Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 9905, del 31-07-2024 (2024/7769)

RESOLUCIÓ de 28 de juny de 2024, per la qual s’incoa l’expedient per a declarar bé d’interés cultural immaterial la Romeria de la Santa Faç d’Alacant.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   9905

Data del DOGV
:   31-07-2024

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2024/7769

CVE
:   PCSH-G-8564-4897

Data del document
:   28-06-2024

Organisme emissor
:   Vicepresidència Primera i Conselleria de Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

L’article 12 de l’Estatut d’Autonomia de la Comunitat Valenciana assenyala que correspon a la Generalitat vetlar per la protecció i defensa de la identitat i dels valors i interessos del poble valencià, així com el respecte a la diversitat cultural i el patrimoni històric de la Comunitat Valenciana.

Per la seua part, la Llei 4/1998, d’11 de juny, del patrimoni cultural valencià, establix en l’article 45 que seran declarats béns immaterials d’interés cultural les activitats, les creacions, els coneixements, les pràctiques, els usos i les tècniques que constituïxen les manifestacions més representatives i valuoses de la cultura i de les formes de vida tradicionals dels valencians, així com les tradicions en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d’oci, i, especialment, les que han sigut objecte de transmissió oral i les que mantenen i potencien l’ús del valencià.

Vistos els informes tècnics favorables a la incoació de l’expedient de declaració de bé d’interés cultural immaterial emesos pel Servei Territorial de Cultura i Esport d’Alacant i per la Comissió Tècnica per a l’Estudi i l’Inventari del Patrimoni Immaterial.

Considerant el que disposa l’article 27 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d’11 de juny, del patrimoni cultural valencià,

RESOLC

*Primer*

Incoar l’expedient per a declarar bé d’interés cultural immaterial la romeria de la Santa Faç d’Alacant.

*Segon. Descripció del bé i valors*

D’acord amb els articles 28 i 45 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d’11 de juny, del patrimoni cultural valencià, es fa constar, en l’annex d’esta resolució, la descripció i els valors del bé.

*Tercer. Mesures de protecció i salvaguarda*

La protecció de la romeria de la Santa Faç d’Alacant, com a patrimoni cultural immaterial, es concretarà en les mesures següents:

a) Realitzar tasques d’identificació, descripció, investigació, estudi i documentació amb criteris científics.

b) Incorporar els testimoniatges disponibles a suports materials que en garantisquen la protecció i preservació.

c) Vetlar pel desenvolupament normal i la pervivència d’esta manifestació cultural, així com tutelar la conservació dels seus valors tradicionals i la seua transmissió a les generacions futures.

Qualsevol canvi que excedisca el desenvolupament normal dels elements que formen esta manifestació cultural s’haurà de comunicar a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural perquè, si és el cas, reba l’autorització administrativa i es modifique esta declaració.

La gestió del bé la tindrà l’Ajuntament d’Alacant i la diòcesi d’Orihuela-Alacant, que seran els qui decidiran sobre aspectes materials i immaterials, així com sobre el desenvolupament de la manifestació cultural mencionada.

*Quart*

En compliment del que establix l’article 27.3 de la Llei 4/1998, d’11 de juny, del patrimoni cultural valencià, es notifica esta resolució als interessats, i es comunica al Registre general de béns d’interés cultural perquè s’anote de manera preventiva.

*Quint*

Publicar esta resolució amb el seu annex en el *Diari Oficial de la Generalitat Valenciana*  i en el *Boletín Oficial del Estado.*

ANNEX

La romeria de la Santa Faç, també coneguda popularment com la Peregrina, s’emmarca en les festes populars i tradicionals de la ciutat d’Alacant, com una clara expressió de la seua cultura i la seua religiositat popular. Al costat de les Fogueres de Sant Joan, té la consideració de festa oficial de la ciutat. En paraules de la professora Andrea Moreno: “La festa conté diferents significats històrics, culturals, etnològics, rituals. Per una part, la romeria és la celebració d’una commemoració històrica i del fervor popular alacantí, ja que la gent va en peregrinació fins al lloc on es va produir el miracle de la llàgrima, i on posteriorment l’Ajuntament alçà un santuari per a albergar la relíquia i oferir-li un lloc de devoció pública. Per una altra part, la romeria és també un ritu d’afirmació col·lectiva del poble d’Alacant. És la comunitat i la gent que participa qui dota a la festa de significats identitaris com a símbol de germanor i de pertinença a la ciutat.

La Peregrina, analitzada com un element patrimonial de naturalesa immaterial conjuga, a més, diferents components i variables que, des del punt de vista etnològic, adquirixen un interés destacat a l’hora d’analitzar i definir la devoció i la religiositat popular. La romeria ens parla de les representacions culturals de la ciutat d’Alacant i la seua gent, i de la vinculació d’una manifestació que, tot i ser hui dia multitudinària, té l’origen en la cosmogonia i les manifestacions rituals i festives adscrites a la societat tradicional, on el món rural tenia gran presència. Sens dubte, amb el pas dels segles, la Peregrina s’ha convertit en una festa que, a més del seu valor ritual i religiós amb la devoció i el fervor popular a la relíquia, també ha desenvolupat un valor sociocultural comunitari, on la cohesió i la definició identitària prenen tot el seu significat.

La devoció a la santa Faç, materialitzada en la romeria anual de la Peregrina, és, sens dubte, la principal expressió cultural i religiosa de la ciutat i l’horta d’Alacant des del final del segle XV fins a l’actualitat. Té l’origen en el fet que, segons la tradició, és considerat com el primer miracle públic fet per la relíquia el 17 de març de 1489: el miracle de la llàgrima, ocorregut al costat del barranquet de Lloixa, en el lloc on actualment se situa el cambril de la Santa Faç.

*1. Identificació*

a. Identificació gràfica

a.1 La santa Faç d’Alacant (la relíquia)

La imatge de la santa Faç o Faç divina que el poble d’Alacant i totes les persones devotes de la relíquia tenen associada, que forma part de l’imaginari col·lectiu de la ciutat i pobles de la seua horta històrica, es correspon amb la representació pictogràfica del rostre de Crist que s’observa a través del vidre anvers del reliquiari en l’interior del qual es custodia la preuada relíquia. Es tracta d’una tela pintada amb la imatge bizantina de la santa Faç, amb una llàgrima en la galta dreta; la imatge està envoltada per una creu roja, tancada en una circumferència doble del mateix color. D’entre les moltes representacions gràfiques de la santa Faç, segons s’ha descrit en el paràgraf anterior, cal destacar-ne dos:

Una primera formada pel rostre de Crist (tal com apareix en la pintura que tanca el reliquiari) emmarcat o envoltat per una creu, tancada en una circumferència doble. És la representació que des del segle XVIII apareix en gravats i en el segle XXI en els pins, xapes i medalles que els pelegrins visten el dia de la Peregrina, així com en la cartelleria referent als actes celebrats en honor de la relíquia; una segona estaria constituïda per l’anterior imatge del rostre de Crist i el reliquiari en l’interior del qual es conserva la relíquia.

a.2 La Peregrina

La Peregrina o romeria de la Santa Faç, en la qual cada any el poble d’Alacant recorre els set quilòmetres que separen la cocatedral de Sant Nicolau del caseriu de la Santa Faç, on se situa el monestir santuari en el qual es custodia i venera la relíquia des de l’inici del segle XVI, pot identificar-se gràficament de moltes maneres, perquè moltes són les diferents imatges que esdevenen durant eixe transcurs.

a.3 La fira de Santa Faç

Coincidint amb la celebració de la Peregrina i fins al diumenge següent, en els voltants del monestir se celebra una fira popular. Encara que, hui dia, la majoria de parades s’instal·len en el terme del municipi veí de Sant Joan d’Alacant, en el terme d’Alacant, concretament en la plaça Luis Foglietti, on es troba l’entrada i façana principal del monestir, continuen instal·lant-se les tradicionals parades de venda de ceràmica i cantereria tradicional del municipi d’Agost. Estes parades, amb botiges, testos, campanes i vidrioles a manta i, antany, cànters i llibrells, donen lloc a una de les estampes més tradicionals i representatives de la fira de la Santa Faç.

b. Àmbit

La Peregrina o romeria de la Santa Faç s’emmarca en les celebracions religioses o devocionals de caràcter popular perquè constituïx una manifestació multitudinària de la devoció que des de l’any 1489, el poble d’Alacant, en unió de moltes persones d’altres poblacions, professen a la relíquia de la santa Faç. També, cal emmarcar-la en l’àmbit de la cultura festiva, sent com és una de les dos festes oficials de la ciutat d’Alacant (article 6.2.b) de l’Ordenança reguladora de les festes populars de la ciutat d’Alacant (BOP: núm. 11, de 18 de gener de 2022). Així mateix, forma part de la cultura o expressió identitària de la ciutat d’Alacant, de la qual és la principal icona i senyal d’identitat dels alacantins.

Finalment, tant la Peregrina com la fira de Santa Faç tenen un fort component tradicional, especialment apreciable en tot el que toca l’organització de la Peregrina i l’extracció de la relíquia del sagrari on es custodia (amb normes i protocols centenaris), com també en la presència de productes tradicionals en les parades que conformen la fira (cantereria, torrons, dàtils, canya de sucre, bastons…), on alguns dels venedors formen part de famílies d’artesans que fa més d’un segle que hi participen.

c. Tipologia

Romeria popular en la qual milers de persones recorren la distància que hi ha entre la cocatedral de Sant Nicolau de la ciutat d’Alacant i el monestir de la Santa Faç on es conserva i venera la relíquia en honor de la qual se celebra esta romeria. En arribar les autoritats religioses i civils al monestir, s’extrau la relíquia del seu cambril i se celebra una missa de campanya davant de la façana principal del monestir, en la plaça de Luis Foglietti. Acabada la celebració eucarística i després d’impartir la benedicció als fidels amb la relíquia, torna a l’interior del monestir i s’introduïx de nou en el sagrari, on romandrà fins a la pròxima Peregrina.

Fira que s’instal·la en els voltants del monestir de la Santa Faç, conformada per parades de venda de productes tradicionals i d’altres tipus, així com per atraccions infantils i pròpies d’esta classe de fires.

d. Denominació principal i altres

– La Peregrina.

– Romeria de la Santa Faç.

– Fira de Santa Faç.

Precisions quant a la denominació:

d.1 Quant al nom de la relíquia, monestir i caseriu o pedania

Cal precisar que la relíquia de la santa Faç, originàriament, era denominada Santa Verònica o Sancta Verònica, denominació que també va rebre el monestir erigit al començament del segle XVI per a custodiar la relíquia, així com el caseriu o llogaret sorgit al voltant del recinte monacal. A partir del segle XVIII, eixa denominació se substituïx per la de santa Faç. En els segles XX i XXI, l’expressió “Faç divina” o “Faz divina” també la gasten moltes persones per a referir-se a la relíquia.

d.2 Quant a la denominació de la Peregrina o romeria

En els documents més antics (1496 i 1518) és denominada “processó general” o “ordenada procesión”. Posteriorment apareixerà l’expressió “procesión peregrina”. La denominació “romeria” és molt posterior, si bé a partir de la segona mitat del segle XX és la que va acabar per popularitzar-se i imposar-se a altres denominacions. Amb tot, l’expressió “dia de la Peregrina”, “la Peregrina” o “Peregrina” no ha deixat de gastar-se mai i, en l’actualitat, té un marcat caràcter tradicional i oficial. N’és una bona prova que, en l’acte o cerimònia amb el qual s’inicia la romeria de la Santa Faç, que té lloc dins de la cocatedral de Sant Nicolau, l’expressió que diuen el degà i l’alcalde en els seus parlaments o intervencions durant este acte és la de “la Peregrina” i “Peregrina”.

d.3 Quant a la denominació litúrgica del dia de la Santa Faç

Segons el calendari litúrgic propi de la diòcesi d’Orihuela-Alacant, aprovat pel Decret del 24 de setembre de 2003 (Congregació per al Culte Diví i Disciplina dels Sagraments. Prot. N. 1697/03/L), el dijous de la II setmana de Pasqua se celebra “La Santa Faç de nostre senyor Jesucrist”.

e. Imatge

Pel que fa a la relíquia, la representació gràfica de la santa Faç (el rostre de Crist que apareix en l’anvers del reliquiari) és una cosa que tots els alacantins i habitants dels pobles de l’horta d’Alacant i contornada identifiquen amb facilitat, i reconeixen en la icona de la santa Faç o Faç divina una cosa molt volguda i que senten com a part de la seua identitat. La icona és present en la indumentària que porten els romers (brusa, mocador), en els adorns que col·loquen sobre esta indumentària (xapes, pins, medalles) i en els ornaments amb els quals es revisten els sacerdots (estola, capa, casulla).

Pel que fa a la Peregrina o romeria de la Santa Faç, són imatges que la definixen i la identifiquen la canya amb romer, la brusa (fins fa uns quants anys, de color negre, però últimament també d’altres colors) i el mocador amb quadros blaus i blancs (mocador d’herbes). A estos símbols cal sumar la rèplica o imatge pelegrina de la santa Faç, pintada en 1989 pel sacerdot i artista plàstic José Soler Cardona (1926-2009).

Quant a la fira de la Santa Faç, les campanes de ceràmica d’Agost constituïxen un dels productes més característics i tradicionals.

f. Comunitats o persones relacionades amb l’element

És una romeria oberta a tot el món, en la qual participa el poble, creients o no, els representants religiosos del capítol de la cocatedral de Sant Nicolau i l’Ajuntament d’Alacant. Tanmateix, estos últims exercixen un paper destacat en la Peregrina, ja que són la comitiva oficial que guia la romeria, seguint l’itinerari marcat com a oficial. Com a romeria i manifestació del fervor i de la religiositat popular també participen en la Peregrina col·lectius i associacions de la ciutat d’Alacant (fogueres, barraques, penyes…), encara que sempre a títol individual (Moreno Martín, 2017).

Encara que la seua participació es limita a entregar les dos claus del sagrari de la Santa Faç que custodien en el monestir, necessàries per a obrir el sagrari (tant en l’acte de prova de claus com el mateix dia de la Peregrina), cal incloure dins de les comunitats o persones amb una participació rellevant la comunitat de religioses canongesses regulars lateranenses de Sant Agustí.

Des d’una perspectiva general/popular:

Principalment el poble d’Alacant i també (tot i que en menor mesura) de poblacions de la contornada com Sant Joan, Mutxamel, el Palamó, el Campello i Sant Vicent del Raspeig. A més de des de les poblacions immediates a la ciutat, també hi acudixen pelegrins des d’altres poblacions, com Xixona (algunes persones fan el recorregut caminant des de la ciutat torronera fins al monestir, si no tots els anys, sí alguns) i des de poblacions i llocs més llunyans, bé per devoció, bé per promesa a la santa Faç o per curiositat (persones que volen conéixer la fira i participar en la romeria). No és possible delimitar la participació de romers a un nombre limitat de poblacions, perquè si bé la festa i devoció a la relíquia està més arrelada en les poblacions dels voltants de la ciutat d’Alacant i en les que conformaven l’antiga horta de la ciutat, en la Peregrina participen romers que arriben des de moltes poblacions i llocs.

Des d’una perspectiva institucional:

En la cerimònia que dona inici a la Peregrina: en la breu cerimònia que precedix l’eixida de la Peregrina participen el degà president del capítol de la cocatedral de Sant Nicolau (revestit amb l’alba i l’estola) i l’alcalde de la ciutat d’Alacant, els dos amb un clar rol institucional, cenyixen la seua intervenció al protocol establit. Al costat d’ells, amb una participació d’un marcat caire religiós, el bisbe de la diòcesi (sense revestir) resa una oració després del cant de les lletanies i impartix la benedicció als presents.

Durant la romeria: al costat de les persones en general arribades des de les poblacions mencionades i encara des de moltes altres, tenen una participació destacada en la romeria la corporació municipal de l’Ajuntament d’Alacant (titular del patronat sobre el monestir de la Santa Faç i depositari de 2 de les 4 claus del cambril de la Santa Faç) i el capítol de la cocatedral de Sant Nicolau, des del temple del qual s’inicia la romeria a les 8 hores i des del qual ix una rèplica de la relíquia (per la porta Negra) al voltant de la qual van els sacerdots que participen en la romeria, revestits amb alba blanca i estola roja, i el preste (portador de la rèplica de la relíquia) amb una senzilla capa roja. En la romeria prenen part altres autoritats de diversa índole que se sumen a la multitud. Encara que solen anar a prop de la rèplica de la santa Faç que porten els sacerdots revestits, no hi ha una presidència oficial comparable a la que veem en altres manifestacions religioses. En els últims anys és habitual que en eixe grup d’autoritats que marxen pròximes a la rèplica de la relíquia, a més del bisbe de la diòcesi (que participa en la romeria sense revestir, com un romer més, vestit amb brusa i mocador), siguen presents el president de la Generalitat Valenciana i el de la diputació d’Alacant, entre altres autoritats.

En el primer tram de la romeria, entre la cocatedral de Sant Nicolau i la basílica de Santa María també participa la Real Hermandad Sacramental del Santísimo Cristo de las Penas y Santa Mujer Verónica (integrada en la Real y Muy Ilustre Hermandad Sacramental del Cristo del Mar), en la qual la santa Verònica es troba amb la rèplica de la santa Faç poc després d’eixir esta última de la cocatedral, concretament en la plaça de la Santíssima Faç, a les espatles de la casa consistorial d’Alacant. El pas de la Verònica marxarà integrat en la Peregrina durant un breu trajecte, fins a la pròxima basílica de Santa Maria (seu canònica del pas).

L’Ajuntament d’Alacant assumix l’organització de l’acte. A més de tallar carrers, ocupar la via pública, regular el trànsit, etc. és el responsable també d’instal·lar la denominada paraeta municipal, instal·lada en la vorera d’enfront de l’eixida del complex de Vistahermosa, al costat del carrer de la Cigonya, en la qual es distribuïxen a tots els participants de la romeria rotllets i mistela per a recuperar forces.

En 2024, en la paraeta municipal, situada enfront del complex de Vistahermosa, es van repartir 1.200 quilos de rotllets d’anís fets en forn de llenya. D’ells, el 10 % sense gluten i un altre percentatge similar per a persones diabètiques elaborats amb edulcorants naturals. A més, 900 litres de mistela procedent de Xaló.

Durant l’obertura del cambril:

Ajuntament d’Alacant (alcalde/essa, regidores/es, síndics i síndiques i titular de la secretaria general de la corporació): aporta dos de les quatre claus que obrin el sagrari on es custodia la relíquia.

Capellà rector del monestir santuari de la Santa Faç: aporta les dos claus que custodia la comunitat de religioses canongesses regulars lateranenses de Sant Agustí, actuals custòdies del monestir; extrau la relíquia del sagrari, dona la benedicció als presents (alguns dels quals besen el reliquiari) i l’entrega a l’eclesiàstic de més rang, normalment el bisbe diocesà. Tot seguit s’inicia la processó de trasllat fins a l’altar instal·lat davant de la façana del monestir, en la plaça Luis Foglietti.

Cavallers custodis designats per l’Ajuntament d’Alacant: custodien la relíquia des del moment en què s’extrau del sagrari i cambril on es venera fins que hi torna, una vegada acabada la celebració de la missa de campanya en l’exterior del monestir.

Trasllat de la relíquia a l’altar instal·lat davant de la façana del monestir per a la celebració de la missa de campanya:

Eclesiàstic de més rang portador de la relíquia (normalment, el bisbe de la diòcesi).

Portadors del pal·li (sis veïns de Santa Faç).

Durant la missa de campanya:

La Coral Tabaquera Alacantina s’encarrega de la part musical de la celebració eucarística. Destaca la interpretació de la composició Santa Faz (pregària) del mestre Moisés Davia (1922-1994) i Misericòrdia, Faz Divina, de Sánchez Limiñana.

Cofradía Santa Mujer Verónica de Sant Joan d’Alacant: la imatge titular d’esta confraria, al coll dels seus portants, fa una salutació davant de la relíquia (tres reverències) i tot seguit obri les mans per a mostrar el llenç amb la santa Faç. Acabada la trobada amb la relíquia, la imatge es queda damunt de les andes al costat del lloc on es troba instal·lat l’altar per a la missa de campanya.

Presidix la santa missa el bisbe diocesà o l’eclesiàstic de més rang que es trobe present. Entre els sacerdots concelebrants, se situen al costat del bisbe, revestits amb casulla, el rector de Sant Joan Baptista de Sant Joan d’Alacant (el monestir es troba dins del terme parroquial de Sant Joan), el capellà rector del monestir santuari de la Santa Faç i el degà de la cocatedral de Sant Nicolau. Al costat de la resta de preveres i diaques, en la celebració són presents també els seminaristes de la diòcesi.

En relació amb la fira que s’instal·la als voltants del monestir:

Del dijous de Santa Faç al diumenge següent (4 dies).

Des d’una perspectiva institucional: en l’actualitat, gran part de la fira s’instal·la en el terme de Sant Joan d’Alacant, per la qual cosa és a l’Ajuntament de Sant Joan d’Alacant a qui li competix tots els aspectes relatius a l’autorització de l’ocupació de la via pública per les parades (120 en 2024) que s’instal·len amb motiu de la celebració de la fira de la Santa Faç. Segons la informació que consta en el web de l’Ajuntament d’Alacant, en la part del caseriu situada en el terme municipal de la ciutat d’Alacant (plaça de Luis Foglietti i carrers adjacents) s’instal·len en l’actualitat sis parades per a la venda de productes considerats com a tradicionals de la festivitat de Sant Faç, concretament medalles, cantereria, ceràmica i garrots. Al seu costat se n’instal·len tres més, als voltants del monestir, entre elles la que instal·len les religioses del monestir en el qual venen medalletes i dolços elaborats per elles mateixes i una altra destinada a la venda de bruses i mocadors al·lusius a la romeria.

Des d’una perspectiva artesanal: en la fira de Santa Faç participen, entre altres, diversos artesans de la comarca que instal·len allí la seua parada des de fa dècades. Entre elles cal destacar els canterers d’Agost, els torroners de Xixona, els datilers de la ciutat d’Elx, les parades dedicades a la venda de canya de sucre i els venedors de caramels i torró de nóvia vinguts des de la comarca del Baix Segura.

g. Descripció breu

La Peregrina o romeria de la Santa Faç constituïx una multitudinària manifestació de fe, una expressió de la religiositat popular del poble alacantí i una festivitat tradicional dins del calendari festiu anual de la ciutat d’Alacant i de les poblacions del seu voltant. Se celebra el segon dijous després del Diumenge de Pasqua. Hi participen cada any més de 300.000 romers arribats des de diferents llocs i poblacions de la província d’Alacant i encara de més lluny, tot i que el gros dels participants ve de la ciutat d’Alacant. Integren esta celebració la romeria des de la ciutat d’Alacant fins al monestir de la Santa Faç, l’eixida de la relíquia des del seu sagrari i cambril fins a la plaça de Luis Foglietti i la celebració d’una missa de campanya multitudinària, actes que tenen lloc tots durant el dia de la Peregrina o de la Santa Faç. Paral·lelament i amb motiu d’esta festivitat, des del dijous al diumenge s’instal·la en els voltants del monestir de la Santa Faç una fira amb més de 100 parades, entre les quals destaquen, pel seu valor tradicional, les de venda de cantereria i ceràmica d’Agost, torrons de Xixona i dàtils d’Elx, entre altres.

La Peregrina té l’origen en el denominat miracle de la llàgrima fet per la relíquia de la santa Faç el 17 de març de 1489, en el lloc on actualment hi ha el cambril on es venera. A causa del caràcter popular i festiu que ha tingut la celebració des de temps antic, l’autoritat eclesiàstica, amb una decisió de 1663 que no va ser executada i complida fins a 1752, va traslladar la Peregrina al dijous posterior al segon diumenge de Pasqua.

*2. Marc espacial*

a. Localització. La Peregrina es dirigix al monestir de la Santa Faç, en els voltants de la qual s’instal·la la fira, situat al costat del barranquet de Lloixa, sobre el lloc en el qual el 17 de març de 1489 es va produir el miracle de llàgrima que dona origen a la celebració de la romeria. En l’actualitat, el llit d’este barranc es troba desviat i ja no transcorre per darrere del monestir.

a.1 Peregrina o romeria de la Santa Faç. Eixida de la Peregrina: porta Negra de la cocatedral de Sant Nicolau d’Alacant.

Itinerari: transcorre entre la cocatedral de Sant Nicolau d’Alacant i el monestir de la Santa Faç, tota en el terme d’Alacant. Ve descrit més avant (apartat b. recorregut).

Actes en el monestir i en la plaça Luis Foglietti: acte d’obertura del sagrari, extracció de la relíquia del sagrari i entrega al senyor bisbe o eclesiàstic de més rang, eixida de la relíquia del monestir i col·locació en el tabernacle instal·lat a este efecte davant de la façana principal del monestir, missa de campanya en la plaça del monestir (plaça de Luis Foglietti) i devolució de la relíquia al seu cambril, introducció en el sagrari i tancament.

a.2 Fira de Santa Faç. La fira se situa en els voltants del monestir, en els termes municipals d’Alacant (plaça Luis Foglietti i carrer Alberola Canterac) i de Sant Joan d’Alacant (avinguda d’Alacant, carrer de la Verònica i plaça de la Santa Faç).

b. Recorregut

b.1 Recorregut que fa hui en dia la Peregrina oficial. Itinerari d’anada: porta Negra de la cocatedral de Sant Nicolau, carrers Miguel Soler, Sant Nicolau, Major, plaça de la Santíssima Faç, Major, la Vilavella, Mare de Déu del Socors, avinguda de Dénia i carretera Alacant-València fins a l’arribada al nucli de la Santa Faç, en el qual la Peregrina entra pel carrer Alberola Canterac i es dirigix a la plaça Luis Foglietti, on se celebrarà la santa missa de campanya. La comitiva oficial (autoritats i reverend clergat entren al monestir i es dirigixen al cambril per a la cerimònia d’obertura del sagrari).

Paraeta municipal: instal·lada en l’avinguda de Dénia, en la vorera situada enfront de l’eixida del complex Vistahermosa, al costat del carrer de la Cigonya.

Com a novetat en l’edició de 2024, s’han estrenat 30 domassos i tapissos amb els quals l’Ajuntament d’Alacant ha engalanat els carrers per les quals discorre la romeria tant en l’eixida de la ciutat com en l’arribada al caseriu.

Itinerari de retorn: no hi ha un retorn oficial, sinó que els participants (autoritats i persones en general) tornen a Alacant al llarg del dia. El retorn es realitza actualment per la carretera general (també en el transport públic habilitat). Antigament moltes persones tornaven pels camins de l’horta d’Alacant, però hui esta utilització és residual.

b.2 Altres recorreguts històrics

Per a Moreno Martín, “la devoció alacantina per la relíquia va ser tal que, com descrigueren Horta i Melis, històricament es poden rastrejar diversos itineraris per als trasllats i rogacions de la Santa Faç (1989, 57-58):

El recorregut que va des de Sant Joan a Santa Faç i als Àngels.

L’itinerari que unix els Àngels, Vistahermosa i Santa Faç.

El que ix de Sant Vicent, passa pel Palamó i acaba en Santa Faç”.

Pel que fa al camí i itinerari tradicional que seguien les rogacions o romeries que eixien des del poble de Sant Joan d’Alacant al monestir de la Santa Faç, este era el denominat camí de Lloixa, que transcorria per la històrica partida i llogaret del mateix nom passant per les històriques finques de Torrebonança, el Tesorillo, vil·la Flora, vil·la Tay i Villós.

*3. Marc temporal*

Segons el calendari litúrgic de la diòcesi d’Orihuela-Alacant, la Peregrina se celebra el dijous de la segona setmana de Pasqua, és a dir, dos dijous després del Diumenge de Resurrecció. D’esta manera, la data de la festivitat de la Santa Faç pot oscil·lar entre el 2 d’abril i el 6 de maig.

Originàriament i fins a l’any 1751, la Peregrina o romeria de la Santa Faç es va celebrar coincidint amb el 17 de març, en memòria del denominat miracle de la llàgrima fet per la santa Faç, al costat del barranquet de Lloixa, el 17 de març de 1489. A partir de 1752, i llevat d’un breu parèntesi entre 1811 i 1813, la Peregrina va passar a celebrar-se 11 dies després del Diumenge de Pasqua, data en la qual continua celebrant-se en l’actualitat.

Com que esta data sempre coincidia en temps litúrgic de Quaresma, que és temps de dejuni i penitència, l’església diocesana, en el III sínode celebrat en 1663, va decretar que la celebració s’ajornara al dijous següent al dominica in albis (segon diumenge de Pasqua) amb la finalitat d’evitar que la celebració de la Peregrina tinguera lloc dins del temps de Quaresma. El decret, no obstant això, no es va executar fins a 1752, en temps del bisbe Juan Elías Gómez de Terán (Cutillas, 1998, 298-299). Al principi del segle XIX, durant la Guerra de la Independència, va tornar a celebrar-se el 17 de març durant uns 3 anys (Cutillas Bernal).

La fira de la Santa Faç se celebra entre el dijous i el diumenge següent a la Peregrina.

3.1 Romeria – Peregrina:

a. Calendari: dijous següent al dominica in albis (segon dijous de Pasqua).

b. Periodicitat: la Peregrina se celebra amb caràcter anual (s’ha suspés en períodes bèl·lics o de gran inestabilitat i amb motiu de crisis sanitàries / epidèmies).

c. Horari – desenvolupament de la Peregrina / romeria de la Santa Faç:

Des de les 6:00 hores, repartiment de canyes de romer en la Cocatedral de Sant Nicolau i baixos de la casa consistorial d’Alacant.

Des de primeres hores del matí, molt abans de l’inici de la Peregrina oficial, molts romers començaran a recórrer l’itinerari entre la Cocatedral o l’Ajuntament, segons on hagen arreplegat la canya, i el monestir de la Santa Faç.

08:00 hores: acte d’inici de la Peregrina oficial, des del presbiteri de la cocatedral de Sant Nicolau. Benvinguda a càrrec del degà, cant de les lletanies, oració a càrrec del bisbe, l’alcalde sol·licita en nom de la ciutat que s’inicie la Peregrina oficial, el bisbe impartix la benedicció i seguidament l’alcalde fa la triple invocació (“Faç divina, misericòrdia!”), ordena que s’encete la Peregrina oficial i desitja a tots els presents una bona Peregrina.

Acabat este acte, al voltant de les 8:15 h, la Peregrina oficial ix per la porta Negra del temple cocatedral acompanyant la rèplica de la santa Faç.

De 8:00 a 10:00 hores: recorregut comprés des de la Cocatedral de Sant Nicolau fins al monestir de la Santa Faç (la duració de l’itinerari dependrà de la marxa de la comitiva oficial).

De 7:00 fins a les 11:30 hores, paraeta municipal, instal·lada en la vorera d’enfront de l’eixida del complex Vistahermosa, al costat del carrer de la Cigonya.

De 10:30 a 11:30 hores: en el cambril de la Santa Faç, cerimònia d’obertura del sagrari per a l’extracció de la relíquia.

Trasllat de la relíquia amb pal·li des del cambril a l’altar instal·lat en la plaça Luis Foglietti.

Trobada de la relíquia amb la imatge de la santa Verònica de la confraria del mateix nom de Sant Joan d’Alacant.

Celebració de la missa oficial (missa de campanya). Plaça Luis Foglietti (duració d’1 hora aproximadament). Actuació de la Coral Tabaquera Alacantina.

Finalitzada la santa missa, devolució de la relíquia al seu cambril i trasllat amb pal·li des de l’exterior del monestir al cambril, on es tancarà el sagrari en el qual es custodia.

3.2 Fira de la Santa Faç

Parades instal·lades en el terme municipal d’Alacant: des del dimarts 9 abril fins al diumenge 14 d’abril, els dos inclosos, en l’horari comprés entre les 9:00 i les 21:00 hores, plaça Luis Foglietti i adjacents. En 2024, la regidoria d’Ocupació Pública ha autoritzat un total de nou parades de venda de productes: sis d’elles estaran localitzades en la plaça de Luis Foglietti. En els voltants del caseriu, una altra d’entrepans. A estes se sumen la que situen les religioses en la qual venen medalletes i productes elaborats per elles mateixes, i un de tèxtil en el qual podran adquirir bruses i mocadors al·lusius a la romeria.

Parades instal·lades en el terme municipal de Sant Joan d’Alacant: des del dijous 11 abril fins al diumenge 14 d’abril, els dos inclosos. Des de 2017, les parades en el terme santjoaner s’instal·len en l’avinguda d’Alacant, en el carrer de la Verònica i en la plaça de la Santa Faç. En 2024, l’Ajuntament de Sant Joan d’Alacant oferix un total de 144 parades que es dividixen en les categories següents: alimentació (50); articles religiosos (6); garrots (5); bar en remolc (10); remolc de gelats (4); ferreteria (6); capells i gorres (5); bijuteria, artesania, marroquineria i joguets (30); remolc de llepolies (4); camisetes personalitzades (4); ceràmica i cantereria (15) i plateria (5).

*4. Descripció i caracterització*

Segons la narració continguda en l’antic ofici en honor de la santa Faç (1518), la primera Peregrina de la història va tindre lloc el divendres 17 de març de 1489, quan, alertada la vila d’Alacant dels successos prodigiosos fets per la relíquia en el barranquet de Lloixa, van ocórrer els fets següents: Després d’això [es referix al miracle de la llàgrima], algunes persones dignes de credibilitat van anar ràpidament a la ciutat i van anunciar el que havia passat als principals ciutadans, al clergat i al poble. De seguida la ciutat sencera es va commoure i el poble, mogut amb gran devoció, va eixir pel mateix camí a l’encontre de la processó, deixant la ciutat pràcticament buida. El clergat i els rectors de la ciutat també van anar cap a aquell monestir.

Al voltant dels fets de la relíquia del 17 de març de 1489, es va forjar un relat tradicional que la població d’Alacant i la seua horta va assumir i va transmetre de generació en generació. En el web del monestir de la Santa Faç, eixe relat i tradició s’explica així: “L’any de 1489 i amb motiu d’una forta sequera, es va pensar a organitzar una processó de rogacions, en la qual s’emportaria la tela de la Santa Faç. Esta processó es va organitzar el 17 de març de 1489, des del poble de Sant Joan fins al santuari de Nostra Senyora dels Àngels”

a. Orígens documentats o atribuïts

Segons les fonts històriques i el relat tradicional, el 17 de març de 1489, en el transcurs d’una rogació, la relíquia de la santa Faç va protagonitzar el conegut com a “miracle de la llàgrima”, en el mateix lloc on hui s’alça el monestir de la Santa Faç, al costat de l’antic llit del barranc de Lloixa.

Per a aproximar-nos al coneixement d’aquell fet tenim, en l’actualitat, tres fonts.

1. Document pel qual Ferran II d’Aragó va aprovar la constitució de la confraria de santa Verònica. Tortosa, 29 de gener de 1496 (Arxiu del Regne de València. Transcrit i estudiat per Hinojosa Montalvo, 1996)

2.Officium in festo Sanctae Veronice sive imaginis faciei Domini Nostro Jesuchristi et imprimis vesperis, antifona. El relat dels prodigis fets per la santa Faç consta en les lectio 5a i 6a. Escrit en 1518 per fra Miquel Mateu, custodi de la província franciscana de València (Esplá 1919: 42; traduït del llatí al valencià per Biosca i Bas, 2014). Este religiós va escriure el relat dels fets esdevinguts el 17 de març de 1489, a partir de la narració que li van fer alguns testimonis que els havien presenciats 28 anys abans. L’ofici mencionat va ser concedit al monestir de religioses clarisses de “Sancta Verónica” pel papa Climent VII el gener de 1525 i, en paraules de Bendicho, era el que resaven en el monestir “el día en que se celebra la fiesta en memoria de tan grande milagro, que fue a 17 de marzo”.

3. Cròniques dels segles XVI i XVII. La tercera font, menys fiable, estaria constituïda per les referències als fets del 17 de març de 1489 contingudes en les cròniques de Viciana (1564), Escolano (1610-1611) i Bendicho (1640).

Com sol passar amb les tradicions molt arrelades i estimades per la població d’un territori, el relat popular sol imposar-se als fets històrics, i les llacunes dels documents acaben omplint-se amb facilitat amb “fets” que, malgrat no estar avalats per la documentació històrica, són assumits sense cap mena de discussió. La Santa Faç no és aliena a esta realitat. Tradició i dades històriques no sempre van juntes.

a.1 La santa Faç, abans de la Santa Faç?

Una lectura atenta del document pel qual Ferran II d’Aragó va aprovar la constitució de la confraria de Santa Verònica, atorgat a Tortosa el 29 de gener de 1496, revela dades inesperades i per a les quals, actualment, no hi ha cap explicació: En la orta de la vostra vila de’Alacant en dies passats fonch edificada una molt devota yglesia sots invocació de la Sancta Verònica en la cual yglesia se segueixen molts miracles e novament ni ha seguit hu, que per causa de la gran sequedad que per voluntat divina en aquella terra era, fonch per lo justícia e jurats de la dita vila ordenat que fes solemna processó general a la yglesia de la Sancta Verònica, e seguís que portant un devot religiós la ymatge de la Sancta Verònica en lo bras y stant aquell agenollat e tots los altres qui en la dita processó anaben en temps molt clar, cridant tots ¡Señor, ver Déu, misericòrdia!, en aquell instant fonch vista una làgrima en l’ull dret de la Sancta Verònica, del cual miracle se feu acte públic.

Així doncs, segons este document, quan va ocórrer el conegut com a miracle de la llàgrima, en el lloc on va succeir ja hi havia un temple dedicat a la relíquia de la santa Faç. De fet, la processó durant la qual té lloc este miracle, tenia com a destinació “la yglesia de la Sancta Verònica”. Este miracle, segons el text, seria un més dels que en aquell moment ocorrien en eixa església: “en la cual yglesia se segueixen molts miracles e novament ni ha seguit hu”.

Per al professor Hinojosa resulta difícil d’explicar tant el fet que la relíquia es portara al seu propi temple (en lloc de fer-ho a l’ermita i monestir franciscà dels Àngels, com diu la tradició i consta en altres fonts històriques), com que l’església dedicada a la santa Faç ja estiguera construïda abans de produir-se el miracle de la llàgrima. Per este motiu, Hinojosa arriba a la conclusió que es tracta d’una confusió del copista o narrador dels fets, ja que, en cas contrari, “no es troba una explicació plausible a este fet” (Hinojosa 2009: 7).

No sabem ben bé què va passar, perquè no érem allí i la resta de fonts que al·ludixen a este fet són (tret d’una) bastant posteriors i el relat que conté cada una, en alguns aspectes, no és coincident. Ara bé, ens trobem davant d’un document elaborat en 1496 i, per tant, molt pròxim en el temps a la data del miracle de la llàgrima (17 de març de 1489). A més, es tracta d’un document atorgat pel rei Ferran II a petició del “iusticie, iuratorum et Consilii ville Aliquiantis”, per la qual cosa, és molt probable que el relat dels fets que incorpora fora redactat a partir del contingut dels documents que, des del Consell d’Alacant, foren remesos al monarca aragonés.

a.2 Tot va començar un divendres 10 de març de 1489

En el text de l’antic ofici de la Santa Faç (1518) consta que: l’any del Senyor de 1489, en el territori d’Alacant, tant en la mateixa ciutat com en les seues pedanies rurals, era tal la sequera i l’escassesa d’aigua que els camps de forment i els altres començaven a secar-se i a morir per la sequedat.

Així les coses, el text de l’ofici explica que: Els habitants d’aquelles parts tenien la terra ja pròxima a la perdició total pel rigor de la sequera, i atribuint tan gran desastre als seus propis pecats, van decidir recórrer a Déu misericordiós i a la seua santíssima mare. I així el rector del lloc de Sant Joan, estant en els camps de reg amb els habitants del dit poble i altres que vivien a prop, va decidir anar amb ells devotament en ordenada processó al monestir dels frares menors, conegut com a Santa Maria de Gràcia, i així ho van fer (ofici antic de la Santa Faç, lectura segona).

Així doncs, segons l’antic ofici, la iniciativa d’esta primera processó va partir del rector de Sant Joan, Pere de Mena (de qui el text de l’ofici no ens proporciona el nom) i dels veïns del poble i els voltants. El lloc triat va ser l’antiga ermita on es venerava la imatge de la Mare de Déu dels Àngels, en el paratge anomenat pla del Bon Repòs, on des de 1440 hi havia una comunitat de frares franciscans i el monestir de Santa Maria de Gràcia (Bendicho 1991: 258-263). Per les referències que hi ha quant a esta processó en la crònica del degà Bendicho, sabem que “habían sacado un Christo” (Bendicho 1991: 291), imatge de la qual res més sabem. El cas és que les pregàries van ser escoltades: l’endemà d’aquella processó va caure una gran pluja que va regar la terra amb abundància i va alegrar tot el poble. Veent allò aquell rector i els altres presents, van decidir anar en processó a aquell monestir huit dies més tard perquè donaren les gràcies tal com calia a Déu omnipotent i misericordiós i a la seua santíssima mare pel benefici obtingut (ofici antic de la Santa Faç, lectura segona).

a.3 Els fets prodigiosos produïts per la relíquia en el barranquet de Lloixa el 17 de març de 1489

Una setmana després, el divendres 17 de març, és quan va tindre lloc la processó en la qual, segons la tradició i els testimonis documentals, la relíquia de la santa Faç va fer una sèrie de fets prodigiosos. El relat varia un poc segons les fonts que consultem. Per què va decidir el rector de Sant Joan traure en la processó d’acció de gràcies la relíquia de la santa Faç per a donar gràcies a Déu per la pluja si la setmana abans havia tret la imatge d’un Crist? Una possible explicació, a partir de les dades que ens proporciona Bendicho, seria perquè abans d’esta data, la relíquia ja havia fet alguna acció prodigiosa, tot i que, de manera privada, en casa del rector Mena. Sembla que després de rebre la tela de mans d’un cardenal en la ciutat de Roma i una vegada en sa casa de Sant Joan, la va depositar en el fons d’una arca, al costat de la seua roba: pero sucedió por tres veces hallarla encima de toda la ropa, que en la arca había, y riñendo, a la ama o mujer que le servía, de que le rebolviese la ropa de su arca, y assegurada de la ama, con juramento, de nadie la revolvía, conoció de que aquella reliquia se quería dar a conocer y salir a vista del pueblo (Bendicho 1991: 295).

Respecte a la processó celebrada el divendres 17 de març, a partir de les dades que ens proporcionen les fonts consultades, en destaquem les següents:

Qui va promoure la processó?

En el preàmbul del document de Ferran II de 1496, consta que la iniciativa va partir de “los justicia e jurats de la dita vila” d’Alacant. En el relat de Viciana, la idea va partir del poble “ los de la tierra [...] votaron de hazer una procession desde el lugar de Sant Joan al monesterio de nuestra señora de los Ángeles ” (Viciana 1882: 393). En la resta de textos s’atribuïx al rector de Sant Joan: “aquell rector i els altres presents van decidir anar en processó a aquell monestir huit dies més tard” (ofici antic de la Santa Faç, lectura segona); “queriendo hazer una devota processión los de una Aldea de por allí, llamada San Juan, a una hermita que estava dedicada a nuestra Señor de los Ángeles, su Retor mossén Pedro Mena [...]” (Escolano 1610: 90); “por lo qual determinó el dicho retor y lo propuso él mismo [...] hiciessen otra processión el viernes siguiente” (Bendicho 1991: 291).

Quina va ser la causa que va motivar la processó? Quin caràcter va tindre?

El document de Ferran II i els cronistes Viciana i Escolano mencionen la falta de pluja: “a causa de la gran sequedad que por voluntad divina en aquella tierra era” (Hinojosa 2009: 7), ens trobaríem, per tant, amb una rogació pro pluvia. Això no obstant, tant l’ofici antic de la Santa Faç, com el cronista Bendicho, parlen d’una processó per a donar gràcies a Déu per les pluges caigudes després de celebrar-se la processó del 10 de març: “van decidir anar en processó a aquell monestir huit dies més tard perquè van donar les gràcies com cal a Déu omnipotent i misericordiós i a la seua santíssima mare pel benefici obtingut” (ofici antic de la Santa Faç, lectura segona); Bendicho la qualifica com a “procesión de gracias y de alegria” (1991: 291).

Què va passar durant la processó? Quins fets sobrenaturals s’atribuïxen a la santa Faç? On van ocórrer?

En el document més antic, el que firma Ferran II el gener de 1496, els fets se situen en l’església de Santa Verònica, lloc on “se segueixen molts miracles”. Entre ells el següent: “portant un devot religiós la ymatge de la Sancta Verónica en lo bras: y stant aquel agenollat (e tots los altres), qui en lo dit puesto anaven en temps molt clar, cridant tots Senyor, ver Déu, misericordia, en aquell instant fonch vista una làgrima en l’ull dret de la Sancta Verónica”. I com volent deixar constància de la veracitat dels fets, puntualitza: “del qual miracle se feu acte públich”, és a dir, en va estendre l’acta un escrivà públic (Hinojosa 2009: 13). El document no precisa quan va tindre lloc aquell fet, però sí que menciona més avant que en “lo día de la Sancta Verónica” els confrares podran ajuntar-se, i en un altre capítol estipula com es triaran els “majorals” i “consellers” de la confraria “cascún any en lo dia de la festa de la Sancta Verònica”. No hi ha dubte que, en 1496, existia ja la festivitat de la Santa Faç, encara que el document no precise en quin dia se celebrava.

En l’antic ofici de la Santa Faç consta que, a pesar que primerament la relíquia era portada pel rector de Sant Joan, en un moment donat i per a poder organitzar millor la processó, en la qual prenien part “hòmens i dones, xiquets i xiquetes”, va encarregar que portara la relíquia a un dels dos frares menors que hi havien anat. Estant la santa Faç en les mans d’este religiós, va ocórrer el següent: va notar que portava un pes tan gran que a penes el podia sostindre. Va dir aleshores als qui eren al costat: «porte tant de pes que, si no m’ajudeu, crec que cauré en terra». De seguida, alguns dels que són al costat el van ajudar, aguantant els seus braços, perquè no caiguera en terra amb la imatge. Aleshores es va girar cap a la gent, mostrant-los devotament la imatge, perquè davant d’aquella tots demanaren la misericòrdia de Déu. Quan tota la congregació d’hòmens i dones suplicaven la misericòrdia del Senyor amb grans veus, els qui eren allà van vore que brollava una llàgrima brillant com si fora vidre baix de l’ull dret de la imatge, la qual podien contemplar clarament no només els qui hi eren al costat sinó també els qui estaven lluny [...] Quan este misteri va ser vist per tots, van pregar constantment la misericòrdia de Déu amb grans plors de devoció, amb noves alegries en veu alta i amb llàgrimes (ofici antic de la Santa Faç, lectura tercera i quarta).

És molt interessant el moment i el lloc on el text de l’ofici precisa que van ocórrer els fets: “després de travessar la rambla que es diu Lloixa, quan aquell rector que portava la imatge era en un lloc un poquet més alt de la riba d’aquella rambla”. Una descripció que perfectament és aplicable al lloc on actualment hi ha el cambril de la Santa Faç, en el marge dret de l’antic llit del barranquet de Lloixa.

Pel que fa a la narració dels successos esdevinguts en el monestir de Nostra Senyora de Gràcia i ermita de la Nostra Senyora dels Àngels, els divendres 24 i 31 de març de 1489, la narració que consta en l’antic ofici de la Santa Faç és la següent: En aquella època vivia en el monestir de Santa Maria de Gràcia l’il·lustre pare fra Francesc Benet, no menys famós per la seua vida que per la seua doctrina. Veent este frare que el poble estava preparat per a rebre els fruits de la penitència, de seguida va decidir predicar-los i, perquè l’església era menuda i no podia acollir tan gran multitud de gent, va predicar fora de l’església, i amb aquella predicació tots van ser molt consolats en el Senyor. Al final de la predicació, va demanar a tots els qui hi eren que el divendres següent anaren al mateix lloc amb les persones que hi havien faltat aquell dia, per a predicar-los de nou. El dia assignat van anar en processó els habitants de la ciutat i els residents en la parròquia de Sant Joan, als quals els va predicar fra Benet, i al final del sermó, per a animar el poble a major penitència, va agarrar la imatge i, alçant-la, la va mostrar a la gent. Aquell dia era tanta la tranquil·litat del clima que fins a eixe moment no s’havia vist cap núvol. Però, de sobte, va aparéixer un núvol negre i densíssim sobre el predicador i sobre la gent, amb tal força que tots es van quedar meravellats. Este núvol es va allargar sobre el cap del pare predicador fins al punt que als qui ho veien els semblava que el núvol intentava absorbir-lo i endur-se’l. De fet, alguns van vore el predicador mateix alçar-se del púlpit on estava predicant per una altura d’una llança de llarg (lectura quinta).

A la mateixa hora, alguns dels qui eren presents, mirant al cel, van vore en l’aire dos imatges absolutament iguals que la que tenia a les mans aquell predicador. Quan van vore tan gran miracle, al principi es van aterrir, però després es van omplir d’alegria i exultació, perquè assistien amb una fe encara major. Demanaven al Senyor amb plors i gran clamor el perdó dels seus pecats. Entretant, aquell venerable pare Francesc Benet, tornat al lloc anterior, va demanar a tots els que hi eren que l’octau dia tornaren allà, perquè pretenia predicar-los bé per a lloança de Déu i salvació de les seues ànimes. Aleshores, aquell núvol esmentat abans, allargant-se en quatre parts en forma de creu, va derramar tanta pluja que tots els qui hi estaven presents es van banyar moltíssim amb aquella aigua, i van tornar alegres a les seues cases (lectura sexta).

Tots els successos narrats van ser duts a terme per aquell que no necessita els nostres béns i de qui procedixen tots els béns, que els dona a tots generosament, i per esta raó, afegint favor sobre favor, no només va fecundar la terra amb l’abundància de pluges, sinó que també va omplir els cors humans amb la seua abundant gràcia. I no només va fer açò, sinó que també va mostrar un altre miracle destacable, de manera que, qui abans havia mostrat sobre la terra el seu poder, després ho va fer en l’aire, i després va donar sobre el cel un miracle als qui no havien demanat un miracle del cel, perquè així es mostrava el Senyor com el dominador de totes les criatures, no sols de la terra, sinó també del cel. I així van anar tots en processó l’octau dia, tant des de la ciutat com des dels llocs que hi havia prop, perquè, oint la predicació del pare Benet, s’ompliren de la gràcia de Déu amb benediccions plenes de dolçor. Mentres tots eren fora de l’església de Santa Maria de Gràcia preparats per a escoltar la paraula de Déu, este pare va ascendir a un lloc de predicació i va predicar sobre el fervor de l’esperit tan devotament i bé que va encendre en amor de Déu de manera meravellosa els cors dels qui hi eren (lectura sèptima).

Al final de la predicació, perquè tots es feren més devots i perquè tornaren a casa quan havien obtingut la benedicció, el pare Benet va agafar la imatge de la faç del Salvador i la va alçar davant de tot el poble. Aleshores, invocant Déu amb fort clamor i gran plor, tots van demanar de cor el perdó dels seus pecats. Mentres passava açò, els qui hi estaven van vore el cel com si estiguera obert i que del cel eixia una gran creu que tenia els colors de l’arc de sant Martí. Veent tan gran i destacat miracle, aterrits i alhora plens d’alegria i gran fe, lloant junts a Déu omnipotent i misericordiós amb grans veus, van tornar a les seues terres després de rebre la benedicció. La creu va romandre en la mateixa forma fins que tots se’n van anar d’aquell lloc. D’estos miracles tan evidents es pot concloure que aquella llàgrima no va ser creada per la casualitat ni per cap ficció, sinó pel poder de Déu, ja que el mateix Déu va confirmar aquell miracle amb tantes coses que van passar després i amb tants miracles evidents i, encara que ell és un testimoni impecable, la veritat primera i infal·lible no pot aprovar les mentires ni permetre testimoni de falsedat. No només pels miracles ja esmentats va confirmar el primer miracle, sinó que aquell i els altres miracles els va produir a través de molts altres miracles més, i els produeix constantment, i no deixa d’aprovar-los i confirmar-los amb freqüència (lectura octava).

Vegem ara que van escriure els cronistes sobre estos fets. El notari Martí de Viciana, que escriu la seua crònica del Regne de València a mitjan segle XVI, data el dia del “miracle de la llàgrima” el 17 de març de 1489 i explica que mossén Pedro Mena “rector de la iglesia del lugar de Sant Joan” tenia “un retrato o figura de la faz de Cristo”, que “los vulgares nombran Verónica”. A continuació, explica que a causa de la falta de pluja, “votaron hacer una processión desde el lugar de Sant Joan al monesterio de nuestra señora de los Ángeles”. Durant la processó, i sent portador de la relíquia fra Benito, en arribar al lloc on es va fundar el monestir “de la Sancta Verónica”, el religiós va sentir que la relíquia pesava molt i agenollats tots els presents “vieron salir del ojo derecho de la figura una lágrima ” la qual “baxó hasta el medio de la mejilla ”. Viciana assenyala que “los regidores y cabildo de la ciudad” van edificar una església i casa “en el mismo lugar donde la lágrima fue vista”.

Per part seua, l’eclesiàstic Gaspar Escolano, en 1611, en la seua història de la ciutat i Regne de València també va incloure una breu referència a l’origen del monestir de la Santa Faç i de la devoció a la relíquia, datant erròniament el “miracle de la llàgrima” en 1498.

Martí de Viciana i Escolano expliquen els fets de manera similar, a pesar que, en la seua narració, el mateix dia que va ocórrer el miracle de la llàgrima es van produir també altres fets sobrenaturals en arribar la processó amb la santa Faç a l’ermita dels Àngels, fets que la tradició i altres fonts situen els divendres següents al 17 de març (24 i 31).

Vegem, per fi, com ens ho explica el cronista i degà Vicente Bendicho que escriu, convé recordar-ho, 151 anys després d’ocorreguts els fets. Quant al lloc on va succeir el miracle: “y a la que llegaron al barranco de Loxa en el mismo puesto donde está hoy el altar mayor, que era una eminencia de la margen del barranco”. I respecte a com va ocórrer: Sucedió que dicho padre [es refereix al frare al qui el rector Pere Mena havia encarregat portar la relíquia] no podía sustentar la imagen que llevaba (blanc) y luego vieron que (blanc) de la imagen salía tan hermosíssima lágrima (blanc) de la negrilla, tan clara, rucilante y bella (blanc) que el día era claro y sereno la vieron todos quantos havía […] de lo cual admirados volvieron a pedir otra vez misericordia con lágrimas de alegría (Bendicho: 292).

Als fets sobrenaturals del 17 de març van seguir uns altres el 24 i 31 de març, però estos, segons el relat que consta en l’ofici antic i en la crònica del degà Bendicho, van tindre com a escenari el monestir de Santa María de Gràcia i l’ermita de Nostra Senyora dels Àngels, en el pla del Bon Repòs. Les narracions contingudes en l’ofici antic i en la crònica de Bendicho són molt similars, si bé diferixen quant al nom del frare que va protagonitzar els fets sobrenaturals en els paratges dels Àngels. Mentres que en l’ofici ve identificat com a Franciscus Benedictus, en l’obra de Bendicho apareix com a Francisco Bendicho.

El degà Bendicho deixa ben clar que estos altres miracles “fueron abonos del primero de la lágrima”. També puntualitza, tal volta perquè coneixia el text de Viciana i el d’Escolano, que “aquestos milagros sucedieron en diferentes dias y no en uno solo, y que aquestos fueron viernes de marzo”. I, a continuació, afig: “de aquí naze la costumbre de visita la santa casa de la Santa Verónica en los últimos viernes de marzo, porque en todos ellos huvo milagro”. Costum que, encara que hui prou vinguda a menys, ha sigut practicada per molts alacantins i veïns de l’horta fins fa uns pocs anys. Bendicho acaba la seua narració amb una relació dels miracles obrats per la Faç divina el març de 1489: l’aigua abundant (després del 10 de març); la llàgrima (17 de març); la visió de les tres santes faces (24 de març) i la visió del cel obert i la creu (31 de març).

Un últim detall que convé no passar per alt, i que reforça l’origen popular de la devoció a la santa Faç, és el relatiu a la participació que en la processó general d’acció de gràcies del 17 de març va tindre el clergat i autoritats eclesiàstiques de la vila d’Alacant. Per les dades que ens proporcionen els textos als quals hem fet referència, sabem que hi van prendre part el Consell d’Alacant (justícia i jurats), el rector de Sant Joan i un parell de frares que el van ajudar durant la processó. Però i les autoritats eclesiàstiques de la vila, no hi eren? Encara que la relíquia no fora coneguda (o no ho fora tant com uns anys després), la falta de pluja i la voluntat de donar gràcies a Déu per l’aigua caiguda després del 10 de març afectava tota l’horta i, per tant, també la vila d’Alacant. Això no obstant, en l’horta d’Alacant, fins a la darreria del segle XIX, la iniciativa d’organitzar esta classe de rogatives solia partir moltes vegades del poble i dels seus representants civils (un aspecte que, comparat amb les rogatives que es feien en el segle XIX amb la imatge del Crist de la Pau, des de Sant Joan al monestir de la Santa Faç, ja va ser posat en relleu per Cutillas Bernal: “Com podem comprovar, ben poc comptaven els de Sant Joan amb el capítol col·legial o el bisbe, era la municipalitat qui havia de decidir” (2001: 286). És molt probable que les processons del 10 i 17 de març de 1489 se celebraren a petició dels llauradors i regants de l’horta i sense la presència oficial del clergat d’Alacant (encara que cal no d’oblidar que el document de 1496 atribuïx la iniciativa al justícia i jurats de la llavors vila d’Alacant). N’és una prova el següent text de l’ofici antic de la Santa Faç, especialment l’última frase: Després d’això [es referix al miracle de la llàgrima], algunes persones dignes de credibilitat van anar ràpidament a la ciutat i van anunciar el que havia passat als principals ciutadans, al clergat i al poble. De seguida la ciutat sencera es va commoure i el poble, mogut amb gran devoció, va eixir pel mateix camí a l’encontre de la processó, deixant la ciutat pràcticament buida. El clergat i els rectors de la ciutat també van anar cap a aquell monestir. Si el clergat i els sacerdots es van encaminar cap al monestir és perquè, evidentment, quan va ocórrer el miracle no hi eren.

Finalment, cal dir que, en l’origen de la tradició forjada al voltant de la Faç divina, únicament apareixen mencionades les poblacions i veïns del lloc de Sant Joan i de la vila Alacant. A pesar que en poc temps la devoció a la relíquia s’estendria per tota l’horta, no hi ha en este moment inicial cap referència al poble de Mutxamel ni al caseriu de Benimagrell, que era el nucli poblat més pròxim al lloc on van ocórrer els fets.

b. Evolució històrica / modificacions

Reproduïm a continuació el resum respecte de l’evolució de la Peregrina que fa la professora Moreno Martín: “Després d’un intent fallit per part de la ciutat perquè l’orde de Sant Jerònim es fera càrrec i s’establira en el monestir de Santa Verònica, finalment l’Ajuntament el va encomanar a les monges clarisses al principi del segle XVI. I així consta en una escriptura de donació, que es conserva en l’arxiu municipal, en la qual, amb la data de 1518, el Consell de la ciutat d’Alacant entrega el santuari de la Verònica a l’orde de Sant Francesc i les clarisses de Gandia. La ciutat, no obstant això, com a fundadora del monestir, es reservava el patronat perpetu sobre el santuari i quedaven, així, patents els clars vincles de l’Ajuntament amb el monestir (Cerdán, 1989).

El culte a la relíquia es va oficialitzar el 17 de març de 1525, amb l’aprovació del res propi a la santa Faç per part del papa Climent VII (Cutillas, 1998, 261). Este antic res a la Verònica relatava, en llatí, els fets miraculosos atribuïts a la relíquia (Biosca, 2014). En la transició al XVII, amb els canvis a Roma i les noves reformes papals de Pius V i Urbà VIII, el res de la santa Faç va ser abolit en 1631 per no atindre’s a les noves normes que dictava la Santa Seu i per no tindre la relíquia una autenticació avalada documentalment amb la firma del pontífex (Cutillas, 1998, 265). Alacant va posar en marxa els tràmits per a recuperar el res de la santa Faç des de finals del segle XVII, però no seria fins a 1794 quan Roma concediria al monestir un ofici propi de la santíssima Faç i s’obtindria així un nou res (Cutillas, 1998, 297-298).

No obstant això, en tots eixos anys de litigis i tràmits per a recuperar el res, el culte i la tradició va continuar celebrant-se a Alacant. En són la prova les obres de reconstrucció en el convent i de construcció d’un nou cambril per a albergar la relíquia. La devoció a la relíquia era tal, que durant el segle XVII, va ser necessari regular la conservació i guarda de la relíquia amb la finalitat de preservar-la i protocol·litzar els seus rituals. Així, en 1636, fra Juan Insa, superior del monestir de la Santa Faç, expedia per decret la realització de 2 claus: una quedaria en poder del convent i una altra de la ciutat d’Alacant (Cerdán, 1989, 142). El destacat paper de la ciutat d’Alacant en la Peregrina queda patent en este document, ja que era el Consell Municipal (l’Ajuntament) el que tenia la potestat de traure la relíquia en romeria així com de donar el consentiment o no a la sol·licitud de fer-ho: “...cuando sea necesario sacarla; por alguna grave necesidad; la ciudad acuda, en la forma que le parezera, con la llave, que tiene; y hecha la procesión la devolverá a su lugar, con el debido recato...” (extracte del decret de 1636 publicat en Llorca, 1989, 62).

Anys més tard, en 1669, durant el regnat de Carles II, la redacció dels Estatuts de govern de la ciutat d’Alacant també inclouria una clàusula que dictava en quins casos podia obrir-se el sagrari de la relíquia i el protocol a seguir (Cerdán, 1989, 139).

Un punt d’inflexió en la celebració de la festa es produïx en el segle XVIII, concretament a partir de l’any 1752. La romeria de la Peregrina se celebrava amb periodicitat anual, el dia 17 de març. Tanmateix, en 1663 el tercer sínode diocesà havia decretat que la celebració s’ajornara al dijous següent a la dominica in albis (segon diumenge de Pasqua) per a evitar que la romeria se celebrara durant la Quaresma. Curiosament, el canvi de data, tot i ser dictat a mitjan segle XVII, no es va fer efectiu fins a 1752, data a partir de la qual la romeria de la Santa Faç passaria a celebrar-se el segon dijous posterior al Dijous Sant, com es fa fins a l’actualitat (Cutillas, 1998, 340).

Durant el segle XIX destaca especialment la celebració del IV centenari de la festa. Una mostra significativa d’esta celebració la trobem en el testimoniatge personal d’Eduardo García Marcili, publicat en la seua novel·la Cap d’estopa (Alacant, 1902), on descriu la romeria en la qual ell va participar de menut l’any 1889, com una festa que a més del fervor religiós, conjuga la devoció i la cultura popular: “En informe procesión subían por aquella línea blanca... los numerosos amantes de la juerga, cargados casi todos con enormes cestas, donde se almacenaba el comestible de las familias... Por momentos aumentaba la romería... El bullicio aumentaba; voces de todos los timbres, canciones de todas clases, guitarras, acordeones, cascabeles... Más tarde pasó la comitiva oficial encargada de trasladar la Reliquia. En lujosas carretelas avanzaban, ligeros, con aparatosa ostentación... los maceros... el Municipio... el Clero... En el caserío de la Santa Faz era imposible moverse... Del templo salía resplandor de luces y olor de ceremonia, que parecía influir en el ánimo de la muchedumbre, harta de jolgorio, rendida de alegría”.

La romeria continuà celebrant-se amb l’arribada del segle XX. Encara que la dècada dels anys 30, amb la II República i la Guerra Civil, marca una fita en la celebració contemporània de la festa amb el seu caràcter devocional i ritual.

Amb el colp d’estat del 18 de juliol de 1936 i el clima d’inestabilitat dels primers compassos de la guerra, la relíquia va ser extreta del santuari de Santa Faç per a salvaguardar-la dels saquejos (Santo Matas, 1989). De manera que, després d’estar depositada en les dependències de la diputació provincial i amagada i custodiada per alguns particulars en la finca Marco, la relíquia reapareixerà després del final de la guerra.

Amb la dictadura militar de Franco, es reinstaura la festivitat de Santa Faç, que se celebra per primera vegada el dia 20 d’abril de 1939, amb una missa en el caseriu. Eixe mateix any es constituiria el Patronat de la Santíssima Faç amb la finalitat de restaurar el santuari i recuperar la tradició. Finalment, la relíquia tornarà al santuari de la Santa Faç en 1942, una vegada concloses les obres de reconstrucció del monestir, molt deteriorat durant la guerra. La Peregrina se celebrarà, de nou, el 16 d’abril de 1942 (Vidal, 1942, 24-s).

Des de llavors, i especialment amb l’arribada de la democràcia, la romeria ha crescut en nombre de participants. A causa del gran nombre de pelegrins que acudix al monestir, des de l’any 1974 i per aprovació del Ple municipal d’Alacant, la missa solemne de la romeria se celebra en la plaça de Foglietti del caseriu perquè siga més fàcil de seguir per l’ingent nombre de romers que s’hi congreguen (Llorca, 1989, 72).

El V centenari, celebrat en 1989, va ser un gran catalitzador i divulgador de la tradició, com es desprén de l’ingent nombre de publicacions, actes i commemoracions que es van celebrar en la ciutat. També de la instal·lació del monument a la santa Faç, obra de l’escultor Arcadio Blasco, que se situa en l’entrada del caseriu com a fita destacada en l’itinerari que seguixen els romers.

En l’actualitat, la Peregrina és una festa multitudinària. La massiva participació social denota l’arrelament i la significació que la festa té per a la comunitat que l’entén com a pròpia. No hi ha dubte que el paper de l’Ajuntament en la celebració i la seua participació activa com a organitzador i sufragador dels gastos principals dels actes civicoreligiosos han afavorit la seua popularització i perduració”.

Pel que fa a la celebració de la missa que té lloc el dia de la Peregrina, després d’extraure’s la relíquia del seu sagrari i cambril, esta va passar a celebrar-se en la plaça de Luis Foglietti, davant de la façana principal del monestir de la Santa Faç, l’any 1974. Amb este canvi es va pretendre facilitar la participació d’un nombre més gran de fidels en la celebració, a causa de la capacitat limitada de l’església del monestir.

Des del punt de vista religiós i pel que fa a la data en què s’ha celebrat i se celebra la Peregrina, l’evolució ha sigut la següent:

En el document de 1496 en el qual Ferran II d’Aragó aprova els estatuts de la confraria de santa Verònica s’al·ludix a la celebració anual de la festa de la Santa Faç (“cascún any en lo dia de la festa de la Sancta Verònica”). Queda clar, per tant, que, en 1496, existia ja la festivitat de la Santa Faç, encara que el document no precise en quin dia se celebrava.

L’any 1600, el II sínode de la diòcesi d’Orihuela va declarar la festivitat, per a la ciutat d’Alacant i les parròquies de Sant Joan i Mutxamel, del 17 de març, dia de santa Verónica.

En la crònica del degà Bendicho (1640) consta expressament que l’antic ofici en honor de la Santa Faç es resava el 17 de març de cada any: “Capítulo XXX en que se escrive el oficio divino que rezan las monjas de la santa Verónica a 17 de marzo cada un año” (Bendicho, manuscrit conservat en l’arxiu municipal de la ciutat d’Alacant, folis 115r-121r).

L’any 1663, el III sínode diocesà d’Orihuela va decretar el trasllat de festivitat de santa Verònica del 17 de març al dijous de la segona setmana de Pasqua. Este canvi, malgrat això, no s’executaria fins a 1752. El canvi decretat i les raons del retard de 89 anys en la materialització responen a les vicissituds següents:

Durant molt de temps, es va atribuir erròniament el canvi de data a una disposició acordada en el tercer sínode d’Orihuela, celebrat en 1663. No obstant això, l’historiador Enrique Cutillas Bernal (1940-2003) va demostrar en 1995, en la seua tesi doctoral, que, a pesar de la disposició sinodal de 1663, la festivitat de la Santa Faç va continuar celebrant-se durant dècades el 17 de març, concretament fins que, en 1752, el bisbe Gómez de Terán va decidir fer efectiu el mandat del sínode de 1663.

Dirigim la nostra atenció, en primer lloc, al que ordena el III sínode d’Orihuela, inaugurat en esta ciutat el 29 d’abril de 1663. Un sínode diocesà era (en aquells dies) una junta o reunió a la qual concorria el clergat d’una diòcesi, i en la qual, amb la presidència del bisbe –que era qui també el convocava– es tractaven assumptes eclesiàstics concernents al govern de la diòcesi. Les disposicions adoptades en el si d’esta assemblea eren les constitucions sinodals. En el capítol XIII de les corresponents al sínode de 1663, en consta una que té per títol o rúbrica “Transfierese la Fiesta de la Verónica de Alicante”. Recordem que, durant segles, la Santa Faç es va anomenar Santa Verònica o Verònica. De la lectura d’esta disposició es deduïx el motiu pel qual es va ordenar transferir la celebració del dia de la Santa Faç: “Para evitar los pecados, que en la Ciudad de Alicante y su huerta se cometen el día de la Santa Verónica, que se celebra a diez y siete días de Marzo, quebrantando muchos el ayuno (por venir siempre en Quaresma)”. Així doncs, la festivitat de la Santa Faç se celebrava, ja en el segle XVII, amb tant de goig i alegria que suposava un trencament del rigor i l’austeritat que caracteritzen el temps de Quaresma. Això, lògicament, no era ben vist pel bisbe. A això calia afegir esta altra raó: el dia de Santa Verònica, en les esglésies de la ciutat d’Alacant no es podien celebrar “los Oficios Divinos con la debida solemnidad, por ir en procesión al Convento, donde está la Santa Reliquia”. És a dir, a Alacant, eixe dia, no hi quedava ni una ànima i, en conseqüència, els fidels no acudien a les esglésies a les celebracions quaresmals. Per a evitar eixa circumstància, el sínode va disposar el següent: “ordenamos, estatuimos, y mandamos, que en adelante no se celebre dicha festividad en diez y siete de Marzo, sino que se transfiera para el Jueves inmediato después de la Dominica in albis”. Dominica in albis és una de les denominacions que rep el segon diumenge de Pasqua.

A pesar del to imperatiu d’esta disposició, el contingut no es va complir. Cutillas Bernal ho va explicar així: “El sínode havia dictat unes normes i la ciutat, com a fundadora del monestir, no les havia acatades”. Això no obstant, 89 anys després, en 1752, la presència en la seu d’Orihuela de Gómez de Terán, un bisbe amb gran personalitat, rigorista i zelós de les seues prerrogatives, anava a canviar les coses. El prelat sabia que el canvi de data decretat pel sínode de 1663 havia d’haver-se posat en pràctica pels llavors jurats de la ciutat, cosa que estos no van fer. Allò no degué estranyar massa a Gómez de Terán que, uns pocs anys abans, en 1743, havia mantingut un duríssim enfrontament amb els regidors alacantins, en ocasió de canviar d’hora la celebració de la processó del Corpus, de la vesprada al matí, i negar-se aquells a complir el que ordenava el bisbe, a la qual cosa ell respongué amb l’excomunió dels regidors. Així les coses i atés que en 1752 el 17 de març queia uns pocs dies abans de la Setmana Santa, Gómez de Terán va aprofitar per a executar l’orde del III sínode diocesà. Per mitjà d’un decret va ordenar que, a partir d’eixe any, la festivitat de la Santa Faç se celebraria segons el que s’establix en 1663: el segon dijous després de Pasqua. Quant a la reacció dels regidors alacantins a este colp d’autoritat del bisbe, en relació amb la festa més estimada per la ciutat, Cutillas Bernal va escriure: “No degué agradar a la ciutat la nova intromissió del bisbe en un tema que sempre havien dirigit els regidors, però l’ambient en 1752 no els deixava una altra opció més que acatar la nova disposició i obeir sense discussions les disposicions de Gómez de Terán”.

I, efectivament, així seria. En 1752, la Santa Faç va passar a celebrar-se en la data decretada pel sínode de 1663, que eixe any va caure el dijous 13 d’abril. Així ho acredita l’acta capitular del 8 d’abril, en la qual consta que després d’haver-se “trasladado la festividad de la Santísima Faz, con Decreto del señor Obispo de esta Diócesis…” i sent pròxima la celebració, el capítol municipal es va afanyar per adoptar els acords necessaris per a deixar en el millor estat possible els camins pels quals havia de transitar “la procesión peregrina que sale de esta Colegial asistida de ambos Cavildos y Comunidades y termina al Monasterio”.

Durant el segle XIX, la Peregrina patirà diverses modificacions, de marcada tendència oficialista i en detriment de la popular, que van ser àmpliament estudiades per Cutillas Bernal i plasmades en el seu llibre La Santa Faz (1800-1900): del sentir popular a la posesión de las élites.

Segons el calendari litúrgic propi de la diòcesi d’Orihuela – Alacant, aprovat pel Decret del 24 de setembre de 2003 (Congregació per al Culte Diví i Disciplina dels Sagraments. Prot. N. 1697/03/L), el dijous de la II setmana de Pasqua se celebra “la Santa Faç de nostre senyor Jesucrist”, festivitat que tindrà la categoria de memòria en tota la diòcesi i la de festa en la ciutat d’Alacant i en l’arxiprestat de Mutxamel. Esta celebració està prevista en el missal propi de la diòcesi d’Orihuela-Alacant, la qual compta amb antífones, oracions, salm i prefaci propis per a este dia.

Pel que fa a la commemoració del miracle de la llàgrima, actualment i segons la manifestació oral de la mare priora de les religioses canongesses lateranenses regulars de Sant Agustí del 5 d’abril de 2024, en el monestir el dia 17 de març té la categoria de solemnitat (màxim rang en la jerarquia de les festivitats que celebra l’Església catòlica).

En els últims onze anys, la Santa Seu ha concedit diverses gràcies espirituals al temple on es venera la santa Faç, i totes elles tenen com a data clau el 17 de març. En 2011, Benet XVI va concedir una indulgència plenària, per un decret vàlid per a set anys, el dia 17 de març, en la solemnitat litúrgica de la Santa Faç. En 2013, el mateix pontífex va concedir l’Any Jubilar de la Santa Faç, per coincidir el 17 de març en diumenge. Finalment, en 2018, el papa Francesc va concedir la gràcia de celebrar un any jubilar en els anys en què el 17 de març coincidisca en diumenge.

c. Personatges: indumentàries, pràctiques i funcions

– Nicolauet i Remediets: la part tradicional de la comitiva l’obriran els gegants Nicolauet i Remediets, representant els patrons d’Alacant, amenitzada per la colla La Canya.

– Cavallers custodis: mocador, brusa i canyes.

Repartiment del taulell Gibeller (costum de posar-lo en la porta de casa; al·ludir a la data des de la qual hi havia la santa Faç a la porta de les muralles)

d. Elements/Processos (activitats i oficis)

d.1 Vinculats a la tradició/devoció al voltant de la Santa Faç

Segons exposa Moreno Martín: “En l’itinerari que recorre la romeria, destaquen 4 punts que la cultura i la tradició alacantina manté en la seua memòria pel rol tradicional que han tingut en la perduració i celebració de la festa. Es tracta de:

– La creu de ferro: és una font tallada en els anys 1950 que se situava en l’antiga parada del tramvia n. 4 entre Alacant i Mutxamel, que es va construir per iniciativa de Salvador Pérez, sacerdot de Vistahermosa. En l’actualitat s’ha reubicat en una replaça enfront del clínic de Vistahermosa. La font es culmina amb una creu de ferro i un taulellet devocional amb la representació de la santa Faç i el tradicional crit de “Faz divina, misericordia”.

– La creu de fusta: segons la tradició, la ubicació d’esta creu de fusta de savina assenyala el lloc on es va produir la trobada d’“els enemics”. Ocorregut el miracle de la llàgrima, dos emissaris que s’havien declarat públicament com a enemics cavalcaven per a donar la notícia del miracle, i després de trobar-se en el camí, es van reconciliar. La creu és símbol de fraternitat i perdó en l’itinerari de la romeria. Durant anys, també va ser marcador de terme entre Alacant i Sant Joan. La creu que ha arribat als nostres dies és una reconstrucció dels anys 80 i, a causa del fràgil estat de conservació, es conserva en el santuari i no en el camí.

– La creu de pedra: era una creu pètria que se situava en l’alt de la Creu, enfront de la finca del mateix nom. Reconstruïda després de la guerra.

– Lo de Die: finca enclavada en l’horta, en l’equador de l’itinerari de la romeria. Segons la tradició, en un trasllat de la relíquia, la comitiva va haver de refugiar-se allí, acollida per la família propietària a causa d’una tempesta. Des d’aquella data, la Peregrina feia parada en la finca, on s’obsequiaven els romers amb rotllets d’aiguardent i vi de l’horta. En l’actualitat, l’accés a la finca ja no es fa. Però els rotllets i el vi continuen consumint-se en esta paradeta tan típica de la romeria, que inclou l’estació n. 10 del viacrucis actual”.

D’altra banda, des de 1947, en l’itinerari que recorre la Peregrina hi ha instal·lat un viacrucis de pedra i ceràmica.

d.2 Elements patrimonials destacats

La professora Moreno Martín en destaca els següents: “La romeria es caracteritza pel desplaçament a un lloc sagrat, tant des del punt de vista individual com el col·lectiu, amb la finalitat o almenys amb l’esperança d’aconseguir algun bé o favor de la divinitat. Pel seu caràcter anual adquirix una dimensió ritualitzada, fer el camí cada any genera també germanor i un vincle identitari entre els pelegrins. D’esta manera, la romeria representa també un context de sociabilitat on es construïx des de la immaterialitat un sentiment de pertinença a un lloc determinat, en este cas, la ciutat d’Alacant.

Com a manifestació del patrimoni cultural alacantí forma un conjunt en el qual podem diferenciar diferents tipus de béns patrimonials:

Patrimoni immaterial: com a manifestació de la cultura i la devoció popular, la romeria oferix diferents elements patrimonials de naturalesa immaterial que cal tindre present. Entre ells destaquem:

El cantoral verònic i religiositat popular

La música cantada i els resos formen part de la romeria des dels seus orígens, i n’és una mostra l’existència d’un res oficial a santa Verònica i d’un cantoral verònic liturgicopopular”. En l’arxiu municipal es conserven partitures que es van compilar amb motiu de la celebració del V centenari de la festa. I cada any, l’Ajuntament també publicita en el seu web els resos i oracions a la Santa Faç, entre les quals destaca la “Novena a la Santa Faç”. Fora de protocol, com ens ha informat Enrique Cutillas Iglesias, es produïxen “crits espontanis de “Faç divina, misericòrdia!” tres vegades repetit i l’himne oficiós de la Santa Faç compost pel mestre Limiñana, contemporani, o cançons religioses cantades per les monges clarisses”.

Cultura popular: al costat d’estes manifestacions, també destaquen els repics de campanes que se succeïxen al llarg del recorregut, així com l’acompanyament de música tradicional de tabal i dolçaina o els nanos i gegants, Nicolauet i Remediets (Martínez Morellá, 1974, 23).

La comensalitat, el ritual de compartir i menjar en grup també definix les pràctiques tradicionals de la romeria. Els pelegrins porten el menjar que consumiran. Encara que hui dia es consumixen entrepans i refrigeris actuals, tradicionalment durant la romeria es consumien els típics aliments de la Pasqua alacantina com el conill amb tomaca, les faves, la mona, els rotllets d’anís o el vi local de l’horta. Normalment, els romers busquen el lloc per a menjar en grup, amb amics i/o familiars, en els camps que hi ha prop del monestir i en l’horta. “Lo tradicional és menjar amb els amics en l’horta. Se solen fer paelles i es dina amb els aliments tradicionals d’un dia de camp. La falta d’espai en l’horta, l’abandó que patix i la conversió en descampats urbanitzables ha fet que les noves generacions acaben la romeria en la platja de Sant Joan, desvirtuant la festa original” (testimoniatge oral d’Alfredo Campello).

A més, és típic fer una parada en el camí per a descansar a mig camí, abans d’arribar al santuari. Antigament es feia en la finca Lo de Die, encara que hui dia no s’accedix a la propietat. Esta tradició està tan instaurada que hui en dia és el mateix Ajuntament qui, de 7:00 a 11:30 h, instal·la la paradeta municipal en l’avinguda de Dénia, a l’altura del complex Vistahermosa, per a oferir als romers els típics rotllets d’anís acompanyats de mistela.

Que la romeria és, a més de fervor religiós, una celebració festiva queda palés en el seu propi recorregut històric. Segons conta la tradició, i tal com arrepleguen les fonts documentals i bibliogràfiques existents, en origen, la Peregrina se celebrava el 17 de març, és a dir, en plena Quaresma. Fins que el tercer sínode diocesà de 1663 va decretar que la celebració s’ajornara al dijous següent a la dominica in albis o diumenge de l’octava de Pasqua (segon diumenge de Pasqua). Sens dubte, la raó adduïda per l’Església era la falta de recolliment i dejunis que exigia la Quaresma (encara que, com ja hem comentat, este canvi de data en la celebració de la festa no es faria efectiu fins a 1752).

Fira de la Santa Faç: encara que la data de l’origen no s’ha documentat amb certesa, el dia de la romeria se celebrava una fira en el caseriu de Santa Faç. Dura només el dia de la festa i està lligada intrínsecament a l’arribada massiva de pelegrins.

Tradicionalment se celebraven dos fires més associades a la Santa Faç, perquè com menciona Cutillas: “una altra es col·locava primitivament a les portes de l’Ajuntament i la col·legial per a aprofitar l’afluència de gent que venia a acompanyar la Peregrina; i una més tardana, que aconseguiria la ciutat en l’últim terç del segle XVIII, també amb el títol de fira de la Santa Faç, però amb 8 dies de duració i instal·lada a Alacant. La situació d’esta fira va ser variable i el seu èxit, efímer” (1998, 356).

En el nostre cas, ens limitem a arreplegar la fira que s’instal·la en el caseriu el dia de la romeria, ja que és la que hui dia es conserva i la que té més arrelament i tradició. Tot sembla apuntar que la fira se celebraria ja en els segles XVI i XVII, i que hauria nascut arran de la Peregrina, i així s’esmenta en un document de 1593 que diu: “El Convento y caserío de la Santa Faz [donde] de inmemorial se celebra una feria” (Cutillas, 1998, 365). Sens dubte, aquella fira medieval seria un mercat que proveiria els pelegrins de mercaderies i objectes heterogenis, més que una fira mercat ambulant d’artesania com la que hui se celebra.

Centrant-nos en el seu estat actual, la fira de Santa Faç hui dia es conforma de parades de firers que es despleguen en la pedania de Santa Faç i al costat del monestir. Com a rememoració del seu origen rural i agrari, encara hui dia la fira es caracteritza per la venda d’artesania i productes tradicionals. Molt típics són els garrots de fusta de lledoner o les ferramentes agrícoles com les forques. També les peces de cantereria com cànters, llibrells, les característiques botiges blanques d’Agost o xiulets de fang. A més de productes comestibles tradicionals com els dàtils d’Elx, la canya de sucre, el torró de Xixona o dolços variats (Huerta i Melis, 1989, 61). La fira també satisfà la devoció popular amb la venda de rosaris, reliquiaris, medalletes i objectes devocionals cristians. No obstant això, en l’actualitat, “la majoria de la fira respon al típic mercat ambulant de cap de setmana, que inclou en els voltants una fira d’atraccions per als més jóvens. La conversió de la tradicional fira en mercat ambulant li està fent perdre força i popularitat” (testimoniatge oral d’Alfredo Campello).

Elements mobles: la romeria ha patit adaptacions com a resposta de la seua pròpia evolució al llarg dels segles, així com els canvis que ha experimentat la ciutat i l’horta alacantina. Hui en dia encara es poden apreciar, com a trets d’esta manifestació cultural, l’ús i repartiment de les canyes coronades amb una branca de romer o la indumentària tradicional com el mocador al coll, un capell i la brusa fosca. Tot i això, hui la romeria és tan multitudinària i mestissa que no hi ha una uniformitat en este sentit.

Com a elements mobles que formen part de la romeria també cal mencionar la rèplica de la relíquia que la comitiva oficial porta des de Sant Nicolau fins al santuari. També alguns atributs religiosos dels representants del capítol col·legial.

Elements immobles: la romeria recorre un trajecte assenyalat per immobles que formen part del ric patrimoni cultural de la ciutat d’Alacant. Partix del cor del nucli històric de la ciutat i discorre pel carrer Major cap al raval Roig, per a dirigir-se cap al caseriu de Santa Faç seguint l’actual avinguda de Dénia. Una vegada, s’abandona el centre històric, la romeria es dirigix cap a l’entorn periurbà de la ciutat, on alguns béns immobles i el mateix entorn oferixen valors patrimonials destacats del paratge tradicional de l’horta alacantina; entre ells destaquen alguns béns d’interés cultural, béns de rellevància local i altres elements catalogats.

Elements paisatgístics: en l’actualitat l’itinerari que seguix la romeria discorre íntegrament per vies pavimentades. Tot i això, este fet no impedix que en el camí destaquen unitats i recursos paisatgístics que també han sigut catalogats” (Moreno Martín, 2017).

e. Desenvolupament i seqüència temporal

e.1 En els dies previs

Assaig de claus en el cambril: pocs dies abans. Acudixen una representació de l’Ajuntament d’Alacant amb les dos claus que custodien (regidors/es síndiques/síndics, cavallers custodis, secretari general) i el capellà del monestir amb les dos claus que custodien les monges agustines, a més d’altres persones (degà de la cocatedral, mitjans de comunicació, Policia Local). Proven que els panys i el sistema d’obertura del cambril funciona correctament, amb la finalitat que el dijous de la Peregrina s’òbriga amb normalitat.

Peregrina escolar: es va iniciar en 2014. És una activitat organitzada pel bisbat d’Orihuela-Alacant en col·laboració amb l’Ajuntament d’Alacant i la seua finalitat és donar a conéixer entre xiquets i jóvens la tradició de la Santa Faç. Se celebra els dies previs a la Peregrina. En 2024 es va celebrar el dimarts i dimecres immediats a la festivitat de la Santa Faç.

En 2024 ha celebrat la seua novena edició, en la qual van participar alumnes de 27 centres, tant d’educació primària com secundària procedents de centres diocesans, públics i privats. S’està consolidant amb la presència cada any de més alumnes i una major implicació dels centres educatius alacantins. En esta ocasió s’hi va sumar també el col·legi diocesà de Santa Clara de Toledo que participa per segona vegada en esta peregrinació. Esta iniciativa es fa perquè els alumnes puguen peregrinar al costat dels seus companys d’escola i alumnes d’altres centres per a resar al costat de la Santa Faç, tindre un matí de convivència i així transmetre als més jóvens esta tradició i devoció alacantina.

Amb motiu de la Peregrina escolar, s’entregaran també en esta jornada els premis del certamen de dibuix “Mirades a la Santa Faç” organitzat per la Regidoria de Cultura d’Alacant. Els guanyadors i finalistes rebran un estoig de belles arts i un taulell amb la reproducció del seu dibuix. A més, totes les obres formaran part d’una exposició en el marc de la celebració de la Santa Faç. Els dibuixos es queden exposats en l’interior del monestir, al costat de la zona on hi ha instal·lada la botiga de records.

e.2 El dia de la Peregrina

Des de les 6:00 hores, repartiment de canyes de romer en la Cocatedral de Sant Nicolau i baixos de la casa consistorial d’Alacant. Des de primeres hores del matí, molt abans de l’inici de la Peregrina oficial, molts romers començaran a recórrer l’itinerari entre la Cocatedral o l’Ajuntament, segons on hagen arreplegat la canya, i el monestir de la Santa Faç.

08:00 hores: acte d’inici de la Peregrina oficial, des del presbiteri de la cocatedral de Sant Nicolau. Benvinguda a càrrec del degà, cant de les lletanies, oració a càrrec del bisbe, l’alcalde sol·licita en nom de la ciutat que s’inicie la Peregrina oficial, el bisbe impartix la benedicció i seguidament l’alcalde fa la triple invocació (“Faç divina, misericòrdia!”), ordena que s’encete la Peregrina oficial i desitja a tots els presents una bona Peregrina. Acabat este acte, al voltant de les 8:15 h, la Peregrina oficial ix per la porta Negra del temple cocatedral acompanyant la rèplica de la santa Faç.

De 8:00 a 10:00 hores: recorregut comprés des de la Cocatedral de Sant Nicolau fins al monestir de la Santa Faç (la duració de l’itinerari dependrà de la marxa de la comitiva oficial). Durant el camí, diversos sacerdots dirigixen el res del viacrucis. Consta de catorze estacions, marcades amb una creu de gres decorades amb un taulell devocional ceràmic que representa les escenes de la Passió que marquen les estacions. La comitiva oficial de la romeria, que porta una còpia de la relíquia, es deté en cada estació per a fer els resos (Moreno Martín, 2017).

De 7:00 fins a les 11:30 hores, paradeta municipal, instal·lada en la vorera d’enfront de l’eixida del complex Vistahermosa, al costat del carrer de la Cigonya.

De 10:30 a 11:30 hores: en el cambril de la Santa Faç, cerimònia d’obertura del sagrari per a l’extracció de la relíquia. Trasllat de la relíquia amb pal·li des del cambril a l’altar instal·lat en la plaça Luis Foglietti. Trobada de la relíquia amb la imatge de la santa Verònica de la confraria del mateix nom de Sant Joan d’Alacant.

Celebració de la missa oficial (missa de campanya). Plaça Luis Foglietti (duració d’1 hora aproximadament). Actuació de la Coral Tabaquera Alacantina. Finalitzada la santa missa, la devolució de la relíquia al seu cambril i trasllat amb pal·li des de l’exterior del monestir al cambril, on es tancarà el sagrari en el qual es custodia.

Sense perjuí de la millora de la relació en el context de la tramitació de la incoació del procediment per a la declaració com a bé d’interés cultural immaterial de la Peregrina, cal assenyalar:

– Campana del segle XVII en el campanar del monestir

– Retaule primitiu de la Santa Faç (1590) (clausura conventual)

– Reliquiari amb la santa Faç (1829)

– Cambril de la Santa Faç. Teles de Juan Conchillos

– Sagristia: Creu de fusta i banderes de la Santa Faç (IV centenari)

– Fragment del Pi Sant (nau de l’església)

– Temple del monestir (presbiteri): làpida de 1515 amb al·lusió al patronatge de la ciutat sobre el monestir

– Porta del monestir: escuts de la ciutat d’Alacant i de l’orde franciscà

– Façana del monestir: baixos relleus, escultures, escuts franciscans i d’Alacant, pintures sanguines en la façana

– Entorn del monestir (edificis del segle XVIII)

– Torre de defensa d’Antonelli (segle XVI)

*5. Interpretació i simbolisme*

Si hi ha una data que ha marcat profundament la història religiosa dels pobles i habitants de l’horta d’Alacant eixa és, indubtablement, el divendres 17 de març de 1489, quan la relíquia de la santa Faç —llavors anomenada Santa Verònica— va protagonitzar dos fets sobrenaturals en el barranquet de Lloixa: fer que el religiós que la portava sentira un gran pes i, a continuació, plorar una llàgrima per l’ull dret. Res va ser igual a Alacant i la seua horta després del 17 de març de 1489 en què la santa Faç va fer el “miracle de la llàgrima”. El lloc en què es va produir este miracle, el marge dret del barranquet de Lloixa, es va convertir des d’aleshores en un referent per a tots els pobladors de l’horta i la vila d’Alacant. S’hi va edificar una ermita, posteriorment un monestir i al seu voltant un caseriu. Els camins que, tant des d’Alacant com des de les poblacions i alqueries de l’horta, travessaven el barranquet de Lloixa, van passar a ser els camins que conduïen a Santa Verònica. Camins pels quals, sovint, el poble fidel, angoixat per la falta d’aigua per al reg de l’horta, peregrinava per a prostrar-se davant de la relíquia venerada i pregar a Déu amb un crit que, a més de ser una pregària, ha esdevingut un signe d’identitat alacantina: misericòrdia! (actualment: Faç divina, misericòrdia! o Faz divina, ¡misericordia!). Aquells fets van donar lloc al naixement d’una festivitat (Santa Verònica, el 17 de març de cada any), declarada festa de precepte a Alacant i Sant Joan des de l’any 1600 (II sínode diocesà d’Orihuela); amb el temps, va comportar el costum de peregrinar, anualment des de la ciutat d’Alacant –però també des d’altres municipis i llocs–, fins al monestir de la Santa Faç, en el qual es custodia la relíquia.

En paraules de la professora Andrea Moreno: la Peregrina “representa el fervor i la devoció de tot el poble que s’ha mantingut entre les famílies alacantines durant mig mil·lenni. La romeria commemora els miracles de la sagrada relíquia i al seu torn ha servit als romers i a la ciutat d’Alacant, al llarg de les centúries, per a demanar salut, pau i pluja. Finalitzat el camí, la romeria arriba al santuari, d’on s’extrau la relíquia del seu cambril, segons el protocol que ja hem comentat perquè els romers puguen contemplar-la. L’acte oficial conclou amb una missa multitudinària amb els pelegrins i devots en la plaça a les portes del monestir.

En la valoració del bé cal puntualitzar que una romeria no és estrictament una processó ni una litúrgia religiosa. Es tracta d’un acte representatiu de la religiositat popular, és a dir, de les pràctiques i sentiments que caracteritzen la manera en què el poble i la gent viu la religió i la devoció, i no un acte representatiu de la religiositat i la litúrgia oficial. Bona mostra d’això, com ja hem destacat, és el paper predominant de l’Ajuntament com a autoritat civil en la celebració, gestió i salvaguarda de la romeria.

La romeria, per definició, ens trasllada a través d’un viatge ritual que partix des del cor de la ciutat fins al camp. En el trajecte, escales i paradetes, com en la finca Lo de Die o en la fira d’artesania, conjuguen el caràcter religiós i devocional amb el festiu i comunitari. En la romeria de la Santa Faç, l’aspecte físic i l’espiritual (recórrer el camí a peu i la devoció) confluïxen de la mateixa manera que ho fan el religiós i el cultural. Sens dubte, esta festa de la ciutat d’Alacant té vinculacions amb eixe caràcter cultural, paisatgístic, urbà i rural, social i comunitari, i s’ha convertit en la pedra angular de la cultura popular i la tradició de la seua gent, siga creient o no” (Moreno Martín, 2017).

Justament, per esta participació tan diversa de la societat alacantina, la romeria adquirix un alt valor com a element vertebrador de la identitat perquè aglutina diferents grups socials i rols: l’esfera de poder que protocol·litza l’acte i el poble que l’activa com a element patrimonial amb la seua participació. No obstant això, els romers com a pelegrins conjuminen interessos i sentiments quan fan el camí i adquirixen, durant el trajecte, un mateix rol dins d’un grup que es convertix en una comunitat ritual. “Fer el camí” marca un procés iniciàtic i ritual entre els alacantins. Un procés en què els pelegrins conceptualitzen i doten de significat i simbolisme la ciutat com a punt d’origen, el santuari com a punt de destinació i el mateix itinerari que conforma el seu camí ritual durant la romeria (Moreno Martín, 2017).

En la crònica periodística del diari La Razón respecte de la Peregrina en 2024 llegim: “Una vegada conclosa la litúrgia en la plaça del monestir de la Santa Faç, ha continuat el dia de festa en els voltants del temple, en què famílies i grups d’amics han fet un mos amb menjar de cabasset que han portat de sa casa i han gaudit de les parades d’artesania i de les atraccions de la fira. I una vegada s’ha complit el refrany que definix la passió, devoció i tradició d’Alacant per la Santa Faç “per a ser un bon alacantí, s’ha de ser... herculà, foguerer i en la Santa Faç, pelegrí”.

*6. Percepció i implicació de la població i grau d’obertura al públic*

La devoció a la santa Faç, materialitzada en la romeria anual de la Peregrina, és, sens dubte, la principal expressió cultural i religiosa de la ciutat i l’horta d’Alacant des del final del segle XV. En l’actualitat, la Peregrina és una festa multitudinària. La massiva participació social denota l’arrelament i la significació que la festa té per a la comunitat que l’entén com a pròpia. No hi ha dubte que el paper de l’Ajuntament en la celebració i la seua participació activa com a organitzador i sufragador dels gastos principals dels actes civicoreligiosos han afavorit la seua popularització i perduració” (Moreno Martín, 2017).

Com a romeria i manifestació del fervor i de la religiositat popular també participen en la festa col·lectius i associacions de la ciutat d’Alacant, encara que sempre a títol individual. Per exemple, de les Fogueres, com a representants de les associacions festeres de la ciutat. El testimoniatge oral d’Enrique Cutillas Iglesias destaca, no obstant això, que “la participació en un lloc preeminent de la comitiva l’han reservada en benefici propi a l’elit social i els dirigents de la ciutat. Encara que no resulta estrany vore membres de les comissions de les Fogueres, són recognoscibles per vestir camisetes o capells idèntics, però no perquè se’ls anuncie com a participació institucionalitzada. Així, la presència d’estos grups resulta a títol particular, sense un paper reservat a ells” (Moreno Martín, 2017).

*7. Salvaguarda*

a. Protecció administrativa

Són quatre les decisions de caràcter administratiu que en l’actualitat contribuïxen a la protecció administrativa de la Peregrina i romeria de la Santa Faç.

En primer lloc, la vigència i ratificació del patronat que la ciutat d’Alacant exercix sobre el monestir de la Santa Faç des de 1518. Este patronat va ser objecte d’una renovació recent per part de la corporació municipal d’Alacant en la sessió plenària celebrada el 22 de desembre de 2022.

En segon lloc, la vigència del protocol establit per fra Juan Insa, “Ministro Provincial de la Sta. Provincia de Valencia de los frailes menores de la regular observancia de nuestro Padre san Francisco”, en la patent de 1636. Hi consta que per a l’obertura del sagrari en què es venera la relíquia i per a l’eixida d’esta del sagrari serà preceptiu l’acord previ de l’ajuntament de la ciutat, que també tindrà a càrrec seu una de les dos claus del sagrari: La tercera cosa que la Ciudad pide es, que la S(an)ta Faz no se muestre ni permita con la facilidad que hasta aquí, siendo (como es) cosa indecente y de poca veneración, enseñarla a toda suerte y calidad de gente, sino que sin tocarla ni vaxarla de su puesto, se tiren las cortinas por delante del altar y por la parte de la igl(esi)a la vean los que vienen a venerarla. Y por que se cierre la puerta a no poder hazer otra cosa, véase como se podrá disponer el lugar a donde está, de modo que se hagan dos llaves: la una de las quales tenga la Ciudad y la otra la Abadesa de el Convento. Y quando se necesite sacarla para alguna grave necesidad, la Ciudad acuda en la forma que le parezerá con la llave que tiene y echa la procesión la volverá a su lugar con el devido recato y dexandola cerrada, tendrá la Ciudad su llave en su archivo. Y si aconteciere que alguna persona grave y de calidad la quisiere ver de cerca, de modo que sea necesario sacarla de su lugar que no se haga sin que primero de su consentím(ien)to la Ciudad, dando la llave a la persona que bien visto le fuere para que vaya con la tal persona al dicho efecto y después vuelva la llave y se entregue a la Ciudad (transcrit per Viravens i arreplegat per Cutillas Bernal, 1996: 36).

En tercer lloc, la consideració i declaració de festa local a la ciutat d’Alacant a efectes laborals del dia de la Santa Faç; des de fa diverses dècades, és un dels dos festius locals que la ciutat d’Alacant aprova cada any (l’altre sol ser el 24 de juny, si no és festiu autonòmic, o un altre dia coincident amb les festes de les Fogueres de Sant Joan).

En quart lloc, la consideració de la Santa Faç o dia de la Peregrina com a festa oficial de la ciutat d’Alacant (article 6.2.b) de l’Ordenança reguladora de les festes populars de la ciutat d’Alacant (BOP núm. 11, de 18 de gener de 2022), juntament amb les Fogueres de Sant Joan.

b. Agents i metodologia de la transmissió

L’Ajuntament d’Alacant, com a patró del monestir de la Santa Faç i organitzador de la Peregrina, per mitjà del seu lloc web, les xarxes socials, els canals d’informació, el gabinet de premsa i comunicació i els servicis municipals competents, ha de contribuir a facilitar la transmissió de la tradició forjada al llarg dels segles al voltant de la Santa Faç i la celebració de la Peregrina, així com al coneixement de la seua història a partir de l’estudi i la divulgació dels documents d’arxiu i altres fonts històriques.

Les institucions religioses (diòcesi d’Orihuela-Alacant, monestir de la Santa Faç i comunitat de religioses canongesses lateranenses regulars de Sant Agustí, capítol de la cocatedral de Sant Nicolau d’Alacant) han de cuidar que les dos festivitats litúrgiques en honor a la santa Faç (17 de març, aniversari del miracle de llàgrima i dijous de la dominica in albis) siguen celebrades amb fidelitat a la tradició i amb la solemnitat pròpia del culte a una relíquia insigne de la passió de Crist que, a més, constituïx des de fa segles la devoció principal del poble alacantí. Igualment, ha de solemnitzar-se, anunciar-se degudament i programar-se la celebració dels anys jubilars quan la festivitat del miracle de la llàgrima coincidisca en diumenge. Totes les institucions, entitats, comunitats i associacions religioses han de mirar que la informació que es divulgue sobre la Santa Faç i la celebració de la Peregrina en els seus llocs web, xarxes socials i canals d’informació s’ajuste a la veritat històrica. Així, s’haurà d’evitar la difusió d’informació o dades no contrastades i/o interessades, i es vetlarà per l’actualització dels continguts, d’acord amb els avanços que es produïsquen al voltant de la relíquia i la romeria a conseqüència de les investigacions històriques.

Les institucions acadèmiques i culturals amb seu a Alacant han de promoure l’estudi i investigació sobre la Santa Faç i la Peregrina des de totes les òptiques possibles; han d’encoratjar la realització i l’execució de treballs i projectes d’investigació centrats en estes, així com la difusió adequada dels resultats de les activitats investigadores que en resulten. Des del punt de vista cultural i artístic, és necessari promoure i organitzar activitats que contribuïsquen a la salvaguarda, protecció, coneixement i difusió de tot el patrimoni, material i immaterial, vinculat a la Santa Faç i la Peregrina. També és necessari continuar enriquint el patrimoni bibliogràfic centrat en la relíquia i la romeria, mitjançant l’edició de publicacions (que tinguen en compte les diferents sensibilitats i el grau d’accés a la cultura de la població), que contribuïsquen a donar a conéixer la riquesa de la història i la tradició forjades al voltant de la Santa Faç i la Peregrina.

La santa Faç és, a més d’una relíquia sagrada, una cosa molt estimada i popular per a la ciutat d’Alacant. Un símbol en què confluïxen moltes sensibilitats i interessos. Per això, no és estrany que, al llarg de la història, els qui han escrit sobre la preuada relíquia ho hagen fet des de diferents perspectives i hagen adoptat postures de tota mena. Des del punt de vista del rigor històric, destaca l’obra del doctor Cutillas Bernal. La seua obra està escrita amb la precisió i la solvència d’un bon historiador, però també des del prisma d’una persona que va estimar Alacant. La lectura dels seus treballs dedicats a la Santa Faç (editats per l’Ajuntament d’Alacant i l’Institut Alacantí de Cultura Juan Gil-Albert) és fonamental per al coneixement de la història de la relíquia i de la celebració de la Peregrina, que té molt d’arrelament popular i social a Alacant i la seua horta.

c. Altres accions de salvaguarda

A continuació, es reproduïxen les “Mesures de protecció i salvaguarda” incorporades a la fitxa catalogràfica elaborada en 2017 per la doctora Andrea Moreno Martín, validades per l’Ajuntament d’Alacant amb la incorporació d’esta fitxa com a annex a la memòria del Catàleg de proteccions d’Alacant en tramitació:

“La protecció i preservació de la romeria al santuari de la Santa Faç com a patrimoni cultural immaterial de la ciutat d’Alacant ha de tindre en compte algunes mesures de salvaguarda:

a) Continuar potenciant la identificació, la descripció, la investigació, l’estudi i la documentació amb criteris científics d’esta manifestació cultural.

b) Posar en valor i recuperar els testimoniatges orals disponibles que permeten recuperar, preservar i divulgar la tradició, i documentar-los i conservar-los en suports que garantisquen preservar-la.

c) Vetlar per la continuïtat i la conservació d’esta manifestació cultural, recuperant els seus valors tradicionals i tutelant la seua transmissió a les generacions futures.

Un dels principals riscos que cal tindre en compte, per la massificació que ha patit la peregrinació, és el risc de desvirtuació que pot afectar l’essència tradicional d’esta manifestació. Encara que és cert que la mateixa col·lectivitat que la protagonitza també la dota de significats destacats, les mesures de protecció i salvaguarda hauran d’incloure la revaloració dels elements, funcions i significants que conformen la festa, així com potenciar la divulgació dels seus valors patrimonials perquè la comunitat s’identifique amb estos i es garantisca la pervivència de la tradició. De manera molt especial, s’hauran de valorar i protegir adequadament els rols tradicionals associats a esta manifestació, les pràctiques i oficis tradicionals que també es puguen vincular, així com l’estètica i els valors que n’emanen.

Atés que la gestió de la romeria l’exercix l’ajuntament de la ciutat, esta institució, en conjunció amb els altres actors, seran els qui decidisquen sobre aspectes materials i immaterials, així com el desenvolupament dels actes de la romeria anual de la Peregrina.”

A tall d’exemple, es considera oportú plantejar la conveniència de la constitució d’un òrgan de gestió de nova creació que, sense menyscabar el patronatge de l’Ajuntament d’Alacant i el paper de les institucions religioses, incorpore a altres actors socials i institucionals relacionats amb la romeria, com poden ser els municipis de l’Alacantí més vinculats amb la Peregrina; tot això, per a millorar la coordinació i potenciar la difusió de la romeria en l’àmbit comarcal. Este òrgan de gestió podria redactar un pla de salvaguarda de la Peregrina, en línia amb les propostes de les lleis espanyoles reguladores del patrimoni cultural immaterial més avançades.

d. Identificació de riscos i diagnòstic

En l’apartat anterior s’esmenten els riscos identificats per la doctora Andrea Moreno Martín. La tramitació del procediment per a la declaració de la Peregrina com a bé d’interés cultural immaterial permetrà aprofundir en l’anàlisi.

e. Objectius, estratègies i accions proposades per a la salvaguarda

Les accions de salvaguarda han de respondre al que s’establix en el paràgraf 3 de l’article 2 de la Convenció per a la Salvaguarda del Patrimoni Cultural Immaterial (instrument de ratificació amb data 06/10/2006; BOE núm. 31 de 05/02/2007), i són: “S’entén com a «salvaguarda» les mesures encaminades a garantir la viabilitat del patrimoni cultural immaterial, compreses la identificació, documentació, investigació, preservació, protecció, promoció, valoració, transmissió —bàsicament mitjançant l’ensenyança formal i no formal— i revitalització d’este patrimoni en els seus diferents aspectes”. Així mateix, resulta aplicable amb caràcter supletori el règim general del patrimoni cultural immaterial establit per la Llei 10/2015, de 26 de maig, per a la salvaguarda del patrimoni cultural immaterial (arts. 3 a 10). Es considera convenient que tant el diagnòstic de riscos i amenaces com la determinació d’objectius, estratègies i accions proposats per a la salvaguarda siguen abordats en el context d’un pla de salvaguarda específic per a la Peregrina.

*8. Valoració i justificació de la declaració*

En paraules de Moreno Martín: “El calendari festiu alacantí compta amb diverses rogatives i processons, que tenen el seu origen en antigues celebracions. Des de fa segles, les ciutats i la seua gent s’encomanaven a la divinitat per a obtindre protecció per la falta de salut, pau o una meteorologia poc favorable per al camp i les collites. Esta classe de manifestacions són una expressió de la religiositat popular i formen part del nostre patrimoni immaterial. Entre elles, una destaca sobre la resta en la ciutat i l’horta d’Alacant. Es tracta de la romeria anual al monestir de la Santa Faç, coneguda també com la Peregrina, que conjumina valors patrimonials etnològics, històrics i culturals. Este santuari ha sigut la destinació de romeries i de la devoció alacantina per la relíquia de la santa Faç des de finals del segle XV, gestant una tradició i un ritual de devoció i fervor popular que ha perdurat fins a actualitat.

Este fervor s’advertix quan es quantifica la relació dels trasllats de la relíquia a la ciutat, que s’han realitzat des del segle XVII i amb finalitat rogativa a causa d’una conjuntura adversa o una efemèride especial (Vidal, 1942). Tanmateix, la romeria anual de la Peregrina destaca no sols per l’antiguitat i la perdurabilitat, sinó també perquè en la pràctica ritual es conserven diversos aspectes que caracteritzen i definixen la seua singularitat i simbolisme: la devoció del poble d’Alacant des de fa cinc segles, la simbologia de l’itinerari del camí i del ritual, els cants i resos religiosos conviuen amb les manifestacions de música popular (tabal i dolçaina), el menjar, la indumentària del pelegrí (brusa, mocador i canya coronada de romer) i la germanor dels participants, que ens mostren aspectes socioreligiosos i identitaris que cal tindre en compte perquè són una mostra dels costums seculars i de la religiositat popular.

La Peregrina o romeria de la Santa Faç de la ciutat d’Alacant, com a mostra de la religiositat tradicional i la devoció popular del seu poble, és un dels exemples més paradigmàtics de les manifestacions culturals i religiosofestives de la comunitat. La transmissió clara de pares a fills, la història oral i els sentiments de pertinença i identitat que genera són un clar argument que la posicionen com un dels elements culturals més singulars i icònics dels alacantins.

És una manifestació representativa i valuosa de la cultura alacantina, que aglutina en el seu conjunt altres béns immaterials tradicionals com les manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d’oci, amb l’èmfasi especial que es tracta d’una manifestació cultural que ha sigut predominantment objecte de transmissió oral. És una de les fites que marquen el calendari festiu de la ciutat durant el principi de la primavera i se celebra el segon dijous després de la Setmana Santa. Això no obstant, curiosament, la celebració de la Santa Faç a Alacant també es percep com una prolongació de la tradició de la Pasqua, en què les eixides al camp en grup i els berenars són l’element més característic (Huerta i Melis, 1989).

Juntament amb la romeria anual de la Peregrina, també formen part de les devocions alacantines a la santa Faç els exvots ofrenats en el santuari i les processons en rogatives i d’acció de gràcies.

És una festa que destil·la convivència i agermanament, perquè la romeria és un acte col·lectiu de pelegrinatge en què es recorren espais i llocs comuns en un itinerari ritualitzat durant segles. Com a festa local, es definix la identitat dels alacantins sobre la base de la pertinença a un grup per contraposició als aliens a eixa comunitat i a les pràctiques que la definixen.

La santa Faç i la seua romeria s’han consolidat com un element patrimonial, ritual i cultural clau en la identitat de la ciutat d’Alacant. Una mostra de devoció, espiritualitat i religiositat col·lectiva i individual que genera un clar vincle d’identitat i comunitat.

Una bona mostra del sentiment que genera entre els alacantins és este poema, “A la Santa Fas”, que el poeta Francisco Tordera Lledó va escriure en 1889:

“Imache del Redentor,

presiat tesor d’Alacant,

consuelo del llaurador,

refugio del navegant,

remei per a tot dolor.

I al selebrar este día,

gochós, el cuart sentenari

de l’aparició beneía

de tan grandiós Relicari,

la historia ferse devía.

Símbol de pau y concordia,

llás de la unió alicantina,

que venera nostra historia,

y en tot pesar,

Fas Divina te implore misericordia.

Y sapies, !oh, Fas Divina¡

que et volem de tal manera

que ta imache peregrina

será sempre la bandera

de la rasa alicantina”

En virtut dels valors acreditats, es pot concloure que la romeria de la Peregrina constituïx una de les més preuades i característics senyals d’identitat de la ciutat d’Alacant i una manifestació fonamental de l’alacantinitat, que conjuga fe, tradició i festa (Moreno Martín, 2017).

Faç Divina, misericòrdia!

(Fitxa realitzada pel Dr. Jorge Payá Sellés)

Direcció General de Patrimoni Cultural

Avinguda de Campanar, 32. 46845. València

ernhgyxbfgkbasdmxod@nvb.li · <www.gva.es>

  

València, 28 de juny de 2024

Vicente José Barrera Simó

Vicepresident primer i conselller de Cultura i Esport