les del corredor, es poden apreciar encara. A l'interior hi havia pintures i una llibreria amb portalada de marbres jaspiats. L'hort de la prioral estava situat en un nivell inferior i fora del quadrat que formava el conjunt de les cel·les.
El claustre major és la construcció de la cartoixa que més temps costà acabar, la seua construcció va durar prop de tres quarts de segle (des de 1399 fins a començament de l'últim quart del segle XV o de la dècada dels huitanta), i és possible que es fera en diverses fases, com suggerix la seua doble arcada. La galeria del claustre, de la qual només resten "in situ" els murs exteriors i les arrancades dels nervis de les voltes de creueria, tenia en la seua part oposada o interior una doble arcada de pedra: la interior, formada per columnes i arcs escarsers (alguns dels quals es conserven a Segorbe i Altura) recolzats sobre un ampit, i l'exterior, construïda per pilars-contraforts i arcs també rebaixats.
Del paviment del deambulatori, format per lloses quadrades blanques i blaves col·locades alternativament, se'n conserven unes restes a l'extrem nord.
Al començament del corredor d'accés al claustre major hi havia una portada de pedra de la qual es conserva part del seu muntant esquerre. Esta porta la tancaven dos grans fulles de fusta que probablement siguen les que actualment constituïxen la porta barroca del segle XVIII de la capella del Salvador de la catedral de Segorbe.
El claustre estava dividit en dos zones: l'occidental (hort) i l'oriental (cementeri). Consagrat en 1415 i separat en dos sectors (el del nord per als monjos i el del sud per als llecs), entre ambdós cementeris hi havia una gran creu de pedra i, no molt lluny, la capella o torre de les ànimes (1489-1491).
Les cel·les es van construir en diferents períodes de temps seguint les obres del claustre major, tot pareix indicar que estes cel·les eren vivendes amb dos plantes: la inferior on s'ubicaven totes les dependències importants per al cartoixà, i la superior utilitzada com a porxada.
Les cel·les tenien dos portes, una d'entrada a la vivenda i una altra a l'hort, i una finestreta per a rebre el menjar. Traspassada la primera s'accedia a un vestíbul que donava a l'avantcambra que ocupava la mitat de la vivenda i, d'ací, a l'altra mitat, el cubiculum, que era la part fonamental on hi havia l'estudi, l'oratori i el dormitori. En l'avantcambra se situava l'accés a l'escala que pujava a la planta alta, i en la façana posterior, l'eixida a l'hort i una gran finestra. Al fons de l'hort hi havia una pila que rebia l'aigua d'una conducció que envoltava la muralla.
Àmbit de la conreria (àmbit dels germans i de la procura)
Eixint del claustre pel corredor d'accés i seguint el pas porticat septentrional, es retorna al pati d'entrada.
Al costat meridional del pati, fent cantonada, es conserven encara les restes de la conreria.
Des d'este cantó i anant per l'església de Sant Martí fins a l'angle que ocupava la cel·la del rei, s'estenia l'atri de Sant Martí, del qual només resten les arrancades de les nervadures. Estava format per una volta estrelada amb nervis de rajola aplantillada, probablement de finals del segle XV, quatre tams quadrats i un triangular, el més meridional.
Al sud de l'atri de Sant Martí es trobava el xicotet claustre primitiu, dit també dels frares o conversos perquè després de la construcció del claustre major fou el que els va correspondre. Al centre hi havia un cementeri utilitzat fins al 18 de gener de 1415, quan es va consagrar el del claustre gran. Tenia al voltant sis cel·les amb el seu hort, prou més xicotetes que les del claustre major. A més d'estes, hi havia l'antiga cel·la del rei Martí un poc més gran que les anteriors, i sobre ella la de la seua esposa Maria de Luna, que després de la seua mort va ser usada com a sastreria i rober.
L'església de Sant Martí i el soterrani, consagrada el 13 de novembre de 1401, es troba ben conservada. Conforma un volum compacte de grossos murs sense contraforts, planta rectangular, absis pla i una sola nau coberta per volta de creueria. Damunt de la porta d'entrada es trobaven interiorment les arques funeràries de Lluís Cornell i Dalmau Cervelló, amb les seues banderes i escuts. En 1751 va desaparéixer el barandat separador dels cors. I en 1753 es va substituir el retaule gòtic.
Davall d'esta església hi ha un soterrani il·luminat per claraboies en els laterals, al qual s'accedix a través d'una senzilla porta amb arc de mig punt. Pel seu noble acabat resulta difícil pensar que fóra creat com a celler, que és l'ús que tenia quan va arribar l'exclaustració.
Eixint del soterrani al pati exterior es podien veure el graner, els trulls, el llavador de peix i l'almàssera. Fora d'esta zona, al costat sud del claustre major es troba encara la bassa o viver de peixos.
Al cantó sud-occidental de la muralla, que forma un pronunciat ixent, trobem les restes del refetor i de la cuina dels criats, que formava un àmbit específic però adjunt a la zona de conversos fora de la clausura. Una xicoteta porta permetia la comunicació sense haver de recórrer als altres accessos del recinte.
Eixint de la muralla i entrant per la porta més nord-occidental, totalment canviada en l'actualitat, s'arriba al pati de dependències, amb el seu pou, i al fons les quadres i cavallerisses.
Des d'esta zona en direcció nord s'arriba a la casa del guarda, el paller i l'era. Seguint el mur septentrional de tancament de les cel·les fins a la muralla oriental del recinte monàstic s'arriba a les restes del molí fariner. Construït entre 1804 i 1809, este edifici va ser l'última construcció documentada realitzada en la cartoixa de Valldecrist abans de l'exclaustració.
Este important conjunt cartoixà va albergar una rellevant biblioteca amb destacats còdexs, manuscrits i cartularis, així com gran quantitat d'obres d'art religiós de Pere Nicolau, Gonçal Peris, Jacomart, Reixac, Roderic d'Osona, Joan de Joanes, Ribalta, Gregori Bausà, Castanyeda, Espinosa, Orrente, Vergara, Camaron i altres, que desaparegueren, foren destruïdes o passaren a altres destins, des de particulars a Museus d'Amèrica del Nord i França. Algunes es conserven a la catedral de Segorbe i al Museu de Belles Arts de Castelló.
b) Relació de les parts integrants.
Relació de dependències que consta la cartoixa.
1. Porta principal d'entrada (zona cenobítica).
2. Pati d'entrada (zona cenobítica).
3. Nau de l'església de Ntra. Sra. dels Àngels (zona cenobítica).
4. Sagristia (zona cenobítica).
5. Capella de Sant Bru (zona cenobítica).
6. Campanar (zona cenobítica).
7. Reresagrari (zona cenobítica).
8. Vicaria o capella (zona cenobítica).
9. Pas porticat del pati d'entrada al claustre major (zona cenobítica).
10. Claustre de Sant Jeroni o de la cisterna (zona cenobítica).
11. Capelles (zona cenobítica).
12. Església de Sant Martí i soterrani (àmbit dels germans i de la procura).
13. Pas porticat entre església i refetor (zona cenobítica).
14. Refetor (zona cenobítica).
15. Cuina (zona cenobítica).
16. Aula capitular (zona cenobítica).
17. Pas porticat entre capella de Sant Bru i capítol (zona cenobítica).
18. Col·loqui (zona cenobítica).
19. Escala d'accés a l'arxiu i biblioteca (zona cenobítica).
20. Hostatgeria i tallers.
21. Pou del pati de dependències (àmbit dels germans i de la procura).
22. Pati de dependències (àmbit dels germans i de la procura).
23. Quadres i cavallerisses (àmbit dels germans i de la procura).
24. Infern o cuina dels criats (àmbit dels germans i de la procura).
25. Conreria (àmbit dels germans i de la procura).
26. Cel·les de Martí d'Aragó i Maria de Luna (àmbit dels germans i de la procura).
27. Lloc que ocupava el claustre primitiu (àmbit dels germans i de la procura).
28. Caseta on se salava i netejava el peix (àmbit dels germans i de la procura).
29. Entrada als trulls (àmbit dels germans i de la procura).
30. Graner (àmbit dels germans i de la procura).
31. Almàssera (àmbit dels germans i de la procura).
32. Cel·la prioral (zona cenobítica).
33. Hort de la cel·la prioral (zona eremítica).
34. Casa del guarda (àmbit dels germans i de la procura).
35. Paller (àmbit dels germans i de la procura).
36. Era (àmbit dels germans i de la procura).
37. Cel·la (zona eremítica).
38. Hort de cel·la (zona eremítica).
39. Entrada al claustre major (zona eremítica).
40. Porta d'entrada al pati de dependències (àmbit dels germans i de la procura).
41. Carrera de la cartoixa.
42. Pas porticat darrere de l'església major (zona cenobítica).
43. Claustre major (zona eremítica).
44. Bassa (àmbit dels germans i de la procura).
45. Molí fariner (àmbit dels germans i de la procura).
c) Delimitació
1. Justificació de la delimitació
La delimitació s'establix en funció dels criteris següents:
- Històrics, comprén l'extensió de l'antic priorat de la cartoixa, excloent-ne masies, molins i altres per estar molt dispersos i sense determinar.
- Topogràfics i paisatgístics, amb la inclusió de camins, dos ponts, restes de l'aqüeducte i el pont gòtic que travessen el rierol, condicionant els terrenys limítrofs que rodegen el mur de la cartoixa, per afectar la percepció del monument.
- Arqueològics, delimitat a l'interior de la tanca que alberga la cartoixa i les seues dependències, sobre la base de la previsible successió de troballes.
2. Delimitació de l'entorn i normativa
Origen:
Intersecció del camí d'Altura amb el camí procedent del nord-est que desembocarà en el camí dels Ciprers (punt de trobada entre les parcel·les: al nord 00514, a l'est 00280 i a l'oest 00454, punt A).
Sentit:
Horari.
Línia delimitadora:
La línia delimitadora seguix a nord un xicotet tram de camí fins a prendre la mitgera entre les parcel·les 00851 i 00314, continuant entre les parcel·les 00684 i 00936, desembocant en el camí existent a l'est, seguint per ell cap al S fins a la intersecció entre les parcel·les 00052 i 00820, continuant entre les parcel·les 00245, 00854, 00698 i 00204 pertanyents al polígon 12, prenent el camí direcció NE-SO, fins a arribar al vèrtex de la parcel·la 00998 del polígon 17, direcció SE vorejant les parcel·les 00362, 00596, 00778, 00801, 00140, 00380 i cap al S fins a la intersecció amb la 00504 i seguint entre les parcel·les 00456, 00407 fins a arribar al camí, seguint-lo cap al SE, arribant a un encreuament de camins, prenent direcció S, quan este s'interromp, es continua entre les parcel·les 00781 i 00060 creuant la rambla de Montero en sentit S, fins a trobar el camí de pescadors, travessant les parcel·les 00645 i 00263 del polígon 17, des d'este punt prenem sentit NO pel dit camí fins a trobar el límit amb la Rambla, entre les parcel·les 00947 pertanyent al polígon 16 i 00990 del polígon 17, continuant i agafant el pont, fins a desembocar, novament en el camí, en el punt d'encreuament amb el pont gòtic, es contínua en sentit SO fins al límit amb la parcel·la 00259 vorejant la Rambla per les parcel·les de polígon 12, 00252, 00074, 00932, 00165, des d'esta parcel·la s'agafa el pont i es creua el rierol, arribant a la intersecció de les parcel·les 00627 i 00792 vorejant esta última fins a arribar a la intersecció entre les parcel·les 00301 i 00157 vorejant fins a arribar al camí, se seguix este en sentit NO, fins a la parcel·la 00849 i la 00918 desembocant en el camí que comunica amb Altura, en sentit N, arribant al punt A de partida.
Els trams dels camins descrits es troben inclosos en la delimitació.
3. Normativa de protecció del monument i el seu entorn.
Monument:
Article 1
S'atindrà al que disposa la secció segona, relativa al règim dels béns immobles d'interés cultural, del capítol III, títol II, de la Llei 4/1998. d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, aplicable a la categoria de Monument.
Article 2
Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i contribuïsquen a la consecució dels dits fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons el que disposa l'article 18 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià.
Es permet l'adequació d'una zona amb servicis mínims d'aigua, excusats i depòsit de residus, per a donar servici en els actes socials que es desenvolupen i/o activitats permeses, amb caràcter provisional, prèvia delimitació d'una àrea delimitada per a este fi, sempre que es compte amb l'informe favorable de la Conselleria competent en matèria de cultura.
Entorn de protecció:
Article 3
De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del monument requerirà l'autorització prèvia de la Conselleria competent en matèria de cultura. Esta autorització s'emetrà d'acord amb els criteris establits en la present normativa i, en allò que no preveja, per mitjà de l'aplicació directa dels criteris previstos en l'article 39 de l'esmentada llei.
Totes les intervencions requeriran, per al tràmit de la seua autorització, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
Article 4
A fi de preservar el paisatge històric de la cartoixa, no s'autoritzarà cap edificació per a cap ús, i queden expressament prohibits els abocaments de residus i moviments de terres, excepte els requerits per al seu estudi i conservació. Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat, sol·licite i obtinga autorització expressa.
Article 5
Els camins que circumden la cartoixa, el barranc, els ponts sobre la rambla de Montero i el rierol que formen part de la memòria històrica de l'entorn, seran conservats, preservant els elements definitoris de la seua tipologia i construcció.
Article 6
Qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble, les seues parts ocultes o el seu entorn de protecció se sotmetrà al que disposa l'article 62 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià.
Article 7
Esta normativa és transitòria fins a l'aprovació del preceptiu pla especial de protecció previst en l'article 34. 2 de la Llei 4/1998. d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, per als entorns de protecció dels monuments.