Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 9714, del 30-10-2023 (2023/10262)

RESOLUCIÓ de 6 d'octubre de 2023, de la Vicepresidència Primera y Conselleria de Cultura i Esport, per la qual s'incoa expedient per a declarar bé d'interés cultural immaterial la Festa de la Mare de Déu del Castell, de Cullera.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   9714

Data del DOGV
:   30-10-2023

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2023/10849


Data del document
:   06-10-2023

Organisme emissor
:   Vicepresidència Primera i Conselleria de Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * Vicepresidència Primera i Conselleria de Cultura i Esport

RESOLUCIÓ de 6 d'octubre de 2023, de la Vicepresidència Primera y Conselleria de Cultura i Esport, per la qual s'incoa expedient per a declarar bé d'interés cultural immaterial la Festa de la Mare de Déu del Castell, de Cullera. [2023/10744]  
L'article 12 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana assenyala que correspon a la Generalitat vetlar per la protecció i defensa de la identitat i els valors i interessos del poble valencià i el respecte a la diversitat cultural de la Comunitat Valenciana i el seu patrimoni històric.  
  
D'altra banda, la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, estableix, en l'article 45, que seran declarats béns immaterials d'interés cultural les activitats, les creacions, els coneixements, les pràctiques, els usos i les tècniques que constitueixen les manifestacions més representatives i valuoses de la cultura i de les formes de vida tradicionals dels valencians, així com les tradicions en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i especialment les que han sigut objecte de transmissió oral, i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
Vistos els informes tècnics favorables a la incoació de l'expedient de declaració de bé d'interés cultural immaterial emesos pel Servei de Patrimoni Cultural i per la Comissió Tècnica per a l'Estudi i Inventari del Patrimoni Immaterial.  
Atés el que disposa l'article 27 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, resolc:  
  
  
Primer  
Incoar expedient per a declarar bé d'interés cultural immaterial la Festa de la Mare de Déu del Castell de Cullera.  
  
Segon. Descripció del bé i valors  
D'acord amb els articles 28 i 45 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, es fan constar en l'annex d'aquesta resolució la descripció del bé i els seus valors.  
  
  
Tercer. Mesures de protecció i salvaguarda  
La Festa de la Mare de Déu del Castell de Cullera, com a patrimoni cultural immaterial, es concretarà en les mesures següents:  
  
a) Dur a terme tasques d'identificació, descripció, investigació, estudi i documentació amb criteris científics.  
b) Incorporar els testimoniatges disponibles a suports materials que en garantisquen la protecció i preservació.  
c) Vetlar pel desenvolupament normal i la pervivència d'aquesta manifestació cultural, i també tutelar la conservació dels seus valors tradicionals i la seua transmissió a les generacions futures.  
Qualsevol canvi que excedisca del normal desenvolupament dels elements que formen aquesta manifestació cultural s'haurà de comunicar a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural perquè, si és el cas, reba l'autorització administrativa i es modifique aquesta declaració.  
La gestió del bé la tindrà l'Ajuntament de Cullera i la Junta-Patronat del Santuari de la Mare de Déu del Castell de Cullera, amb tots els actors d'aquesta manifestació immaterial, i seran aquestes les que decidiran sobre aspectes material i immaterials, així com sobre el desenvolupament de l'esmentada manifestació cultural.  
  
Quart  
En compliment del que estableix l'article 27.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, es notifica aquesta resolució als interessats, i es comunica al Registre General de Béns d'Interés Cultural perquè s'anote de manera preventiva.  
  
Cinqué  
Publicar aquesta resolució, amb l'annex, en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.  
  
València, 6 d'octubre de 2023.- El vicepresident primer i conseller de cultura i esport: Vicente José Barrera Simó.  
  
  
ANNEX  
  
1. Identificació  
Àmbit: creences, rituals festius i altres pràctiques cerimonials  
Tipologia: bé d'interés cultural, secció primera, d  
Denominació: Festa a la Mare de Déu del Castell de Cullera  
Altres denominacions: Festes Majors, Festes Patronals de Cullera, Festes de la Mare de Déu de l'Encarnació  
Comunitats o persones: Ajuntament de Cullera Junta-Patronato del Santuario de Nuestra Señora del Castillo de Cullera Cofradía Milicia y Custodia de la Virgen del Castillo Milicia y Corte de Honor a Nuestra Señora del Castillo Germandat de Tauleters de la Mare de Déu del Castell Asociación de Camareras de la Virgen del Castillo de Cullera Associació de Portadors de la Baixà de la Mare de Déu del Castell Portadors Bega-Port de la Mare de Déu del Castell Portadors de l'Aurora del Raval de la Mare de Déu del Castell Associació de Portadors de l'Aurora de Sant Antoni de la Mare de Déu del Castell Colla Pas Pla Escola de Danses, Tabal i Dolçaina Muixeranga de Cullera Societat Ateneu Musical Societat Musical Instructiva Santa Cecília (SMI) SCUDAMM. Sociedad Cullerense de Amigos de la Música Marcha Junta Local Fallera de Cullera Coral Stella Maris Confraria de Pescadors  
Descripció: les Festes Majors de Cullera comencen el divendres posterior al Diumenge de Resurrecció, encara que, oficialment i emocionalment, s'enceten amb l'acte de la Baixà l'endemà, dissabte. La devoció i fe compartida pel poble de Cullera a la patrona, la Mare de Déu del Castell, esdevé en un seguit de rituals, actes i fites en els quals la comunitat troba el moment oportú per a expressar les formes festives més arrelades al territori, que formen un paisatge plàstic i sensitiu al voltant de la celebració cristiana. Entre els elements més singulars i identitaris de la festa hi ha la mencionada Baixà de la imatge de la Mare de Déu, des del seu santuari, que forma part del conjunt històric i monumental del castell de Cullera. Entre els altres actes rituals religiosos destaquen la Processó General, el dia de Sant Vicent Ferrer, a poqueta nit, i les Aurores de Sant Antoni, la Bega-Port i el Raval, amb una gran i important participació popular, tant de la comunitat portadora com dels assistents. A banda d'aquests esdeveniments de caire religiós, la festa destaca per la gran participació ciutadana, i la seua organització gràcies al treball d'una forta xarxa d'individus i col·lectius que són els portadors actuals de les tradicions festives més arrelades tant a les comarques de la Ribera com del territori valencià, per extensió. Igual que altres seguicis festius, els actes rituals de Cullera esdevenen l'ocasió per al desenvolupament de balls, danses i expressions musicals, enfortint els nexes socials entre els participants (comunitat portadora) i el poble en general. Hi ha un procés en marxa, des de fa dècades, de recuperació dels elements festius, entesos com una de les herències més importants del passat, reviscolada gràcies al treball d'estudiosos i entusiastes, que han sigut capaços de contagiar als veïns i veïnes de Cullera en pro de la salvaguarda de les seues expressions festives més singulars. Les festes de Cullera són un punt de trobada, al llarg de l'any, de locals i forasters, d'habitants i de fills i filles de Cullera que, en algun moment de les llargues festes i actes, s'acosten al poble. D'aquesta manera, els actes religiosos i civils esdevenen un espai i un temps de trobada amb el passat, amb les arrels, al mateix temps que creix el sentiment de pertinença de les noves generacions i de les persones que s'acosten a Cullera.  
  
  
  
2. Marc espacial  
Localització: la Festa a la Mare de Déu de Cullera es desenvolupa, principalment, al centre de la localitat i en els altres barris on se celebren actes litúrgics i culturals.  
Recorreguts: els diferents actes i rituals (processons, cavalcades, dansades) es desenvolupen durant els dies festius, al llarg de recorreguts i itineraris marcats per la tradició.  
  
3. Marc temporal  
Calendari: des del dissabte de la huitava de Pasqua (dissabte in albis) fins al diumenge de la setmana següent.  
Periodicitat: anual.  
  
4. Descripció i caracterització. Orígens documentats  
Per a trobar l'inici de la devoció a la Mare de Déu del Castell de Cullera hem d'anar, sense dubte, fins al moment de la Conquesta, per part del rei Jaume I, del que serà el Regne de València. Amb tot i això, espacialment, també hem de destacar el mateix castell de Cullera, seu històrica i actual de la fe en la Mare de Déu. Com a localització predominant en els voltants, el castell esdevé també en aquest nucli, juntament amb l'església dels Sants Joans a la vila, de la nova fe cristiana, centrada en la Mare de Déu i els dos Sants Joans. Aquestes advocacions corresponen a la naturalesa de l'ordre que, en primera instància, s'encarrega de part de la gestió del castell i de la vila, per ordre reial, l'Ordre de Sant Joan de l'Hospital. La influència d'aquesta ordre, per tant, serà transcendental en la fe i el consegüent patronatge de Santa Maria.  
  
La devoció a Santa Maria és habitual en el nou Regne de València, ja que ve donada de la devoció mariana del rei Jaume I, de qui es diu que oferia als llocs conquerits imatges de la Mare de Déu. Tant Giner com Formentín ens donen, en els seus respectius llibres, dotzenes d'anotacions de llegats a «Sancte Marie Castri Collarie», «a la obra de Senta Maria del Castell de Cullera», «Opperi ecletie Beate Mariae Cullarie», «Beate Mariae de Castro Collaire», etc., ja en el segle xiv, no només d'habitants de Cullera, sinó també dels voltants, en què podem veure la importància d'aquest lloc, el castell i la capella, i la fe en Santa Maria del Castell de Cullera com a referents. Des d'ací endavant es va notificant un culte creixent i popular a la Mare de Déu del Castell, per damunt d'altres devocions locals, i que Giner associa als diversos favors que, al llarg dels segles, l'agraïment de la ciutat va anar atribuint a la seua mediació davant de Déu, fins a elevar-la a la màxima sobirania local.  
  
Les primeres referències a un ritual festiu al voltant de la Mare de Déu del Castell les trobem l'any 1607, en un dels llibres de la col·lecció «Llibres de l'Administració dels Jurats de la present Vila de Cullera», del segle xvii, en què hi ha mencions a la «Muntada», «Pujar» a la «Processó» al castell «lo Dia de Nostra Senyora de Març». Destaquem ací un element que suposa l'origen d'una celebració festiva i ritual, però diferent de l'actual. Com seguidament anirem descrivint, la festa actual comença amb la davallada de la imatge de la Mare de Déu des del castell fins a la ciutat. Però és ací, en les referències del xvii, on veiem que la festa tenia lloc el 25 de març i dalt, al castell, tal com diu León Segarra: antigament se celebrava una festa anual al mateix castell el dia de l'Encarnació, encara que no amb l'estructura i la sumptuositat amb què es notifica més tard. Documentem, així, l'inici d'un ritual festiu i també la seua localització tant espacial com temporal, el 25 de març. Encara que, com hem vist, en la hiperdulia, una imatge es vincula amb un topònim «Castro Collaire», «Beate Mariae Cullarie», la seua festivitat comença a denominar-se també pel moment en què se celebra, «Nostra Senyora de Març», o per l'indret on té lloc el culte, «Nostra Senyora del Castell», i, ja posteriorment, per l'advocació, «Nostra Senyora de l'Encarnació». És a dir, primer va ser el culte a la imatge de la Mare de Déu i després la seua advocació.  
  
  
Evolució històrica/modificacions  
Com bé és sabut, en l'àmbit de la cultura festiva i també dels ritus litúrgics, hem de considerar l'evolució que ha patit aquesta festa en honor de la Mare de Déu i, així, poder comprendre com ens ha arribat al dia de hui tal com la identifiquem. En primer lloc, tractar les dates en què té lloc el ritual festiu. Comprendre per què la celebració a Santa Maria acaba tenint més importància local al març, sota la festivitat de l'Encarnació. Per a valorar aquesta qüestió, hem de tindre en compte diferents aspectes, començant pel que s'ha dit anteriorment sobre la identificació de la festa sota el nom de Mare de Déu de Març. Efectivament, per a identificar les festivitats a Santa Maria, hi hagué un moment en què es diferenciaven entre aquestes, entre les devocions, pel temps de la seua celebració. La Mare de Déu de Març, la Mare de Déu d'Agost, etc. La devoció a Santa Maria es deriva de la dedicació dels dissabtes (dia d'especial devoció a la Mare de Déu), i, arran d'aquest origen, es conformen confraries i germandats i estableixen un calendari festiu més o menys anual. La raó per la qual la Mare de Déu de Març comença a ser la festivitat més marcada en el calendari anual a la vila de Cullera pot ser discutida, però, sense dubte, el fet que, fins a l'any 1911, l'Encarnació o Anunciació fora dia de precepte en el calendari catòlic, i que, en l'època medieval, el 25 de març fora l'inici del calendari, hi té molt a veure. Fins i tot anant més enllà, i reconeixent l'origen agrícola de la vila, i el cultiu més reconegut, el de l'arròs, no seria d'estranyar que, dins del cicle anual de treball d'aquest cereal, el temps de descans de la terra (març-abril) fora el més adient per a celebrar una festa, perquè tota la població poguera participar-hi. Així, podem entendre que se situara la festa més important de l'any a la devoció de l'Encarnació el mes de març, fent una gran i important romeria al castell, que després evolucionaria en un «viatge», en un trasllat a la vila (és la Mare de Déu qui baixa). Així i tot, el dia principal de les Festes Majors s'emmarca en el dia de Sant Vicent Ferrer, el segon Dilluns de Pasqua (i no el 5 d'abril, arran del canvi efectuat en el segle xvii), ja que era el primer dia hàbil després de la Quaresma i Setmana Santa per a poder celebrar amb solemnitat una festa, tal com diu una nota d'una visita pastoral de finals del segle xvi, «por cuanto es cosa impropia e indecente, celebrar en fiestas de tristeza, en tiempo que nuestra Santa Madre Iglesia Católica Romana, las celebra de alegría. Como es la Pascua de Resurrección, y otras. Proveyó y mandó, el dicho señor Visitador, que en semejantes tiempos, el reverendo Rector y Clero, de la dicha Iglesa, no hayan procesiones…». Llavors així, situem, ja en l'actualitat, i sense interrupció, les festes en el dia de Sant Vicent Ferrer, amb la Baixà el dissabte anterior (abans, però, la Baixà havia sigut diumenge, per això d'una huitava es passarà a celebrar el novenari).  
  
  
  
Evolució baixada  
Totes aquelles referències donades pels diferents historiadors que han consultat arxius, documents i ho transmeten a través dels seus escrits, fan referència a la Baixà de la Mare de Déu com un acte fortuït posteriorment ritualitzat i institucionalitzat per part dels organitzadors de la festa. Però la imatge de la Mare de Déu era davallada, des del principi, en diferents ocasions, considerades extraordinàries, i principalment fora d'un ambient festiu, ja que l'objectiu era encomanar-se a la Mare de Déu, demanant la seua intercessió protectora davant de sequeres, dolors, desolacions per pèrdua de collites, malalties, avingudes del riu, etc. El fi era, per tant, implorar amb clamor la presència divina a través de Santa Maria. Quant al sentit festiu, baixar la Mare de Déu a la vila serà signe de convivència ciutadana, i pujar-la serà acompanyar-la a sa casa, en les altures. Uns camins descendents i ascensionals que marcaran la història de Cullera. Realment, les primeres celebracions rituals es produïen dalt, al castell, a la capella dedicada a la Mare de Déu, fins que la tradició de baixar la seua imatge es converteix en l'inici de la celebració, però ja a la vila. Potser, l'espai del castell era insuficient per a poder albergar la població de Cullera i aquells visitants vinguts d'altres localitats, fins i tot dels poblats marítims de València.  
  
  
Fora com fora, i seguint les documentacions, podem afirmar que la primera referència a la Baixà, com a inici de les festes, es dona el 25 de març de 1631. Potser fora una d'aquelles ocasions extraordinàries en què es feien unes rogatives o per a dotar la cita anual de més solemnitat. Formentín, en el seu llibre, parla del senyor Antonio Martínez Pérez, que assegurava haver vist, en l'arxiu parroquial (en el llibre Capbreu, desaparegut el 1936), la nota original de la data de 1631. Encara que, per referències posteriors (1640), coneixem que Jaume Cabello, comerciant de Cullera, estableix un manament testamentari en el qual se li donava un dot a una òrfena, amb la condició que aquesta anara en un lloc determinat en la processó de la Baixà. És a dir, que en 1640, la Baixà estaria consolidada. Aquesta Baixà havia de dur-se a terme per les revoltes velles, fins que es construeixen les revoltes noves entre 1806 i 1807, que sumen uns 567 metres.  
  
Aquest nou itinerari es va veure de necessària construcció per la creixent devoció i participació de la ciutadania en els rituals festius. Aquest canvi també marcaria el lloc on la Mare de Déu era rebuda a la vila i el lloc on seria entronitzada, la tauleta. Aquesta novetat propicia la construcció del mercat i de la gran escala imperial, tal com ho coneixem hui dia.  
Fins al dia de hui, i de manera ininterrompuda (llevat dels anys 36-39, i els anys 2020 i 2021, a causa de la pandèmia), la Mare de Déu ha baixat des del seu santuari al castell fins a la vila de Cullera, per a la celebració dels ritus litúrgics i comunitaris que s'emmarquen dins de les Festes Majors.  
Segons les anotacions consultades, la Baixà s'efectuava amb la imatge en mans del rector, subjectada amb dues corretges que la sostenien i asseguraven al pit del clero. Més endavant, i ja en els nostres dies, la Mare de Déu baixa a muscles en una de les seues andes menudes i lleugeres. Posteriorment, hi consten com a portadors (volants) de la Mare de Déu el grup de les Quatre Parts del Món, que va desaparéixer el 1931 i ara s'ha recuperat, i que només l'acompanya mentre és duta pels portadors o el veïnat.  
  
Evolució tauleta  
La tauleta és un dels elements centrals, juntament amb la imatge mateixa de la Mare de Déu, de les festes de Cullera. De fet, les paraules baixà, tauleta i tauleters són part del lèxic emocional del poble de Cullera, amb una relació simbiòtica entre les tres. Com veurem més avant, la tauleta és una mena d'altar, una arquitectura efímera en la qual es deposita la imatge de la Mare de Déu quan aquesta arriba al poble. Els seus inicis s'entenen gràcies a la difusió de la llegenda que conta, associant-la a la data de la primera Baixà, documentada el 1631, com tingué lloc una acció que marcaria la història de les festes. «De feia uns quants anys del començament de la Davallada, que, un rector vellet, avarava, lentament i fatigosa per les Revoltes Velles. I en aplegar al Raval, tres hòmens que acabaven de sopar a la porta de casa i aquí s'estaven per vores a passar la processó. En mirar-se'l tan cansat, al senyor rector, la Imatge penjada del coll de dues corretges i amb el consegüent manxó, vullgues que no, el varen fer seure i deixar la Mare de Déu damunt la tauleta. Mentre que la paraven, llurs dones d'uns domassos i un parell de canelobres i la barrejaren tota de pètals de flor. Val a dir que improvisaren, pensat-i-fet, una ‘Tauleta'com les del Corpus a Nostra Patrona. El costum quedà, com queden les coses bones, i d'any en any tres hòmens que havien de ser trets del raval de la Mar, pararien la Tauleta i anirien —és clar— amb les dones llurs, darrere l'anda en la processó de la Baixada i la de Sant Vicent».  
Aquelles primeres tauletes, baixes (de les anomenades tauletes valencianes), es cobrien i decoraven amb mocadors i flors, després mocadors de Manila. Aquesta primera tasca de disposició de la tauleta i de la seua decoració, originàriament, i segons la llegenda, la duien a terme les dones. Trobem en aquest punt una inflexió. Quan la tauleta es formalitza com un element clau en el desenvolupament de les festes, la tasca decorativa, aquella que pot considerar-se digna de fer, passa a mans dels homes, i s'institucionalitza la figura del tauleter. Els tauleters, a banda de ser els responsables de la tauleta, eixien i ixen darrere de la imatge en les processons, sempre vestits de gala. En el seu moment, havien de ser tres homes del Raval de la Mar, que després passen a ser-ne tres però de barris diferents; al centre (en les processons), sempre el representant de la vila, i, als costats, representants dels barris de Sant Agustí i de Sant Antoni. Així és fins a principis del segle xx. Actualment, també en són tres, que representen el conjunt de la ciutat de Cullera, una vegada desaparegut aquell protocol de barris, igual que el lloc de preferència en les processons, que es deixa al seu criteri, i, en la majoria dels casos, s'alternen els llocs (central i costats) que ocupa cadascú. L'altar provisional ha anat evolucionant quant a la decoració. D'aquella tauleta baixa decorada amb mocadors i flors, a una estructura que varia cada any, afegint-hi elements decoratius, com les flors i pintures, i que generen l'interés dels cullerans i culleranes, ja que és un treball desenvolupat en secret i es dona a conéixer el matí del dia de la Baixà, quan els responsables la instal·len en la cúspide de l'escala imperial del mercat municipal.  
  
  
  
  
Rituals «nous». Les aurores  
A partir dels anys 60 del segle passat, la comunitat portadora manifesta la vocació d'estendre la festa —i, sobretot, la presència de la Mare de Déu del Castell— a les altres barriades i no només a la vila, que, evidentment, és el vertader epicentre de la festa amb l'església dels Sants Joans i el mercat com a referents nuclears de les celebracions. D'aquesta manera, es trasllada la Mare de Déu a la mar per primera volta, en una iniciativa que naix dels mariners i dels cullerans que havien servit en la Marina, i es constitueix una mena de romeria a l'alba, en la qual la Mare de Déu entra a la mar i hi passeja fins que naix el sol. Una missa de campanya centra l'acte litúrgic, i, després, un castell de focs d'artifici invoca la tornada al temple dels Sants Joans, en un camí que sembla més festiu que solemne i que albira les celebracions posteriors en germandat. Aquest model serà exportat, ja en el segle xxi, a la resta de barriades —el Raval i la Bega-Port—, gràcies al sorgiment i l'expansió de la comunitat portadora. D'aquesta forma, la festa s'estén de manera horitzontal i radial, i la Mare de Déu és la que «viatja» (es mou) als barris perifèrics de la vila per a visitar-ne els habitants i fer-los partícips de la festa.  
  
  
Evolució danses  
Les danses de Cullera (nom que defineix la dansada d'aquesta localitat) tenen la particularitat de celebrar-se abans del començament oficial del cicle festiu. També és particular que les quatre passades que es fan van encadenades i no separades. Aquest fet és un gran valor diferenciador. En origen, els homes treien a ballar les dones, que els esperaven a les portes de les cases i anaven acoblant-se al ball de dues files. La música a partir de la qual es va recuperar l'actual estava formada per un clarinet i una caixa, i ara s'ha adaptat a tabalet i dolçaina. De la gravació en cinta i gràcies als treballs de memòria oral realitzats, s'ha transmés i adaptat al tabal i dolçaina, incorporant la partitura que se segueix hui dia. No hi ha, de moment, una informació més detallada i concreta de l'origen i evolució, més enllà de la memòria d'algunes persones. És, per tant, un dels aspectes en què es treballa amb gran interés, dins de tota la investigació que es fa al voltant de les danses locals.  
  
  
Danses rituals  
D'altra banda, tenim l'evolució de les danses rituals, aquelles que es feien i es fan dins dels seguicis, just abans de la part religiosa. Les danses rituals de Cullera presenten característiques comunes a altres manifestacions del seu entorn comarcal, i un dels fets d'aquesta història és la intermitència al llarg del temps, ja que alguns dels balls o danses es munten alguns anys, i, si tenien «èxit», es repetien o no es tornaven a fer, o no es feien si faltaven persones que els feien. Per tant, podem dir que l'evolució de les danses rituals és fràgil, això sí, adaptant-se als nous gustos, influències, etc. de cada moment i època. Encara que amb similituds comarcals, al poble de Cullera es dansaven algunes peces, encara no recuperades, que els estudiosos han pogut esbrinar gràcies als arxius de les cases de lloguer de les robes (Roberia Gimeno, Casa Insa, etc.). Aquest també és un fet evolutiu, ja que hui en dia les robes no es lloguen, sinó que són propietat dels individus o dels col·lectius o colles de danses, fins i tot del mateix Ajuntament, en una ferma defensa i aposta per la continuïtat de les danses.  
  
Entre les danses que s'han estudiat hi ha les següents:  
 Ball dels Xinesos  
 Ball dels Turcs  
 Ball dels Matxaquins  
 Ball dels Locos  
 Ball dels Gitanos  
 Banderes  
 Pegadors  
 Torneig (tornejants)  
El moment en què es feien aquestes danses també ha evolucionat. Segons els textos consultats, el mateix dia de la Baixà tenia lloc una processó cívica, una cavalcada, que era coneguda popularment com la Degollà. Potser, el nom s'haja copiat de la Processó del Convit del Corpus, en la qual participa el grup de la Degollà, i que suposa la cavalcada d'invitació al veïnat per a participar en la festa, hores després o l'endemà. Aquesta cavalcada o processó cívica se celebrava de nou el dia de Sant Vicent al migdia; i de vesprada, en la processó, eixien els personatges bíblics. Aquestes cavalcades es van celebrar, segons la documentació, fins al 1925, quan van ser substituïdes per una cercavila de bandes de música i grups de cornetes. Aquestes cavalcades ja no se celebren (encara que sí que es mantenen algunes danses, però no inserides en cap seguici o organitzades en cavalcada, en dos moments, el dia de la Baixà a migdia i mentre dura la processó que baixa del santuari al mercat), i, en lloc d'això, el dia de Sant Vicent i el darrer diumenge de les festes hi ha una desfilada-entrada de les dues bandes simfòniques de la ciutat.  
  
Tanmateix, com l'existència de les desfilades de bandes, destaquem la celebració d'una gran cavalcada de disfresses, herència d'aquella cavalcada al·legòrica de les danses rituals que tenia lloc de nou el dijous de la setmana festiva, amb la participació d'altres elements com ara carrosses, grups, etc.  
Aquesta repetició es devia a l'interés del poble per les danses que només podien gaudir en comptades ocasions. I, de manera més popular, dotant-la d'altres elements que conviden a la participació de més persones, que no tenien per què formar part de les danses. Així apareixen les carrosses o els balls que fan més participativa una cavalcada amb un aire menys ritualitzat, fins i tot amb reconeixements o premis per part de les autoritats. Aquesta cavalcada es va deixar de fer i va ser unes dècades després quan el món faller va prendre'n el testimoni.  
  
Personatges, indumentàries, pràctiques i funcions de la Junta-Patronato del Santuario de Nuestra Señora del Castillo de Cullera  
El fonament històric i la finalitat de la creació de la Junta del Castell, tal com és coneguda pel poble, és l'administració del santuari i el manteniment de la devoció a la nostra patrona. La seua data oficial de creació és el 1915, tot i que ja des d'antic existia tota una sèrie d'administradors, a indicació dels jurats de la vila, que es feien càrrec del funcionament del santuari i de l'organització de les festivitats marianes que celebrava el poble, en especial la festa de la Mare de Déu de Març, esdevinguda amb el temps amb l'advocació de l'Encarnació. Es té coneixement que, des de 1641 fins a 1856, hi hagué administradors de manera regular i consecutiva. A finals del segle xix, el rector dels Sants Joans passà a encarregar-se d'aquest menester, i, el 1915, el rector José M. Domínguez proposà la formalització d'una junta amb uns estatuts propis que estiguera integrada per persones d'esglésies de diferent caire polític. Així, els primers estatuts van ser aprovats pel govern de la província el 1916 i es van ratificar eclesiàsticament uns anys després pel cardenal i arquebisbe de València, Enrique Reig Casanova. El 1922 hi arribaren els frares franciscans, que es feren càrrec de l'administració del santuari fins a l'any 2007, quan aquesta passà als Sants Joans. A hores d'ara, la Junta, sota la presidència de rector dels Sants Joans, un capellà fill del poble com a vicepresident i homes i dones de Cullera com a vocals, continua la seua tasca centenària amb la funció de mantindre viva la gran manifestació que resumeix tot el que implica la Mare de Déu del Castell, en què es congreguen fe i religió, història i tradició, i, també, cultura i manifestació, enmig d'un poble que aclama, prega i acull la seua patrona. Al llarg de les Festes a la Patrona, la Junta-Patronat, amb les cambreres i els tauleters i clero, acompanya la Mare de Déu a tots els actes per tal de garantir que aquests se celebren amb la màxima dignitat litúrgica. A més, el president i la Junta mantenen una coordinació constant amb l'Ajuntament al llarg del temps que duren els preparatius de les festes.  
  
  
Tauleters: la Germandat de Tauleters recull aquells que han estat triats durant les darreres dècades com a tauleters, és a dir, com els encarregats de construir i decorar la tauleta, l'altar provisional de la Mare de Déu, utilitzat com a primer descans de la imatge de la Mare de Déu en arribar al poble. Els tauleters, ara, van acompanyats als seguicis. Ells vesteixen vestit de gala, i les acompanyants, també, amb pinta i mantellina en les processons.  
  
Cambreres: l'Asociación de Camareras de la Virgen del Castillo de Cullera és l'entitat que engloba les dones que han sigut cambreres de la Mare de Déu. Les obreres o cambreres són dues dones casades o vídues, i, des de l'any 2005, també dones solteres majors de 30 anys, que cuiden de la imatge de la Mare de Déu del Castell i el cambril on descansa des de temps ancestrals. Anteriorment a la construcció del nou santuari en 1897, ja s'ocupaven de la imatge i l'altar, on aquesta era custodiada, en la capella gòtica del castell. Cada vegada que la imatge ix del seu lloc de guàrdia, les dues cambreres han d'estar presents i acompanyen la Mare de Déu del Castell allà on siga traslladada, dins o fora de la ciutat de Cullera. Escorten la imatge de Maria Santíssima en cada acte de les Festes Patronals, estan presents en tots aquests i en presideixen la majoria. Aquestes dues dones garanteixen que la Mare de Déu siga mostrada al poble amb la dignitat i magnificència que mereix tan excelsa patrona. En aquestes dues dones es resumeix el caire civil i religiós de les Festes Majors de Cullera, del santuari i la imatge que hi descansa. Des de l'any 2010, amb la creació dels primers estatuts canònics de l'Associació de Cambreres, es manté el costum de la selecció de les dues dones per part de les cambreres anteriors. Així i tot, qualsevol dona pot presentar una sol·licitud, dirigida a la presidenta de l'Associació, en la qual expresse la voluntat de ser designada cambrera.  
  
  
Custodi: el custodi de la Mare de Déu és un seglar, fill del poble, vinculat a la Junta del Patronat. Té la funció de vigilar l'estat de la Mare de Déu en els trasllats. Cal tindre en compte que, fins al 1976, la imatge que es traslladava era la centenària, tot i que la imatge peregrina està completament arrelada. La imatge té un sistema complex d'engranatge en les andes. El custodi té la finalitat de comprovar que la Mare de Déu té la peanya ben subjecta a l'estructura de les andes quan el sacerdot que la porta o ell mateix la col·loca. Normalment, processona en la seua posició amb la Junta, però s'avança per a fer les comprovacions que calguen quan ho creu convenient. A més, és l'encarregat de fixar-la i desencaixar-la del tron per a portar-la a les andes o viceversa cada vegada.  
  
  
Milicia y corte: la data de la seua fundació és el 1897, amb la inauguració del santuari. El seu origen es deu a la necessitat de garantir també la seguretat al santuari, amenaçada en el seu moment per robatoris. Un grup d'homes i dones feien torns de vigilància les 24 hores del dia, en una vetla contínua. És una associació dedicada al culte de la Mare de Déu i a l'exercici de les pietats marianes. Les seues celebracions públiques són la festivitat de la Nativitat, Candelària, Assumpció, la Immaculada i l'Encarnació. A més, en la missa del darrer diumenge de festes, dedicada a Milicia y Corte, es proclamen les cambreres de l'any següent.  
  
Milicia y Custodia: l'entitat Milicia y Custodia té com a finalitat acompanyar la imatge de la Mare de Déu del Castell en els seus trasllats, i tindre cura de les andes, oferint-les ells als diferents grups de portadors i veïnat que la durà durant les processons.  
  
  
Dansadors i dansadores:  
Arquets/panderetes. Huit xiquetes vestides com pastoretes, però sense el jupetí i el cabell de palla. A les mans porten un arquet elaborat amb fulles d'hedra i flors de colors amb el qual ballen fent diverses evolucions. Per al ball de les panderetes, es canvia l'arquet de fulles i flors per una pandereta.  
Vetes. Huit xiques vestides amb el tradicional vestit de llauradora.  
Dansadors ball (jota). La indumentària és la tradicional valenciana, compartida per tot el territori, que evoluciona al mateix temps, amb la incorporació o recuperació d'elements i teixits.  
Bastons/bastonets. Huit balladors/balladores vestits amb un faldellí i un cos de ras o setí de color roig per als xics i de color blau per a les xiques, capeta, mocador lligat al coll, calces blanques i corona amb plomes. Sostenen, a la mà dreta, un bastó d'uns 60 cm d'altura, i a la mà esquerra porten una planxa circular.  
  
Muixeranga. Abillats amb pantaló blanc, faixa negra i camisa roja, amb brodat de la colla.  
Caps quatre parelles de cabuts. Tres parelles de balladors i balladores vestits com llauradors i llauradores valencianes, que duen sobre els muscles els capgrossos de cartó pedra.  
Gegants. En el cas de Cullera n'hi ha dos, que representen el rei en Jaume I la reina na Violant.  
  
Personatges bíblics. Personatges que completen el seguici de la processó general. Una sèrie de personatges de tradició bíblica de fort arrelament entre la gent. Estimem que tenen la seua procedència de la processó del Corpus, i constitueixen hui dia el record d'una catequesi al·legòrica que relata de manera visual i popular la història de la salvació. Entre el conjunt de personatges que cada any podem trobar en el seguici hi ha els personatges i les escenes següents: Noé (l'avi Colomet), Abraham, Sara, Isaac, Jacob, Raquel, Josep, Moisés, Aaron, faraó amb dona i fill, cort del faraó, portadors de torxes, arca de l'Aliança, trompeters, Josuè, Saül, Samsó, Dalila, rei David, Betsabé, Salomó i reina de Sabà, Elies, Jeremies, Isaïes, Judith, Rut, Noemí, Dèbora, Abigail, Rebeca, reina Esther, Tobies, Sara.  
  
Cirialots. Els prohoms, o ancians, abillats amb túniques blanques, corones daurades i barbes postisses, que carreguen amb grans ciris.  
  
Quatre parts del món. El grup de personatges més conegut i estimat per la comunitat local. Són els antics volants o portadors de la Mare de Déu. En l'actualitat en són quatre, tot i que ja no porten al muscle les andes amb la imatge, sinó que fan d'acompanyants al llarg de la Baixà, Processó General i Pujà. La seua indumentària ha passat a formar part de la iconografia popular local, pel seu caràcter cridaner, però també elegant. Es tracta d'una brusa ampla i calces blaves, calçons curts rematats amb randes, gola, bocamànegues i un barret ornat amb enfilalls de perles falses, i caramull de flors i violes. A la mà sostenen un manoll de cintes de seda de diversos colors.  
  
  
Músics. Sense dubte, la música està present i fa gala en aquesta vila durant les festes. Les agrupacions musicals han estat reconegudes com a bé d'interés cultural immaterial en si mateixes, i constitueixen, de ple, un dels moviments d'associacionisme i transmissió de coneixements més potents del territori i també a escala estatal (fins i tot per a ser reconegudes com a manifestació representativa del patrimoni cultural immaterial espanyol) com a mostra d'exemple organitzatiu.  
  
  
Elements imatge de la Mare de Déu. La icona mariana protagonista i raó de les Festes Majors en el seu honor, sota l'advocació de la Mare de Déu de l'Encarnació (del castell de Cullera) és una imatge datada el segle xiv, de 38 cm d'alçada, per 20 de base, realitzada en alabastre policromat i daurat. La figura que representa la Mare de Déu amb Jesús al braç està depositada en una peanya de plata del segle xviii. Té un maluc lleugerament desplaçat, i el cap, lleugerament inclinat, formant una S. La túnica està decorada amb palmes daurades, emblema del triomf i símbol de la virginitat triomfant de la Mare de Déu. Les mànegues de la túnica són més amples i més curtes que les de baix, ajustades amb botons. La túnica i el vestit, de mànegues cenyides de color blau i botons daurats, i l'ampli mantell, ple d'estreles, que recull amb el braç esquerre. La cara i les mans eren obscures, morenes, d'on prové el seu nom popular de Moreneta. Sosté a la mà dreta una flor en forma de campana, una flor de lliri, que en representa la puresa, innocència i virginitat. El lliri simbolitza també l'abandonament a la voluntat de Déu. El xiquet Jesús acarona un dels pistils de la flor amb la mà dreta, i, amb l'esquerra, acaricia un osset, que descansa sobre els seus genolls. L'osset és l'emblema cristià tret de la història natural dels antics. Té una càrrega simbòlica teològica, que l'Església va prendre i va començar a utilitzar en el segle vi, i simbolitza l'ànima del cristià que troba refugi en Jesucrist. La corona gòtica, medieval (cilindre d'or amb una pedra preciosa) ja fa referència a la representació reial, i la vincula amb el seu origen ja coronat, més enllà de la corona que du en l'actualitat, de joieria. Encara que l'advocació siga de l'Encarnació, la imatge compta amb el xiquet Jesús al braç de la mare, ja que, com hem comentat, la imatge va ser primer, abans de l'advocació. La imatge religiosa de la Mare de Déu de l'Encarnació és una expressió de l'esperit que informa de la fe i la vida creient de les persones i del poble; i, al mateix temps, és una ajuda per a la comprensió i contemplació dels continguts de la fe que representen. L'any 1977 es construeix una imatge peregrina, per a facilitar les tasques de conservació de la imatge original. Actualment, és la imatge utilitzada per a processonar, baixar al poble, besamans, etc.  
  
Tauleta: és una paraula que desperta els sentits de la comunitat de Cullera. L'altar temporal, el tron momentani de la Mare de Déu, que és creat ex professo any rere any. L'origen d'aquest element visual, plàstic i litúrgic se situa en els inicis de les davallades de la Mare de Déu a la vila de Cullera i es conta, principalment per mitjà d'una llegenda d'autoria local, que transcrivim ací des del llibre escrit per Giner: «De feia uns quants anys del començament de la Davallada, que, un rector vellet, avarava, lenta i fatigosament per les Revoltes Velles. I en aplegar al Raval, tres hòmens que acabaven de sopar a la porta de casa i aquí s'estaven per vore passar la processó. En mirar-se'l tan cansat, al senyor rector, la Imatge penjada del coll de dues corretges i amb el consegüent manxó, vullgues que no, el varen fer seure i deixar la Mare de Déu damunt la tauleta. Mentre que la paraven, llurs dones d'uns domassos i un parell de canelobres i la barrejaren tota de pètals de flor. Val a dir que improvisaren, pensat-i fet, una ‘Tauleta'com les del Corpus a nostra Patrona. El costum quedà, com queden les coses bones, i d'any en any tres hòmens que havien de ser trets del raval de la Mar, pararien la Tauleta i anirien -és clar- amb les dones llurs, darrere l'anda en la processó de la Baixada i la de Sant Vicent». Mitjançant aquestes paraules, trobem explicació a l'existència d'aquest element material vinculat amb la rebuda a la vila de la Mare de Déu, inserida en l'acte de la Baixà. Segons la cita, l'acte de la Baixà ja estaria institucionalitzat i va ser en un d'aquells anys quan es va produir aquest fet fortuït, que, en un principi, marcaria la història de les festes per sempre. Segons es diu, va ser llavors quan va nàixer la tauleta i el tauleter. Com comentem, en un primer moment, serien les dones les encarregades de decorar i lluir la tauleta, però amb la ritualització i/o institucionalització de la construcció de la tauleta com a element central de la Baixà, seran els homes qui materialitzen la tasca de la tauleta. En l'actualitat, consisteix en una estructura d'ús temporal, amb el centre giratori sobre una tauleta, i decorada en flor. Aquesta estructura i decoració la duen a terme els tres tauleters, que són triats pels anteriors, o es proposen a ells mateixos davant de la Germandat de Tauleters, i tenen l'encàrrec de fer realitat aquesta arquitectura efímera en la qual reposarà la Mare de Déu durant uns minuts, i que simbolitza l'entrada a la vila. La tauleta serà com la clau de la ciutat, que dona la benvinguda a la Mare de Déu, i són els tauleters els que obrin les portes. La tauleta ha passat de tindre una modesta improvisació funcional, a la qual deu el seu origen, a ser un esplèndid monument marià, que és el tron en què breument s'asseu sa reialesa sobre la Cullera civil, l'adorable figura de la nostra patrona.  
  
  
Tron efímer: per als nou dies de festes, a l'altar major de la parròquia dels Sants Joans es munta una estructura mòbil, que suposa el tron que ocuparà la imatge de la Mare de Déu. Allà és entronitzada en arribar de la Baixà, i davallada en cada ocasió que ix al carrer en processó. El tron puja i baixa per a fer visible la imatge, que sempre és fixada pel custodi quan el clero l'acosta. Mentre aquesta estructura puja o baixa, el rogle de campanes sempre sona. D'aquesta manera, l'altar principal del temple es modifica i s'adapta per a acollir la imatge, que només descansa a l'església els nou dies.  
  
Balls i danses: un dels elements més rellevants i notoris és la presència de danses rituals en diferents dies de les festes. Abans hem anotat l'evolució que han patit aquestes danses i balls al llarg dels temps, i ens cal també afegir la seua importància, ja siga per la seua presència com pel fort procés de recuperació dels darrers anys i els estudis que s'han fet al voltant d'aquest fenomen, compartit principalment en l'àmbit comarcal, però amb notòries diferències locals, que hauran de continuar treballant-se. No totes les localitats han tingut l'amabilitat d'investigar i recuperar les danses que es feien al voltant dels seguicis principals de les festes. Però a Cullera, des de fa unes dècades, sí que ha estat així, i s'han pogut recuperar, gràcies als estudis i les investigacions dels responsables locals dels grups o colles de danses, així com d'estudiosos que les han incloses en els seus grans estudis comarcals o més generals, com ha sigut el cas d'Enric Olivares i Oreto Trescolí.  
  
  
Música: la presència dels elements sonors en les festes és indubtable. I com a element que cal destacar hi ha la música, representada per tres entitats de Cullera. SCUDAMM, Societat Ateneu Musical i Societat Musical Instructiva Santa Cecília. És tanta la importància de la música i de les entitats, que formen part dels seguicis rituals i més enllà. Destacables són les entrades de bandes, que fan gaudir el públic i els visitants amb l'elegància d'un acte tan popular com significatiu. I tant és així que, arran de l'arrelament musical del poble, es va generar el Certamen de Bandes, el segon més antic de l'Estat espanyol. També la música està protagonitzada per aquelles tonades i composicions que fan de fons necessari per a les danses i els balls rituals de les festes, fets tant per l'Escola Municipal de Danses, Tabal i Dolçaina com per la Colla Pas Pla.  
  
Campanes: Cullera és, sens dubte, una de les poblacions valencianes on es guarda la tradició dels vols generals de campanes, entesos quan la participació de diverses torres s'uneixen conformant un paisatge sonor reconeixiblement festiu. Són diversos els moments en què totes les campanes de la vila uneixen les seues veus. I també es conserva, tal com ha de ser, la tradició dels vols a l'alba, quan, de l'església dels Sants Joans ix la Mare de Déu en les Aurores. Aquest patrimoni sonor és un dels elements que conformen les festes que s'ha anat recuperant des dels anys 80. Cullera, a més, ha sabut propiciar la restauració dels seus jocs de campanes, per tal de poder fer-les sonar manualment, com ocorre alguns anys.  
  
Pirotècnia: un altre element comú en les festes del nostre territori és la pirotècnia en totes les seues formes, al llarg de la setmana festiva i en els moments més esperats, com són la nit de la Baixà i el dia de la Processó General, en què es disparen castells de focs artificials i, també, mascletades.  
  
Processos danses de Cullera: un cas de patrimoni recuperat al voltant dels anys 80, per l'Escola Municipal de Danses, Tabal i Dolçaina, gràcies a treballs de rescat per mitjà de la memòria oral. Les danses són, originàriament, un ball ritual (es desenvolupen en un dia en concret, per unes persones en concret també), però participatiu hui en dia. El seu caràcter ritual (tot just per això és conegut com a dansa) ve de la seua realització en un context de festa major o festes de carrer. Per a insistir encara més en el seu caràcter ritual, la vestimenta dels balladors i balladores és d'un tipus especial, com, per exemple, amb un ús conservat del mocador de Manila, o, en el cas de les dones, amb adorns amb flors als cabells i al pit. El fet de ballar aquesta dansa requereix anar vestits molt mudats, per a donar importància a aquest ball tan especial. Es tracta d'una dansà per jota, de quatre passades amb un pas pla entre aquestes passades, unint-les o encadenant-les, un tret que resulta diferenciador d'altres dansades d'altres localitats, on les passades es fan de manera separada. Conformant una cadena participativa, obrin els quadres de l'Escola Municipal de Danses, Tabal i Dolçaina, seguits dels quadres d'escoles o grups de danses convidats, i, seguidament, d'aquells quadres conformats per veïns i veïnes que desitgen participar-hi. És per això que a aquestes danses de Cullera els atorguem la categoria de participativa, encara que mantinguen el sentit donat per la comunitat de ritual. El recorregut és des de la plaça d'Espanya, passant pel carrer la Séquia, el pati de l'Església, el carrer Antoni Renart i, de nou, la plaça d'Espanya.  
  
  
Esmorzar de la Canya: encara que sembla circumstancial, aquest esmorzar no és gens improvisat ni casual. És tot un fet social entorn del ritual de «preparar el camí de la Mare de Déu», ja que el grup que s'encarrega d'aquest senzill ritual fa el camí de la Baixà, amb una canya que iguala en altura a les andes de la Mare de Déu. Totes les branques dels arbres que puguen colpejar la imatge són tallades.  
  
Pujada corporació i baixà: un dels actes més singulars, tot siga pel seu caràcter, com per la seua vistositat, i les emocions que desperta entre els veïns i les veïnes, i els visitants que s'hi acosten, de més prop o més lluny, és l'acte de la Baixà de la Mare de Déu del Castell fins a la vila. Aquesta Baixà, ritualitzada, des de la seua instauració com a tret d'inici de les festes, es deu a les repetides i extraordinàries davallades de la Mare de Déu des de la seua capella, primer, i, després, des del seu santuari, per a implorar la seua protecció davant de la meteorologia i les avingudes del riu Xúquer. Així, doncs, i des del segle xvii, la Mare de Déu és baixada al poble el dissabte posterior al Diumenge de Pasqua. El seguici s'enceta a les portes de la casa consistorial, des d'on la corporació (en representació de tot el poble de Cullera) inicia el camí, passant per l'església dels Sants Joans i creuant pel mercat municipal (antiga plaça de la Mare de Déu). La comitiva encara les revoltes del castell fins al cim, el santuari, des d'on es traurà la imatge de la Mare de Déu i es durà cap a la vila.  
  
El seguici que ix de la casa consistorial és el següent: macers de la vila, amb les maces de plata, convidats, secretari municipal, representants de l'alcalde/ssa de les pedanies, regidors i regidores, tinents d'alcaldia amb els bastons, alcalde/alcaldessa de la ciutat, amb bastó. A la seua dreta, el jutge de pau; i, a la seua esquerra, el cap de comandament de la Guàrdia Civil de Cullera, quatre parts del món, ordenances i Policia Local, banda de música, amb la seua musa.  
  
  
El seguici que s'hi incorpora (davant) des de l'església és: creu major alçada, cambreres, amb acompanyants. Vestides elles de negre, «a l'espanyola», amb pinta i mantellina. Els vestits llargs i negres, amb cola. Els acompanyants vestiran de gala, tauleters, amb acompanyants. Ells, vestits de negre, i les seues acompanyants, vestides com les cambreres, Junta del Patronat del Santuari de Nostra Senyora del Castell, clero.  
  
Una vegada tota la comitiva ha arribat al santuari, a l'altar major se situen cambreres, tauleters, Junta del Patronat, Milicia y Corte, Milicia y Custodia i la corporació. El cambril de la Mare de Déu es tanca i es trau la imatge peregrina, en mans del seu custodi, que la deixa a l'altar. Des d'allà, el president de la Junta del Patronat du la imatge, mentre sona el rogle de campanes i les cinc campanes de la torre voltegen, i la col·loca a les andes, ja en mans dels portadors de la Baixà. En aquell moment i com si es tractara d'un esclat de jubileu, s'entona la Salve marinera, cantada per tots els presents dins del santuari. Posteriorment, es trau la Mare de Déu al pati del santuari, i comença la Baixà.  
  
El seguici, que comença a desfilar mentre es ballen lentament les andes, es conforma de la manera següent:  
 Representants de les associacions falleres locals, SCUDAMM de cornetes i tambors, creu alçada poble, comuniants, Milicia y Custodia, amb el guió de la Mare de Déu, Milicia y Corte, andes de la Mare de Déu, portada pels portadors de la Baixà, vestits amb uniforme de mariner, clero, cambreres, amb acompanyants, tauleters, amb acompanyants, Junta del Patronat, presidida pel president, amb capa pluvial blava i bonet a la mà, macers de la vila, corporació municipal, banda de música, amb la seua musa, poble.  
  
La comitiva descendeix per les revoltes, mentre les campanes del santuari i les de les esglésies del poble voltegen de tant en tant. A cada cantó de les revoltes, es dispara una salva. Mentre el seguici baixa, al mercat municipal comencen a desenvolupar-se les danses (bastons, arquets, panderetes, vetes, ball-jota, caps i muixeranga). Aquestes danses es faran al mateix mercat i començaran a desfilar abans del seguici que baixa del santuari, fins a l'església. A l'arribada de la comitiva al mercat, aquesta comença a baixar per l'escalinata, i s'espera baix, als jardins. Al so de la marxa reial, la imatge de la Mare de Déu és treta de les andes menudes i entronitzada pel president de la Junta del Patronat a la TAULETA, que s'ha disposat per a tal ocasió. El cor Stella Maris entona l'Himne a la Tauleta. Seguidament, el mateix president de la Junta del Patronat du la imatge des de la tauleta fins a les andes grans triades per a processonar fins a l'església dels Sants Joans. El seguici es torna formal, per a processonar del mercat municipal a la parròquia. L'entrada a l'església dels Sants Joans de la Mare de Déu es realitza amb la marxa reial, i, mentre va entrant a la nau del temple, l'orgue sona igual que el rogle de campanes i es llancen pètals de flor des de les balconades interiors. En arribar les andes davant de l'altar major, el custodi lleva la imatge i li l'ofereix al president de la Junta del Patronat, que la col·loca al setial instal·lat per a l'ocasió. Mentre el setial va pujant al seu lloc, s'entona de nou la Salve marinera. Després té lloc l'inici del novenari. Al cap d'una estona, es llança un castell de focs artificials.  
  
  
  
Rosari de l'Aurora del Raval de Sant Agustí: dilluns, festa de Sant Vicent Ferrer (dia 3 de les festes), a les 5 hores del matí, vol de campanes (potser de les poques poblacions valencianes que mantenen un vol d'alba pròpiament dit). La imatge és davallada del seu tron mentre sona l'orgue i el rogle de campanes. Ix la comitiva processional des de l'església dels Sants Joans.  
  
El seguici és el següent: SCUDAMM de cornetes i tambors, creu major alçada, poble, Milicia y Custodia, andes de la Mare de Déu, portada pels portadors del Raval, clero, presidit pel capellà de la parròquia visitada, en aquest cas de la Sang, cambreres, amb acompanyants, tauleters, amb acompanyats, Junta del Patronat, corporació municipal, presidida per l'alcalde/alcaldessa, amb la Policia Local i ordenances, banda de música.  
  
L'itinerari transcorre pels carrers Pati de l'Església, Antonio Renart, plaça de l'Ajuntament, carrer de Baix, carrer València. A l'església de la Sang comencen a voltejar les quatre campanes de la torre, al pas de la imatge de la Mare de Déu. En entrar al barri, se succeeixen els altars, les portes obertes de les cases, on es veuen les imatges particulars disposades, i la pirotècnia. En arribar al final de la zona de cases es dispara una mascletà/focs artificials, i la comitiva continua el recorregut fins a arribar al cementeri municipal, on es resa un respons pels difunts del poble. En acabant, la comitiva torna a formar i desfà el recorregut fins a arribar de nou a l'església dels Sants Joans, amb el rogle sonant, mentre la Mare de Déu munta al seu tron.  
  
  
Processó General: el dilluns, tercer dia de les festes, dedicat a Sant Vicent Ferrer, té lloc la Processó General. Podem dividir aquest seguici ritual en dues parts diferenciades. Abans de les dues parts principals d'aquest seguici, té lloc l'Enramà de la murta, pel recorregut establit que farà la processó, com és tradició per a obrir el pas al seguici en si. Es tracta de la desfilada d'un o dos carros, precedits de tabal i dolçaina, que van dispersant rams de plantes aromàtiques, antigament de murta, ara protegida. A Cullera, aquesta enramada es fa, tradicionalment, amb branques de ciprer i taronger, coincidint amb el fet que la flor del taronger hi és present i desprén la seua olor tan reconeguda. La finalitat és crear una catifa vegetal als carrers i proferir un ambient acollidor gràcies als aromes. Simbòlicament, s'associa a la purificació del recorregut per on passarà el que és sagrat. La primera part, popularment anomenada la part profana (es tracta de la part que desfila davant de la creu), són les danses rituals. Encara que coneguts com a balls, hem de precisar que es tracten de danses, justament pel seu caràcter ritual, ja que les danses, com defensen Fermín Pardo i José Ángel Jesús-María, sempre han estat condicionades per les festivitats determinades, per la data concreta i pel lloc en què es realitzen, a banda d'estar concretat el nombre de dansadors, figures, indumentària i elements ornamentals, els quals doten de sentit ritual i simbolisme. Tal com ja hem manifestat, i seguint el costum a la comarca, el nombre de danses, és a dir, quines hi participen i quines no, depén de la realitat de cada any, d'aquelles que s'han pogut organitzar, si s'han trobat dansadors i dansadores i/o d'aquelles que s'hagen pogut recuperar gràcies als esforços i treballs dels individus, grups o entitats implicats.  
  
  
Enumerem ací les danses realitzades en la darrera anualitat de la festa (documentades l'abril de 2022):  
 Gegants. Encapçalant el recorregut, com és costum. Aquestes figures procedeixen originalment de la processó del Corpus de València.  
 Caps (cabuts). El Ball de Nanos, molt popular, procedeix també de la processó del Corpus. Tres parelles de balladors i balladores vestits com llauradors i llauradores valencianes, que duen sobre els muscles els capgrossos de cartó pedra que representen els tres continents coneguts abans del segle xvii: Europa, Àfrica i Àsia (aquest continent està representant per la parella de gitanos). Al so de la música, colpegen unes grans castanyoles.  
 Arquets. El Ball dels Arquets està conformat per huit xiquetes vestides com pastoretes, però sense el jupetí i el capell de palla. A les mans porten un arquet elaborat amb fulles d'hedra i flors de color amb el qual ballen fent diverses evolucions. És un dels balls més populars i antics dins del costumari valencià.  
 Panderetes. El Ball de Panderetes està conformat per les mateixes xiquetes que fan el dels Arquets, canviant l'arquet per la pandereta i canviant la peça musical.  
 Vetes. El Ball de les Vetes es desenvolupa per huit xiques abillades amb el vestit tradicional de llauradora, que trenen i destrenen un nus format per les cintes de seda de colors que cadascuna sosté amb la mà dreta, mentre que amb l'esquerra repica una castanyola. Aquesta trena, però, es realitza en l'aire i no al voltant d'un pal, com és més habitual.  
  
 Danses tradicionals (jota, bolero, etc.).  
 Bastons. El Ball dels Bastonets està format per huit balladors vestits amb un faldellí i un cos de ras o setí de color roig (per als homes) i blau (per a les dones), capeta, mocador lligat al coll, calces blanques i corona coberta amb plomes, i que sostenen amb la mà dreta un bastó de 60 cm de llargària que colpegen entre si rítmicament; a la mà esquerra porten una planxa circular que fan sonar també al ritme de la música, mentre realitzen diferents moviments entrecreuant-se entre ells. Les melodies que sonen són comunes a altres pobles riberencs.  
  
 Moma. Aquesta dansa, més relacionada amb les processons eucarístiques, com la del Corpus, ha estat introduïda en el seguici l'abril de 2022, tal com també ocorre en altres poblacions, però en processons eucarístiques o amb la figura de Crist com a símbol devocional. En aquesta dansa, la virtut és temptada pels set pecats capitals, durant un ball ritual ben conegut i que tantes emocions desperta.  
 Muixeranga. Durant el recorregut, la colla executa diverses figures. Entre la relació de danses, depenent l'any, poden incorporar-se o modificar-se algunes d'aquestes. Per exemple, els Cavallets.  
Aquestes danses fan el primer ball a la porta de la casa consistorial, i fan camí pel carrer Antoni Renart fins a la porta de l'església, on comencen a desfilar en el mateix recorregut que farà la següent part, la litúrgica.  
  
La segona part, la part litúrgica, segueix aquest ordre: SCUDAMM de cornetes i tambors, creu alçada, poble, comuniants, personatges bíblics: Noé, Abraham, Sara, Isaac, Jacob, Raquel, Josep, Moisés, Aaron, faraó amb dona i fill, cort del faraó, portadors de torxes, arca de l'Aliança, trompeters, Josuè, Saül, Samsó, Dalila, rei David, Betsabé, Salomó i reina de Sabà, Elies, Jeremies, Isaïes, Judith, Rut, Noemí, Dèbora, Abigail, Rebeca, reina Esther, Tobies, Sara, dotze cirialots, grup scout del Col·legi Sant Vicent Ferrer (Maristes), Fundació Sant Vicent Ferrer Carbonell, andes amb la imatge de Sant Vicent Ferrer, dutes al muscle per l'alumnat, Directiva Maristes i AMPA, banda de música, poble, comuniants, Milicia y Custodia, amb el guió de la Mare de Déu, Milicia y Corte, andes de la Mare de Déu, portada pels veïns de Cullera, en diferents grups. Amb les quatre parts del món, clero, cambreres, amb acompanyants, tauleters, amb acompanyants, Junta del Patronat, presidida pel president amb capa pluvial blava i bonet a la mà, macers de la vila, corporació municipal, banda de música, amb la seua musa.  
  
A l'hora indicada, la imatge de la Mare de Déu és davallada del tron a l'altar major, i, en mans del clero, és muntada a les andes triades per a l'ocasió, mentre sona el rogle de campanes. En eixir la Mare de Déu, sona la Marxa Reial i les campanes de la torre voltegen. La part més singular d'aquesta processó, la principal de les festes, és, sense dubte, l'alta participació del poble de Cullera, no tant com a assistents, sinó com a participants, entre aquells que hi dansen i aquells grups de veïns que s'encarregaran de dur al muscle les andes de la Mare de Déu. Contràriament al que podria pensar-se, tractant-se de la processó més solemne de les festes (si és que alguna no ho és), a la Mare de Déu la du el seu poble, i no uns portadors organitzats, dignificant així el paper en la festa del veïnat, que és l'encarregat de processonar-la pels carrers de la vila. Indubtablement, hem de destacar aquest fet, que no es dona sovint, ja que, en les grans processons, són un grup de persones les triades sempre, ben organitzades, per fer de portadors de les andes, o fins i tot és el clero qui se n'encarrega. El recorregut establit comença al pati de l'església, carrer de Dalt, plaça de la Verdura, carrer de Dalt, plaça Don Agustín Bou, carrer de Baix, carrer dels Gils, carrer la Séquia, carrer dels Horts, carrer Sant Sebastià, carrer del Riu, carrer la Séquia, carrer Nou, carrer Teatre, plaça de la Sal, carrer Ramón y Cajal, plaça de l'Església. En entrar a l'església, de nou l'orgue i el rogle de campanes reben la Mare de Déu, i continuen sonant quan el custodi trau de les andes la imatge i li l'ofereix al clero, que la torna a depositar al tron. El tron puja i es finalitza amb una fórmula litúrgica, i el Regina Coeli. En finalitzar la processó, al cap d'una estona, es llança un castell de focs artificials.  
  
  
Processó de la Bega-Port. El dimecres (cinqué dia de les festes) té lloc el segon dels actes litúrgics i rituals als barris de la vila. En aquest cas, el seguici processional es trasllada al barri de la Bega-Port, amb una important participació de la comunitat pesquera i marinera. Aquest acte va iniciar-se el 1988, i segueix l'estructura de les aurores (Raval/Sant Antoni), encara que hem de destacar la participació del barri, acompanyant el seguici, d'una manera menys ordenada, en grups i no en fileres, com si es tractara d'una manifestació religiosa, una romeria, mantenint, tot i això, la solemnitat i simbologia. A l'església dels Sants Joans, la imatge és baixada del seu setial amb l'orgue i el rogle de campanes sonant. És el custodi, com sempre, qui dona al clero la imatge, que és duta a les andes triades per al trasllat. El custodi incorpora i fixa la imatge a les andes.  
Els portadors del barri Bega-Port trauen del temple la imatge amb les campanes voltejant, entre visques i aplaudiments, com de costum, i s'inicia el trasllat, que té aquest desenvolupament: SCUDAMM de cornetes i tambors, creu major alçada, poble, amb formació irregular, agrupats i omplint els carrers, Milicia y Custodia, andes de la Mare de Déu, portada pels portadors del barri Bega-Port, clero, presidit pel capellà de la parròquia visitada, en aquest cas de Sant Francesc d'Assís, cambreres, amb acompanyants, tauleters, amb acompanyats, Junta del Patronat, corporació municipal, presidida per l'alcalde/alcaldessa, amb la Policia Local i ordenances, banda de música.  
  
El recorregut es realitza pels carrers: pati de l'Església, passeig Dr. Alemany, carrer Ateneu, carrer Colón, carrer de la Bega, carrer Pare A. Belenguer, carrer Ausiàs March i avinguda del Port. Al llarg del recorregut trobem altars, decoracions florals, catifes vegetals, disparada de coets, per part del veïnat. En arribar als jardins de l'avinguda del Port, el seguici es para un moment, i la Mare de Déu és col·locada en un entarimat, des d'on es fa una pregària i proclamació de la paraula. En baixar les andes de l'entarimat, són les dones del barri, mares, germanes i dones dels mariners qui s'encarreguen de dur les andes al muscle. En aquesta ocasió també es dispara un castell de focs artificials, que enllumena de color el riu Xúquer. El recorregut de tornada es fa des de l'avinguda del Port, passant pel carrer Rei Don Jaume, carrer Ateneu, passeig Dr. Alemany i acabant al pati de l'Església, on la Mare de Déu torna a entrar entre el vol de campanes, el rogle i l'orgue. El procés final és igual a les altres eixides de la imatge, que és desmuntada de les andes pel custodi, donada en mans al clero, i duta al seu tron, i, mentre hi puja, es canta la Salve marinera. Com hem comentat, la singularitat d'aquest trasllat resideix en la participació de la comunitat marinera, protagonista del barri, i, especialment, de les dones, que realitzen soles el trajecte de tornada.  
  
   
Rosari de l'Aurora de Sant Antoni. Sense restar importància ni emocions a la resta de trasllats, processons en honor de la Mare de Déu, el Rosari de l'Aurora de Sant Antoni s'ha convertit, des dels inicis, l'any 1940, en un dels rituals festius més seguits tant per la comunitat portadora, els i les veïnes de Cullera, com de visitants i peregrins, que acompanyen la Mare de Déu fins a tocar l'aigua de la mar Mediterrània just en el moment en què comença un nou dia. El darrer dia de festes, el diumenge, a les 5 de la matinada, les campanes al vol anuncien de nou que la Mare de Déu ix de l'església dels Sants Joans. També les campanes de l'església de Sant Antoni voltegen a les 5, conformant, pròpiament dit, un vol general de campanes, un diàleg sonor quan encara és de nit.  
  
Indubtable és que les emocions es desperten també, quan en el silenci de la nit, les campanes rompen a cantar i es poden sentir per tota la vila, donant la benvinguda a aquells que s'afanyen a veure eixir la imatge i despertant a aquells que la rebran ja a la vora de la mar. Obri el ritual la davallada de la imatge del tron, portada pel clero i fixada, pel Custodi, a les andes triades pels portadors de Sant Antoni, que la trauen del temple.  
El seguici és: SCUDAMM de cornetes i tambors, creu major alçada, poble, amb formació irregular, agrupats i omplint els carrers, Milicia y Custodia, andes de la Mare de Déu, portada pels portadors de Sant Antoni, clero, presidit pel capella de la parròquia visitada, en aquest cas de Sant Antoni, cambreres, amb acompanyants, tauleters, amb acompanyants, Junta del Patronat, corporació municipal, presidida per l'alcalde/alcaldessa, amb la Policia Local i ordenances, banda de música.  
  
L'itinerari que seguirà comença al pati de l'Església, plaça de la Mare de Déu, plaça de la Llibertat, carrer de la Vall, plaça Andrés Piles, carrer 25 d'Abril, plaça Mongrell, avinguda de Blasco Ibáñez i plaça de la Constitució. Per tot el recorregut tornem a veure altars, traques, coets i castells de focs d'artifici, mentre els portadors ballen a la Mare de Déu i l'encaren a les portes obertes de les cases, i de les llars socials, que romanen obertes durant tota la matinada. L'arribada de la processó a l'església de Sant Antoni es fa saber amb el vol de campanes, un element que s'ha incorporat en els últims anys, ja que abans no hi havia campanes de vol en aquest temple. Mentre el seguici enfila cap a la mar, al llarg de l'avinguda de Blasco Ibáñez, els portadors van preparant-se per a un dels moments més esperats de l'any. Aquests portadors canvien els seus pantalons llargs, s'arremanguen els pantalons, i prescindeixen del calçat per a fer l'últim tram de la processó descalços. Un passeig marítim ple de gom a gom rep el seguici, que es desfà a les portes de la platja, per a deixar passar, fent-se lloc entre la gent, els portadors amb les andes de la Mare de Déu. El silenci d'aquest moment és aborronador, i tan sols el trenquen les sirenes dels vaixells feiners que esperaven aquest moment, per saludar la Mare de Déu. Els mariners fan sonar les seues sirenes des de dins de la badia de Cullera i llancen coets al cel, que ressonen entre el silenci d'aquells que aguarden, també descalços, vora mar. El sol, que pareix que es desperta, comença a enllumenar el fons del cel, com un tapís colors de negre, blau i taronja. El dia s'obri mentre la Mare de Déu recorre, com volant, la mar Mediterrània. Només deixant que l'aigua salada ens bese els peus podem arribar a sentir aquest cúmul d'estímuls en forma de colors, olors i sonors. Entre els clams, les besades a l'aire, els vítols i aquelles pregàries i agraïments que els cullerans i culleranes li professaran en la seua intimitat, la Mare de Déu torna a caminar per l'arena, dirigint-se cap al passeig, on l'esperen per a presidir una missa de campanya. Abans, però, té lloc un dels espectacles pirotècnics més lluïdors de les festes. Llançats i cremats des de vora mar, els coets i trons retronen per tota la badia, impossibilitant el son d'aquells que encara no s'havien despertat. Alguns segueixen la Santa Missa, i d'altres aprofiten per a agafar forces, amb un típic desdejuni de bunyols, xurros i xocolate. Al so dels primers cops de tambor, el seguici es reprén per a tornar a l'església dels Sants Joans.  
  
  
Desfent el camí per l'avinguda de Blasco Ibáñez, la Mare de Déu fa parada a les portes, obertes, de la parròquia de Sant Antoni, amb les campanes al vol. Passa després pel carrer del Mar, fent parada a les portes de l'església de Santa Anna. I ja, de nou, als Sants Joans, la Mare de Déu puja al seu tron, com és costum (amb l'orgue i el rogle sonant), però per última vegada en aquesta edició de les festes. A poqueta nit tornarà a ser davallada, per a ser conduïda cap al seu santuari.  
  
  
Pujà. Com a punt final als actes litúrgics i rituals de les Festes Majors de Cullera té lloc la Pujà, la comitiva que durà la imatge de la Mare de Déu de tornada al seu santuari. A l'hora indicada, i per última vegada, el tron de la Mare de Déu baixarà, i, en mans del custodi, serà donada al clero, i passada a les andes, grans, triades. Com sempre, l'orgue i el rogle de campanes sonen entre els aplaudiments i vítols.  
  
El seguici té l'ordre següent: SCUDAMM de cornetes i tambors, creu major alçada, poble, Milicia y Custodia, andes de la Mare de Déu amb les quatre parts del món, portada pel conjunt de portadors, de tots els grups, clero, presidit pel capellà dels Sants Joans, cambreres, amb acompanyants, tauleters, amb acompanyants, Junta del Patronat, corporació municipal, presidida per l'alcalde/alcaldessa, amb la Policia Local i ordenances, banda de música, amb musa.  
  
L'itinerari comença al pati de l'Església, plaça de la Mare de Déu, jardins del Mercat, carrer Calvari i revoltes del Castell. En creuar el mercat, als jardins, la Mare de Déu és canviada de les andes grans a unes menudes, per a iniciar el camí de pujada al santuari. L'arribada de la Mare de Déu al santuari es fa entre el vol de campanes i els últims vítols, aplaudiments i emocions del poble de Cullera que l'ha esperada dalt. En entrar al santuari, amb les andes en alt, sona la Marxa Reial, i, de nou, és rebuda pel rogle de campanes. El custodi trau la imatge i el capellà la deposita a l'altar major, on comença un besamans. Des de l'altar, serà el custodi qui guarda la imatge peregrina, i, aleshores, es tornarà a descobrir la imatge original al seu cambril. Les autoritats i el seguici baixen, i es dispara l'últim castell de focs artificials, amb el qual es donen per concloses les Festes Majors de Cullera.  
  
  
Entrada de bandes. Segons els diversos estudis, basats en les parts de danses rituals i programes de festes antics, hem comentat anteriorment la cavalcada de danses que es feia el dia de la Baixà al migdia (la Degollà), i el dia de Sant Vicent també al migdia. Aquestes cavalcades ja no se celebren (encara que sí que es mantenen certes o algunes danses, però no inserides en cap seguici o organitzades en cavalcada, en dos moments: el dia de la Baixà a migdia, i mentre dura la processó que baixa del santuari al mercat), i, en lloc d'això, el dia de Sant Vicent i el darrer diumenge de les festes es fa una desfilada-entrada de les dues bandes simfòniques de la ciutat. És un acte d'unió fraterna en aquesta vila centenària. La música és unió, germanor i tradició. I tant és així que, arran de l'arrelament musical del poble, es va generar el seu certamen de bandes, el segon més antic de l'Estat espanyol. També hi ha una altra entrada/desfilada, l'últim dissabte de festes, de diferents bandes de cornetes i tambors, pels carrers de la vila, fins als jardins del Mercat, on es desenvolupa un certamen. Aquestes dues desfilades suposen l'evolució d'aquelles cavalcades amb les danses rituals com a protagonistes, i no fan més que reforçar els lligams socials entre les diferents entitats musicals i el públic.  
  
Cavalcada, disfresses. Igual que l'existència de les desfilades de bandes, destaquem la celebració d'una gran cavalcada de disfresses, herència d'aquella cavalcada al·legòrica de les danses rituals que es feia de nou el dijous de la setmana festiva, amb la participació d'altres elements com ara carrosses, grups, etc. Aquesta repetició es deuria a l'interés del poble per les danses que només podien gaudir en comptades ocasions. I, de manera més popular, dotant-la d'altres elements que conviden a la participació de més persones, que no tenien per què formar part de les danses. Així, hi apareixen les carrosses o els balls, que fan més participativa una cavalcada amb un aire menys ritualitzat, fins i tot amb reconeixements o premis per part de les autoritats. Aquesta cavalcada es deixa de fer, i és, fa unes dècades, quan el món faller decideix prendre'n el relleu. Aquest fet fa que es desenvolupe una cavalcada amb grups formats per membres de l'associacionisme faller, i que tinga una organització estètica i musical molt interessant. En l'actualitat, les millors comparses són reconegudes amb premis per l'Ajuntament.  
  
Ronda a la Verge. Es tracta d'una mostra de cant d'estil, rondalla i balls populars en honor de la Mare de Déu del Castell dins de l'església dels Sants Joans, a càrrec de la Colla Pas Pla.  
  
Desenvolupament i seqüència temporal. Dins d'un organigrama d'esdeveniments culturals, festius, musicals, socials i recreatius, proposem la descripció d'aquells fets que considerem que formen el marc que necessita la protecció patrimonial, siga per la seua singularitat com pels esforços col·lectius per atendre'ls i transmetre'ls.   
  
Divendres (dia 0). El divendres anterior a la data reconeguda de començament de festes (el dissabte de la Baixà) tenen lloc les danses de Cullera, a poqueta nit, com a acte preliminar dels dies grans. En finalitzar aquesta dansa ritual, té lloc el pregó, de caràcter lúdic.  
Dissabte (dia 1). A l'alba (8 h), vol general de campanes, almenys aquelles de la torre dels Sants Joans i les del santuari. Al mateix temps, despertà amb disparada de salves, juntament amb una cercavila de tabal i dolçaina. Tot plegat és una crida general a la festa, que s'enceta tradicionalment aquest dia. A les 12 del migdia, danses i balls populars, a càrrec de la rondalla i cos de ball de la Colla Pas Pla, l'Escola de Tabal, Dolçaina i Tabalet de Cullera i la Muixeranga de Cullera a la plaça d'Espanya. A les 13.30, mascletà. Després de la mascletà, desfilada de les bandes juvenils de la Societat Ateneu Musical i de la Societat Musical Instructiva Santa Cecília. A les 20 h, Pujada de la corporació municipal amb el clero per a procedir a l'acte de la Baixà. A les 20.30 h comença la Baixà Processional de la imatge de la Mare de Déu. Mentrestant, balls típics i tradicionals des dels jardins del Mercat fins a l'església dels Sants Joans. Interpretació de l'himne a la tauleta per la Coral Stella Maris en el moment de ser disposada la Mare de Déu en la tauleta. Canvi d'andes processionals, i trasllat de la Mare de Déu fins a l'església parroquial dels Sants Joans, on entrarà amb el rogle de campanes sonant i l'orgue. En ser entronitzada la imatge al seu altar, muntat expressament per a l'ocasió, cant de la Salve marinera. Primer dia del novenari. En passar uns minuts, es dispararan els focs artificials.  
  
Diumenge (dia 2). A les 8 h, despertà amb cercavila de tabal i dolçaina. A les 9 h, missa solemne, a intenció de la Junta del Patronat. A les 14 h, mascletà. A les 23 h, ronda a la Mare de Déu. Es tracta d'una mostra de cant d'estil, rondalla i balls populars en honor de la Mare de Déu del Castell dins de l'església dels Sants Joans, a càrrec de la Colla Pas Pla.  
Dilluns (dia 3). Dia de Sant Vicent Ferrer. A les 5 h, vol de campanes i Rosari de l'Aurora del Raval de Sant Agustí i visita de la Mare de Déu del Castell a la barriada. En arribar al Raval, mascletà. El seguici continuarà fins al cementeri, on es farà un respons pels difunts. Tornada del seguici a la parròquia dels Sants Joans. A les 8h, despertà, amb cercavila de tabal i dolçaina. A les 11 h, solemne missa major cantada per la coral Stella Maris. A les 13.30 h, mascletà. En acabar la mascletà, desfilada de les bandes simfòniques de la Societat Ateneu Musical i de la Societat Musical Instructiva Santa Cecília. A les 17.30 h, Enramada de la Murta per l'itinerari de la processó A les 18.45 h, començant a la porta de la casa consistorial (plaça d'Espanya), balls i danses tradicionals, fent recorregut fins a l'església dels Sants Joans. A les 20 h, eixida de la Processó General per l'itinerari de costum.  
  
Dimarts (dia 4). A les 11 h, solemne missa major a la parròquia dels Sants Joans, a intenció de l'Associació de Cambreres de la Mare de Déu.  
Dimecres (dia 5). A les 11 h, ofrena-homenatge a la Mare de Déu del Castell a l'església dels Sants Joans, a càrrec de les mestresses de Casa Tyrius. A les 20.30 h, trasllat-processó de la Mare de Déu del Castell fins al barri de la Bega-Port. Castell de focs artificials.  
Dijous (dia 6). A les 11 h, solemne missa major a la parròquia dels Sants Joans, a intenció de la germandat sacerdotal de Cullera.  
Divendres (dia 7). A les 11 h, solemne missa major, a la parròquia dels Sants Joans, a intenció dels majors, malalts i impedits. A les 18 h, gran cavalcada de disfresses. L'eixida i el recorregut varia cada any. A les 19 h, solemne missa, a la intenció de la Milicia y Custodia, a la parròquia dels Sants Joans.  
Dissabte (dia 8). A les 11 h, solemne missa major a la parròquia dels Sants Joans, a intenció dels tauleters de la Mare de Déu. Diumenge (dia 9). A les 5 h, vol de campanes i rosari de l'Aurora de Sant Antoni. Seguici de la Mare de Déu des de la parròquia dels Sants Joans fins a la mar. En arribar-hi, passejada de la imatge per la vora de la mar mentre la Confraria de Pescadors dispara coets des de les seues barques feineres dins de la mar. En acabant, es disparen focs artificials i, seguidament, missa de campanya al passeig Marítim. A les 11 h, solemne missa major a la parròquia dels Sants Joans, a intenció de la Milicia y Corte. A les 12 h, festival infantil de danses a càrrec de la Colla Pas Pla, als jardins del Mercat. A les 13.30 h, mascletà. En acabar la mascletà, desfilada de les bandes simfòniques de la Societat Ateneu Musical i de la Societat Musical Instructiva Santa Cecília. A les 17.30 h, festival de danses a càrrec de la Colla Pas Pla, als jardins del Mercat. A les 20 h, Pujà Processional de la imatge de la Mare de Déu del Castell al santuari. A les 22.30 h, disparada de focs artificials.  
  
  
Relació dels béns mobles i immobles o entorns d'interés vinculats  
  
Castell i muralles, s. ix; s. xii; s. xvi; s. xix. Bé d'interés cultural. Secció 1A (béns immobles 1A) amb categoria de monument.  
Església parroquial dels Sants Joans, s. xvii; s. xviii. Bé de rellevància local. Secció 2a (béns immobles 2a) amb categoria de monument d'interés local.  
Mercat municipal. Protecció nivell 2 en el PGOU. Lloc de trobada de la Mare de Déu amb el poble de Cullera, en baixar del santuari i entrar al poble. És el lloc on es construeix la tauleta, renovada cada any pels tauleters, on descansarà durant uns minuts la imatge, abans de ser duta a la parròquia dels Sants Joans en processó.  
  
  
5. Interpretació i simbolisme. Els rituals festius són esdeveniments i fites socials que donen sentit al pas del temps en comunitat. Per això esdevenen necessaris per al desenvolupament de les biografies personals i col·lectives i per a la convivència de la comunitat. Les festes tenen una causa comuna, totes generen comunitat, associant misteriosament, amb els símbols, l'espai (els carrers, els barris, la ciutat) amb el temps (l'ara, el passat amb el futur passant pel present) i amb les persones (els que hi viuen ara, els que hi van estar i els que vindran). A més a més, les festes uneixen el que és humà i el que és diví, el cel amb la terra, la cosa més quotidiana amb la més transcendent i doten també de sentit espiritual la convivència ciutadana. Així passa amb la festa de Cullera. La Mare de Déu «viatja del cel a la terra», seguint un trajecte vertical. És ella qui baixa del seu santuari a reunir-se amb el poble. Encara que el poble és qui puja habitualment a trobar-se amb ella, per a la celebració festiva, és la imatge qui es desplaça de localització, seguint un viatge ritual de dalt cap a baix, i, una vegada es troba a la vila, viatja de manera horitzontal entre els barris de Cullera, visitant els fills i filles i també els qui ja no hi són. La Mare de Déu, símbol i signe de la fe, es troba amb el poble per a protegir-lo, intercedir, agrupar-los al seu voltant, escoltar les seues pregàries, com a element que provoca una catarsi col·lectiva que impulsa els nexes socials i comunitaris.  
  
  
6. Percepció i implicació de la població i grau d'obertura al públic. El fet que l'Ajuntament de Cullera haja recollit la voluntat del teixit associatiu del poble, encarregat de diversos elements i processos de les festes, parla per si mateixa de la voluntat i implicació del poble en la cerca de les eines que fomenten la salvaguarda, difusió i transmissió de les seues festes. Ha sigut així, des del teixit associatiu, que s'ha pujat la petició del marc protector de la figura legal del bé d'interés cultural cap a l'Administració local, suposant, aquest, un clar exemple de procés de patrimonialització bottom-up, és a dir, de baix cap a dalt. De les persones cap a dalt, cap a les institucions, receptores aquestes de la petició i motivadores dels treballs necessaris que cal dur a terme per a complir la voluntat de la comunitat portadora. Diem, llavors, que la percepció de la comunitat portadora s'ha fet present en aquest sentit i s'ha materialitzat en el desenvolupament participatiu d'un procés de patrimonialització. La població i les entitats que tenen un paper en les festes s'han implicat en aquest procés de protecció de la seua festa, igual que han fet des de fa dècades amb la recuperació i consolidació dels valors immaterials locals més representatius. Si ara han estat hàbils i capaços per a adunar l'interés i la voluntat per dotar les seues festes d'un marc protector es deu a la seua dilatada experiència organitzativa i de coordinació en el desenvolupament de les festes i de tots els seus actes i rituals. Sense dubte, la població de Cullera ha estat i és una població acollidora amb els i les visitants. No podria ser d'una altra manera, i les festes són un altre motiu d'obertura a la resta de la societat, i fan d'aquestes, de les festes, una ocasió més per a compartir i crear espais d'acolliment i de convivència, un dels sentits més profunds de les celebracions socials i festives, trobar-se i retrobar-se.  
  
  
  
7. Salvaguarda, protecció administrativa. En l'actualitat, la Festa a la Mare de Déu del Castell de Cullera té un nivell de protecció administratiu. L'any 2009 van ser declarades festa d'interés turístic autonòmic de la Comunitat Valenciana. Amb la present documentació de declaració com a bé d'interés cultural de caràcter immaterial i la seua inclusió en l'inventari de patrimoni cultural de la Comunitat Valenciana, es gaudirà de la màxima protecció legal mitjançant la figura legislativa del BIC, per a donar el marc idoni a tots els treballs de millora, transmissió, difusió, salvaguarda que es desenvolupen al voltant de la festa.  
Agents i metodologia de transmissió. Quan parlem de les formes de transmissió, hem de parlar dels agents que les duen a terme de manera directa, formalitzada, o de manera indirecta, cap als membres de la mateixa comunitat portadora o cap a la ciutadania en general. Així, els primers actors, l'Ajuntament i la Junta del Patronat, són els primers agents que tenen les responsabilitats de proporcionar eines per a fomentar-ne la transmissió. La primera condició per a consolidar la transmissió dels actors principals és bàsica, però important: assegurar la continuïtat de les festes, en el sentit més ampli de l'expressió. Dotar del marc necessari per a organitzar-les i consolidar les expressions més arrelades amb els marges necessaris per a l'evolució natural de la cultura festiva. Gràcies al gran i enfortit teixit d'individus i societats, entitats i institucions que conformen la festa, els processos de transmissió es donen de manera organitzada i plantejada.  
  
Els coneixements musicals deuen la transmissió al paper de les societats musicals, les grans escoles de l'art (Centre Professional de Música Santa Cecília i Escola de Música Mestre Chornet; Escola de Música i Centre Autoritzat Joaquín Olivert Ateneo Musical de Cullera), on un nombre molt important de noves generacions es formen durant el curs escolar, i, al mateix temps, es converteixen en els portadors dels valors socials vinculats a formar part dels grups, de les bandes, de les societats. Aquest àmbit de les societats musicals ja ha estat declarat i, per tant, reconegut i protegit com a bé d'interés cultural immaterial, i també han estat reconegudes en l'àmbit estatal, amb la declaració de manifestació representativa del patrimoni cultural immaterial espanyol. D'altra banda, i sense deixar el plànol musical, hem de destacar la importància de l'Escola de Danses, Tabal i Dolçaina i de la Colla Pas Pla, com a entitats encarregades de la investigació, la difusió, la socialització i l'ensenyament de les músiques i balls/danses que formen part de les festes i també d'altres. D'aquesta manera, s'han pogut recuperar, en les últimes dècades, les danses rituals que hui dia es realitzen en els seguicis i les peces musicals que s'incorporen en les dansades, rondes, etc. El fet que aquests grups estiguen formats per persones de diferents generacions fa que els esforços realitzats tinguen una perspectiva de continuïtat. En el mateix fil trobem l'agrupació SCUDAMM, en el vessant de cornetes i tambors. També cal incloure la Muixeranga de Cullera com a agent de transmissió intergeneracional, i la Coral Stella Maris, entitat responsable de la música sacra. Les entitats vinculades amb la litúrgia o vinculades directament amb l'organització són aquelles que han de fer més esforços per consolidar-ne la transmissió. En els últims anys han tingut lloc accions per tal d'incorporar persones més joves, dones, que prenguen partit en les tasques, en moltes ocasions més organitzatives i no tant demostratives, però essencials per al correcte desenvolupament de les festes en general. En aquests casos parlem tant de la Junta del Patronat, garant de les litúrgies i del culte a la Mare de Déu, juntament amb Milicia y Corte, com dels grups de tauleters, cambreres. En aquests casos, la transmissió depén dels processos d'incorporació de noves persones interessades o proposades als grups, que puguen assolir responsabilitats i incorporar noves formes de coordinació, organització i, sobretot, de difusió de les tasques. S'espera que un marc de valoració i protecció, com la declaració BIC, supose un revulsiu per impulsar un creixent interés en la participació en aquestes entitats, clau per a la continuïtat de la festa.   
  
  
Veiem com, quant a la salvaguarda i transmissió de coneixements, són diversos els agents que tenen el paper de consolidar les estructures i metodologies per tal de poder sumar individus als col·lectius.  
  
Altres accions de salvaguarda. Tant els actors principals, l'Ajuntament de Cullera, com la Junta del Patronat duen a terme, des de fa dècades, accions en pro de la recuperació i salvaguarda de les festes en tots els seus àmbits, a banda de tota la transmissió-educació no formal que els agents/col·lectius abans mencionats desenvolupen en els seus àmbits. A més de l'acció principal, que és la convocatòria anual de celebració de les festes, hi ha una sèrie d'accions que s'han desenvolupat últimament, i que són les següents: programa de subvencions a les entitats registrades com a associacions incorporació del teixit associatiu local a les festes promoció en l'àmbit turístic, amb la declaració de festes d'interés turístic autonòmic (any 2009) concurs del cartell anunciador de festes, a escala estatal Difusió de la cultura festiva en el llibre de festes, amb participació d'estudis, investigacions, aportacions, etc. de tot el teixit associatiu celebracions extraordinàries: com el temps extraordinari afegit el 2019, celebrant el centenari de la coronació canònica finançament i facilitació d'elements materials necessaris per al desenvolupament de les festes, com les noves andes, propietat del poble, fabricades l'any 2022 concursos de dibuix en l'àmbit escolar celebració bianual de jocs florals certamen literari escolar ampliació de la difusió en els mitjans de comunicació ampliació de la difusió en els canals de xarxes socials institucionals: a banda d'aquestes accions continuades en el temps, en pro de la salvaguarda d'aquest ritual festiu, s'han donat diverses accions des que, entre la comunitat portadora, va sorgir la idea de la protecció amb una declaració de bé d'interés cultural immaterial, com, per exemple: la creació d'una comissió de seguiment, que vetla pel correcte desenvolupament de les festes, i, al mateix temps, de les accions en favor de la declaració de la festa com a BIC(I) participació en congressos, amb la presentació del procés de patrimonialització exposició pública, en el ple municipal, per a recollir la voluntat de la comunitat portadora i coordinar els treballs necessaris requerits pels procediments administratius organització i muntatge d'una exposició recopilatòria de les festes amb el suport de les entitats vinculades organització d'una jornada de formació i debat amb les entitats vinculades, amb comunicacions de professionals vinculats amb la gestió de candidatures BIC organització de reunions i xarrades per compartir els treballs de la candidatura documentació gràfica i audiovisual de les festes d'abril de 2022.  
  
  
  
Identificació de riscos i diagnòstic. El creixent interés en les pràctiques enteses com a patrimoni immaterial ha fet que detinguem la mirada també en aquelles qüestions que poden ser problemàtiques i que poden convertir-se en riscos durant i al final dels processos de patrimonialització de les expressions comunitàries. Són molts els estudis i les indicacions tant de la institució més coneguda en la seua gestió, la UNESCO, com també de les institucions estatals (IPCE, Institut del Patrimoni Cultural Espanyol), mitjançant el pla nacional de salvaguarda, els quals es detenen a identificar els riscos als quals s'enfronten les pràctiques culturals immaterials. Entre les problemàtiques més importants hi ha la falta de canals i oportunitats de transmissió, la globalització i/o estandardització de les manifestacions culturals i les amenaces per la massificació, vingudes principalment de l'atractiu turístic i mediàtic. Començant a identificar-ne, anotem, en primer lloc, que la falta de consens de la comunitat al voltant de la pràctica cultural, en aquest cas, la festa, és un dels riscos més importants que cal tindre sempre en compte. Les festes són un marc social de convivència, i el seu desenvolupament ha de ser, però, un procés amb consens, defensant sempre l'arrelament de les tradicions i les possibilitats d'evolució. El gran risc associat, en aquest cas, als processos festius és la seua mediatització i/o turistificació. Evidentment, dins d'aquesta proposta de declaració BIC(I), es té en compte aquest risc, que es vincula directament amb canvis propulsats per a poder acollir més públic, derivat d'un creixement turístic arran de l'impuls mediàtic del gran públic. El públic objectiu al qual es voldria arribar és un públic cultural, sensible amb les manifestacions més singulars i representatives del paisatge cultural immaterial valencià, sensible amb els progressos en les recuperacions en les tradicions, manifestacions sonores, danses, etc., que es trasllada de localitat en localitat a la recerca de la singularitat, respectant els temps i espais dels portadors, dels protagonistes de les festes, sense intermediacions, fora de l'interés purament visual i experiencial. La declaració BIC(I) donarà visibilitat a la festa dins dels cercles festius i socials que ja han sigut protegits i aquells que cerquen metodologies de treball per recuperar patrimonis immaterials locals. En línia amb aquest possible intervencionisme d'agents externs, també hi ha el risc de la paralització o fossilització de les pràctiques, a conseqüència de propostes i polítiques conservacionistes, tant per part d'aquests agents externs com dels mateixos protagonistes de la festa, agents actuals de la transmissió i salvaguarda. Les pràctiques immaterials han d'estar vives i permetre, dins dels valors i significats de les tradicions, una evolució natural propiciada pels actors principals i acceptada pel conjunt de la comunitat portadora, depositària dels valors patrimonials. S'ha de tindre present que les manifestacions intangibles han de fugir d'un possible tradicionalisme exagerat, que defensa la congelació de les manifestacions culturals immaterials en nom de la tradició. Continuant amb aquesta idea, el perill de fossilització, va agafat de la mà el perill d'homogeneïtzació, principalment pensant en les pràctiques que estan en procés de recuperació. Si, en lloc de realitzar tasques d'investigació i estudi de les variants més locals de les manifestacions festives, es tenen en compte els exemples que es puguen trobar en altres localitats, que hagen treballat altres entitats festives i que poden suposar un model a seguir, es perdrà l'oportunitat de recuperar i vincular els elements singulars amb l'actualitat de la festa, tal com s'entén ara. L'autoria de les manifestacions culturals immaterials també és un dels riscos als quals prestar atenció. Les pràctiques immaterials s'arrisquen a ser indegudament apropiades per agents externs, quan les repliquen i quan no es té en compte la comunitat portadora com als autors/autores legítims, és a dir, quan s'exerceix un paternalisme exterior que tracta de tutoritzar la comunitat portadora. L'afany proteccionista exterior no ha de convertir-se mai en regulació i administració dels règims interns, que són responsabilitat directa de les entitats i institucions portadores de la tradició i dels coneixements. L'organització dels col·lectius ha de ser autogestionada, ja que la dimensió local és la que ofereix la continuïtat dels símbols i significats, interioritzats per tots els seus membres i per la comunitat veïnal de Cullera. Les tasques necessàries de difusió i comunicació dels valors intangibles, tant entre la comunitat portadora, els i les veïnes de Cullera, i amb el públic potencial, poden convertir-se també en un risc que caldria previndre. La resignificació i els nous sentits que una mala o bàsica interpretació de les informacions es puga donar pot desencadenar el trencament amb els sentits i significats originals i locals. En aquest sentit, caldran tasques de contextualització historicoculturals i dels idearis que envolten la gestió del patrimoni cultural immaterial, per tal d'oferir informació comprensible que contribuïsca a la difusió dels valors diferenciadors de la pràctica festiva local. Finalment, i no menys important, hi ha el gran risc de trobar-se dificultats i impediments en els processos de transmissió, i, per tant, riscos que afecten la continuïtat de la festa. La natural evolució i vigència de la festa no ha de perdre's, ja que suposarà l'element clau perquè les noves generacions mantinguen l'interés i l'atracció per la festa, si s'hi veuen representats i representades. A banda, la memòria oral i els valors intangibles, els usos, els significats, s'han de combinar amb els elements materials que es relacionen amb les persones, les pràctiques i les habilitats. Per exemple, de poc serveix conservar partitures antigues de les músiques si no hi ha músics que les interpreten. És cert que les pràctiques festives (i/o lúdiques) tenen menys riscos, ja que són vivencials i més interactives que altres àmbits del PCI. I, per acabar, la bona sintonia entre les entitats festives, els individus i la coordinació amb les institucions locals, en primer terme, i les diferents administracions que contribueixen a dotar del marc de protecció ha de ser fluida i constant.  
  
  
  
  
  
  
Objectius, estratègies i accions proposades per la salvaguarda. Una de les primeres accions que s'està treballant, des del mateix moment de l'inici dels treballs per a la presentació de l'expedient de candidatura de declaració de les Festes Majors com a bé d'interés cultural de caràcter immaterial, és la redacció i l'aprovació d'un pla estratègic de salvaguarda, que garantisca la col·laboració, cooperació i coordinació entre tots els agents, els actors i la comunitat portadora. En els textos, que són la base de la gestió del patrimoni immaterial en els àmbits internacional (Convenció UNESCO), estatal (Pla nacional de salvaguarda del patrimoni immaterial) i autonòmic (llei), es dona una importància rellevant als plans de salvaguarda, que han d'estar associats a qualsevol procés de patrimonialització. Així, doncs, no podem obviar aquestes propostes que presentarem, i que establiran el marc d'actuació necessari per a la transmissió, divulgació i cura d'aquestes festes. Els objectius bàsics que es pretenen assolir amb la planificació és donar continuïtat a la festa i enfortir el teixit associatiu, fonamental per a la coordinació i l'organització festiva, com també dels processos de recuperació patrimonial que calga dur endavant.  
  
  
Per això, entre d'altres que es continuen estudiant, presentem ací algunes de les estratègies i accions que es pretenen dur endavant.  
 Creació (a més de la comissió de seguiment ja organitzada) d'una comissió tècnica, amb membres proposats per les entitats, amb habilitats, competències i formació per a dur endavant projectes de recuperació, assessorament, etc., que es coordinen amb l'Ajuntament com a principal organitzador de les festes.  
 Projecte de recuperació i potenciació de la tauleta com a element singular, tant d'important significació, com de rellevància plàstica.  
  
 Activació i revitalització de les entitats i les seues directives, ampliant les interaccions i relacions entre la comunitat portadora i els/les responsables de les entitats.  
 Assessorament i acompanyament a aquelles entitats que necessiten formalitzar la seua estructura a nivell associatiu.  
 Promoció de projectes expositius que promoguen la difusió dels àmbits festius en els espais museístics municipals, amb opció d'itinerància entre les xarxes existents.  
 Propostes de finançament per a les entitats formalitzades que justifiquen despeses associades a projectes d'investigació, recuperació i difusió de la festa.  
 Projecte de memòria oral intergeneracional, però enfocat a evitar la pèrdua de les veus que atresoren les experiències més importants de les generacions més adultes.  
 Creació d'un arxiu de la festa, amb contingut documental aportat per les entitats, per a ampliar el quòrum d'informació sobre el fet festiu, organitzatiu, etc.  
 Projecte de recerca documental en arxius, biblioteques, hemeroteques, etc.  
 Projecte de recerca de premsa històrica.  
 Projecte de recerca de documents gràfics i audiovisuals.  
 Projecte de digitalització d'aquella documentació sensible per motius de conservació i accés.  
 Promoció dels estudis locals sobre la festa, en tots els àmbits (antropològics, històrics, socials).  
 Recuperació d'elements materials, de cultura material festiva.  
 Recuperació i consolidació d'elements i figures dels seguicis festius.  
 Coordinació i col·laboració per a recuperar les últimes documentacions, gravacions, enregistraments de les danses rituals, que complementen la documentació ara existent.  
 Promoció en la recuperació local de patrimonis associats/vinculats (tocs de campanes, etc.). A banda d'aquesta relació de propostes concretes, els responsables de la festa tractaran d'impulsar la socialització, interacció i col·laboració de totes i cadascuna de les entitats i dels individuals que organitzen i formen part de la festa, proporcionant espais i temps per a la convivència, i generant les sinergies de treball i emocionals necessàries per a garantir la continuïtat de les festes.  
  
  
8. Valoració i justificació de la declaració. Tal com anota la Comissió de Llegat Històric del Consell Valencià de Cultura (2020), podríem establir, com a primer criteri, la relació existent amb altres elements ja declarats BIC(I) per a trobar referències que suporten els valors, elements i processos fins ara descrits de la festa de Cullera. Vivim, ara, en un context que s'ha arribat a descriure com d'hiperinflació patrimonial (Santamarina, 2017), atesa l'explosió de les declaracions i proteccions d'expressions culturals immaterials. Tot just per això, ha calgut un procés d'interpretació i anàlisi, amb l'objectiu de trobar les singularitats més concretes i representatives del poble de Cullera en les seues festes. Uns fets que, dins d'aquest context, puguen ser valorats en relació amb el territori, amb la localització i les condicions espacials que els fan especialment interessants. Un fet com la Baixà no es pot donar en cap altre lloc, de la manera en què es realitza, per la realitat mateixa de l'espai per on es desenvolupa, per exemple.  
  
Però volem argumentar detalladament els raonaments que hem trobat adients per a interpretar que aquesta festa pot ser declarada bé d'interés cultural. En primer lloc, hem de subratllar una de les seues principals característiques, ja que el fenomen social que hi ha darrere de la festa és d'una rellevància important. El teixit associatiu, que congrega bona part de la població, respon a les vinculacions associatives i culturals esteses per tot el territori valencià, estudiat en els últims anys, i que es pot ampliar a l'estudi publicat per la Generalitat Valenciana, La participació cultural a la Comunitat Valenciana. Enquesta 2017, que van elaborar Antonio Arió i Ramón Llopis. En segon lloc, cal destacar també el fet que aquest ritual festiu és un cas de patrimoni recuperat. Som coneixedors que el patrimoni immaterial pot patir pèrdues, intermitències temporals o desaparicions totals i/o parcials. En el cas de Cullera, molts dels elements festius, principalment els no litúrgics, han patit aquestes intermitències, amb la consegüent pèrdua en cada edició de les festes no realitzades. En les passades dècades, ha sigut el teixit associatiu qui ha pres les iniciatives per a recuperar i revitalitzar les manifestacions més arrelades a les festes, la qual cosa exemplifica com la societat és capaç de generar un discurs social per a revalorar els vestigis que romanen del passat (Revert, 2002). Les festes de Cullera són una herència que els i les ciutadanes no estan en condicions de prescindir i volen conservar i utilitzar (Revert, 2002) i és per això que s'han fet tots els esforços necessaris per a aconseguir que l'organització siga excel·lent, amb l'objectiu de mantindre-la i desenvolupar-la dignament. Aquesta organització tan coordinada fa que les entitats i els seus membres puguen ser considerats i considerades els millors garants del patrimoni, els portadors i les portadores dels coneixements més arrelats a les emocions locals, que remeten a les biografies individuals i col·lectives, al «jo» i al «nosaltres».  
  
  
Les Festes en Honor de la Mare de Déu del Castell de Cullera són un element patrimonial transversal per a tota la població, ja que estan totalment interioritzades com a pròpies i singulars, formen part de la identitat individual i col·lectiva que mencionàvem adés, i estan interconnectades amb els àmbits de la vida diària comuna del poble. La celebració de les diverses manifestacions festives no respon a cap posada en escena, ni simulacions, sinó que estan interioritzades, assumides per la comunitat portadora, per mitjà de complexos aprenentatges, transmissions i experiències que s'han donat al llarg del temps. Evidentment, i encara que les festes de Cullera formen part de les biografies individuals, no estem davant d'un patrimoni dels individus, sinó que està compartit per tota la comunitat portadora. Les festes són l'adhesiu que unifica en un sentir els veïns i veïnes de Cullera, i així és com es veu reforçada la tan necessitada identitat col·lectiva. Hem descrit també els processos que es realitzen amb el fi de generar canals de transmissió, i així ho tornem a reforçar, defensant que les festes de Cullera estan transmeses de generació en generació, fins i tot, generalment, des de la infància, ja que els més menuts i menudes són receptors d'aprenentatges i habilitats que els donaran les competències necessàries per a formar part dels col·lectius i saber sincronitzar-se hàbilment, però també emocionalment amb la comunitat portadora. Són aquests processos de transmissió els que legitimen el patrimoni i els que donen espai a aplicar les pautes d'organització assumides i recreades, dotant-les dels significats necessaris, sense ser fossilitzades. La realitat de les festes de Cullera és una construcció, per tant, social, compartida i que forma part de la memòria col·lectiva, ja que remet a esdeveniments i emocions fonamentals de la vida comunitària, públicament consensuades. Els elements materials són també part d'aquesta història construïda comunitàriament. En aquests descansen els significats i la informació de què depenen les vivències, testimonis i documents dels sentiments de la societat. Al llarg dels paràgrafs anteriors hem vist com han evolucionat aquestes festes i els seus principals actes. I aquest és un bon argument per a defensar el present i futur de la festa, ja que, com que està viva i és dinàmica, evoluciona al ritme que evoluciona la societat, la comunitat portadora. Les pràctiques, que han patit canvis continus, han de continuar fent-se, sempre que siguen acceptats pels seus membres com a vàlids, evitant, així, les pèrdues de simbologies i significats. Aquesta serà una de les raons de la supervivència en el futur, l'autoregulació, l'adaptació i la contextualització als temps presents.  
  
  
Les festes de Cullera es donen en un marc espacial molt concret i en el moment de l'any determinat, recreat cíclicament. Just per això són singulars i simbòliques, ja que estan associades a l'inici de la primavera en un escenari divers, però concret, com és Cullera, la seua muntanya, la mar, el riu, la vila i els diferents barris. També els recorreguts dels diferents seguicis i esdeveniments formen el marc espacial que els dota de significat. No hi ha alternativa espacial per al desenvolupament dels esdeveniments clau d'aquestes festes. Sense l'existència del santuari al castell, les revoltes i el mercat no tindria significat el seguici i la presència d'elements com la tauleta. Sense l'existència del riu i la mar, no tindria sentit el patronatge que el poble mariner sent per la Mare de Déu, i per això perdria la significació el trasllat de la imatge en seguici al port i a la platja. És a dir, els espais, els recorreguts són un codi per a la població de Cullera, que interpreta el missatge vinculat a la celebració, els evoca les emocions. Just per això es diu que el patrimoni immaterial no admet còpia, no pot ser reproduït en altres condicions espacials ni temporals, i els significats no poden ser els mateixos, és a dir, perdria la seua especificitat, el seu valor simbòlic, i es convertiria una mera representació o espectacle.  
  
I com es dona en un espai i temps concret, i no pot reproduir-se fora d'aquest marc, diem que les festes de Cullera estan ritualitzades, ja que responen a unes formes ben protocol·litzades, seguint un patró establit, que admet transformacions (que, com hem argumentat, sempre han de ser acceptades per la comunitat, i, per tant, no canvien els significats). Tot aquest seguit de funcions, processos, elements que tenen el seu moment dins dels seguicis, actes, esdeveniments, conformen un ritual que les persones esperen, com a símbol d'unió i pas del temps comunitari, i que respon a les sensacions i emocions que s'esperen recrear any rere any.  
  
Aquestes sensacions i emocions derivades conformen un paradís sensorial, una experiència vivencial que queda en suspens quan el temps festiu acaba i es comença a esperar el cicle següent. Les robes, els elements, les eines, les imatges, etc. cobren sentit quan s'hi suma allò que és intangible, formant part del ritual esperat. Els sentits es veuen estimulats i s'activen per aquelles formes, olors, sabors, etc. associats als dies festius i fan que les persones experimenten a través del seu cos allò que s'ha posat en pràctica durant els rituals. Com hem assenyalat abans, aquest patrimoni és vulnerable, i, havent reconegut els perills que comporta, estem assumint també la necessitat d'un marc protector com és el de ser declarat com a bé d'interés cultural.  
  
Per a concloure, és important destacar que la importància d'aquest reconeixement de BIC(I) respon a la realitat que els valors d'una expressió festiva comunitària resideixen en aquesta, però també en els ulls i sentits de qui la percep i l'aprecia (Furió, 2017). Els valors que conformen la senya d'identitat de cullerans i culleranes determinen l'interés públic per salvaguardar les seues festes (Jerez, 2017), sent reconegudes amb un valor afegit, una mirada sensible que li aporta una reivindicació a través d'un procés de patrimonialització com és aquest.  
  
La mobilització social i participació de la comunitat portadora en els processos festius i també en els treballs realitzats perquè la Festa de la Mare de Déu del Castell siga reconeguda com a BIC, demostra, una vegada més, la importància del patrimoni per a vertebrar la identitat del poble, de treballar per a ells mateixos i per als altres (Santamarina, 2017), amb l'objectiu de fomentar els nexes comunitaris i atorgar a les mateixes expressions culturals el valor necessari. Un valor a vegades afegit que és vist i concebut des de la mateixa comunitat portadora, i també des de l'exterior, i que, sense dubte, augmenta l'interés i no és més que la mirada necessària per a fer valdre allò que dona sentit a la vida en comunitat, allò que dona sentit a la convivència.