Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 7922, del 22-11-2016 (2016/9265)

ORDRE 73/2016, de 18 de novembre, de la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, per la qual es declara bé de rellevància local immaterial la tècnica constructiva tradicional de la pedra seca a la Comunitat Valenciana.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   7922

Data del DOGV
:   22-11-2016

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2016/9265


Data del document
:   18-11-2016

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Ordre

Descriptors 

:   * Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport
    * ben cultural
    * protecció del patrimoni
    * legislació
    * cultura popular

ORDRE 73/2016, de 18 de novembre, de la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport, per la qual es declara bé de rellevància local immaterial la tècnica constructiva tradicional de la pedra seca a la Comunitat Valenciana.  
 [2016/9265]  
L'article 1.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de Patrimoni Cultural Valencià estableix que formen part del patrimoni cultural valencià, en qualitat de Béns Immaterials del Patrimoni Etnològic, les creacions, coneixements, tècniques, pràctiques i usos més representatius i valuosos de les formes de vida i de la cultura tradicional valenciana.  
  
Els articles 15.5 i 55 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià estableix que s'inclouran en la Secció Cinquena de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià, amb la qualificació de béns immaterials de rellevància local, aquelles creacions, coneixements, pràctiques, tècniques, usos i activitats més representatives i valuoses de la cultura i les formes de vida tradicionals valencianes. Igualment s'inclouran els béns immaterials que siguen expressions de les tradicions del poble valencià en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i en especial aquelles que han sigut objecte de transmissió oral i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
La tècnica de la pedra seca a la Comunitat Valenciana forma part del patrimoni immaterial valencià. Atesa la seua singularitat com a part dels coneixements i activitats tradicionals del nostre territori, constitueix una tècnica constructiva sorgida d'una economia de subsistència lligada a altres activitats agrícoles i ramaderes i que exemplifica l'aprofitament dels recursos en l'entorn, per la qual cosa és procedent aplicar aquesta figura de protecció cultural com a bé de rellevància local immaterial.  
  
Vist l'informe que hi ha en l'expedient administratiu i de conformitat amb aquest; fent ús de les facultats que confereix l'article 56 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià; l'article 21 del Decret 155/2015, de 18 de setembre, pel qual s'aprova el Reglament orgànic i funcional de la Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport; i l'article 19.1 del Decret 62/2011, de 20 de maig, pel qual es regula el procediment de declaració i el règim de protecció dels béns de rellevància local. I després de la notificació de la resolució d'incoació als interessats en el procediment, i particularment, donat el gran nombre de municipis implicats, a la Federació Valenciana de Municipis i Províncies (FVMP), entitat que representa i engloba tots els municipis de la Comunitat Valenciana, i no havent rebut cap al·legació a la seua protecció patrimonial,  
  
  
ORDENE  
  
Primer  
Declarar bé de rellevància local immaterial la tècnica constructiva tradicional de la pedra en sec a la Comunitat Valenciana.  
  
Segon  
En atenció a allò que disposa l'article 56 de la Llei de la Generalitat Valenciana 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, es determinen els valors del bé que justifiquen la seua declaració i es descriuen els detalls que permeten la seua precisa identificació, en l'annex que s'adjunta a aquesta ordre.  
  
Tercer  
La protecció de la tècnica constructiva tradicional de la pedra seca com a patrimoni cultural immaterial es concretarà en les mesures següents:  
a) Realitzar tasques d'identificació, descripció, investigació, estudi i documentació amb criteris científics.  
b) Incorporar els testimonis disponibles a suports materials que garantisquen la seua protecció i preservació.  
c) Vetlar pel normal desenvolupament i la pervivència d'aquesta manifestació cultural, així com tutelar la conservació dels seus valors tradicionals i la seua transmissió a les generacions futures.  
Qualsevol canvi que excedisca el normal desenvolupament dels elements que formen aquesta manifestació cultural s'haurà de comunicar a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural per a, si és el cas, la seua autorització administrativa i consegüent modificació d'aquesta resolució.  
Les accions de salvaguarda que es projecten hauran de tindre en compte, de manera molt especial, els riscos de desvirtuació que es podrien derivar del turisme massiu, així com la necessitat de valorar i protegir adequadament els oficis tradicionals associats a aquesta manifestació.  
La gestió del patrimoni cultural protegit per aquesta declaració de bé de rellevància local immaterial, correspon als propis actors i als ajuntaments si és el cas.  
  
  
DISPOSICIÓ ADDICIONAL  
  
Única. Inscripció en l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià  
La present declaració queda inscrita en la secció cinquena de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.  
  
  
DISPOSICIÓ FINAL  
  
Única  
La present ordre entrarà en vigor l'endemà de la publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.  
  
València, 18 de novembre de 2016  
  
El conseller d'Educació, Investigació, Cultura i Esport,  
VICENT MARZÀ IBÁÑEZ  
  
  
ANNEX  
Dades sobre el bé objecte de la declaració  
  
1. Introducció  
La tècnica constructiva tradicional de la pedra seca és una tècnica ancestral, una habilitat, un procés basat en l'assaig-error-assaig, fruit d'un bagatge de coneixements, un patrimoni ignorat que la humanitat va dissenyar per a satisfer les seues necessitats bàsiques ?refugi, agricultura, maneig dels ramats...- consubstancial als nostres paisatges. Aquesta tècnica de disposar i aparellar la pedra seca, sense cap tipus de morter, argamassa o cap conglomerant, mostra, ben sovint, unes construccions admirables. El resultat d'usar aquesta tècnica és una realitat de construccions extremadament útils i senzilles, econòmiques, integrades en el paisatge i amb predomini de dimensions i volums modestos.  
  
Destaca l'element característic de la construcció de voltes per aproximació de filades, que es realitza aparellant les pedres per anells successius disposats en volada cap a l'interior, i que nombrosos investigadors proposen que són l'herència i el record d'una antiga tradició, l'arquitectura que entroncaria amb l'anomenada cultura megalítica.  
  
És una tècnica constructiva normalment individual, que utilitza pedres de grandària xicoteta, tal com es troben en el seu entorn, i es tallen a vegades lleugerament, per al seu millor encaixament. Utilitza poques ferramentes, algunes per a l'extracció, transport i treball de la pedra, ja que seran la tècnica i l'habilitat de l'home les ferramentes fonamentals. L'origen de la utilització de la pedra com a elements constructius coincideix amb les necessitats de l'home que junt amb la depuració de la tècnica faran que es puguen resoldre tots els problemes i aportar les solucions correctes. L'home ha creat solucions a semblança del que ha vist en la naturalesa, la tecnologia que utilitza és elemental i transmesa per generacions.  
Aquest coneixement ha servit i serveix per a resoldre necessitats, així crea nous terrenys cultivables, delimita propietats, refugia les persones i animals davant de les inclemències meteorològiques, tindre aigua, etc. Amb aquesta tècnica i els seus resultats, l'arquitectura de pedra seca aconsegueix un objectiu important, sobretot a les zones mediterrànies, i és la lluita contra l'erosió, ja que la construcció de ribassos frena l'arrossegament de terra, en paisatges de pendents, amb poca terra i fortes tempestats.  
2. Denominació: la tècnica constructiva tradicional de la pedra seca.  
  
3. Àmbit territorial: les poblacions de la Comunitat Valenciana que posseeixen arquitectura de pedra seca.  
4. Actors principals: és practicada per persones generalment anònimes, no sol quedar per a la posteritat el nom de l'autor, que construeixen i modifiquen els seus entorns pròxims, però sense cap coneixement acadèmic, i conformen una expressió magnífica de la creativitat, de l'enginy i de la intel·ligència humana.  
5. Descripció del bé: el territori de la Comunitat Valenciana posseeix nombrosíssims elements construïts amb la tècnica de la pedra seca. L'ordenada col·locació d'unes pedres sobre altres, sense tallar, travades sense argamassa de compactació i només sustentades pel seu propi pes i la solidesa que confereix la correcta disposició constructiva, conforma la minimalista i sàvia arquitectura de la pedra seca. Paisatge d'elaboració humana que representa per la seua formació un extraordinari llegat cultural, la protecció del qual és necessària.  
Es tracta d'un tipus de tècnica sovint associada a l'autoconstrucció, és a dir, era realitzada pels propis destinataris de l'edifici o obra resultant. Aquests podien ser persones amb una altra activitat principal i que utilitzaven la pedra seca com un més dels seus coneixements. Així mateix, el seu ús està lligat a pràctiques socials d'ajuda i col·laboració entre veïns, que podia escometre's en períodes de menor càrrega d'un altre tipus de faenes agrícoles i ramaderes. En gran part del nostre territori es conserven nombrosos testimonis de patrimoni immoble erigit segons aquesta tècnica constructiva.  
D'acord amb aquesta extensió territorial, l'arquitectura de pedra seca presenta una gran varietat tipològica i de solucions constructives, i s'adequa a les variables geogràfiques, humanes i ambientals del territori valencià. Aquesta diversitat constructiva no hauria sigut possible sense la transmissió, generació rere generació, d'una sèrie de coneixements, tècniques i pràctiques que, en el seu conjunt, conformen la tècnica constructiva de la pedra seca. La seua transmissió es produeix, tradicionalment, de forma oral i en un context d'aprenentatge informal. Lligat a això, hi ha un altre component immaterial molt valuós, com és el del lèxic relatiu a ferramentes, elements constructius, tècniques específiques, etc., el qual presenta variacions fonètiques i semàntiques en els distints llocs del nostre territori en què es manifesta aquest bé. Quant a la seua relació amb l'entorn natural, encara que l'edificació en pedra seca manca, aparentment, de planejament formal, sí que s'exerceix una actuació conscient sobre el medi, que ha donat lloc a la generació de paisatges antròpics en què les construccions de pedra seca s'adapten i integren en l'entorn.  
Amb la humil pedra com a únic element material, fidel al principi de la utilitat i funcionalitat com a auxiliar en el treball, els nostres llauradors i pastors van construir admirables paisatges culturals: camins, murs de límit entre bancals, barraques, corrals, pletes, abeuradors, descansadors, etc.  
Les tècniques de construcció en pedra seca s'han conegut i practicat fins a mitjan del segle XX en àmplies zones de la Comunitat Valenciana. No obstant això, és constatable una regressió i inclús completa desaparició de la tècnica en la major part del nostre territori. Les causes d'això són múltiples i estan relacionades amb el canvi del model econòmic i productiu del medi rural.  
En les tres províncies que conformen la nostra comunitat autònoma existeixen béns patrimonials construïts amb aquesta tècnica, encara que destaca i de molt la província de Castelló, amb milers de casetes de pedra seca, barraques, disseminades per tot el territori, entre altres estructures. És en les comarques del nord de Castelló on trobem algunes zones on les construccions de pedra seca es presenten amb una altíssima densitat i són vertaders elements estructuradors del paisatge. Destaquen les àrees de Vinaròs-Sant Jordi, al Baix Maestrat; Tírig-Catí-Albocàsser, a l'Alt Maestrat; i Vilafranca-Castellfort, a la comarca dels Ports de Morella. Amb tot, quasi tots els municipis castellonencs tenen en els seus termes elements d'aquesta arquitectura de la pedra seca, destacant el terme de Vilafranca, amb un paisatge construït en pedra seca molt destacable, a més de comptar amb un museu i rutes dedicades a aquesta tècnica.  
Però també en la resta del nostre territori, apareixen amb més o menys freqüència. A la província d'Alacant, destaquen els municipis de Callosa d'en Sarrià, Novelda, Crevillent o el Pinós, amb nombrosos exemples de ribassos, refugis agrícoles o refugis de picapedrer construïts amb aquesta tècnica associats a l'antiga extracció minera.  
A la província de València, igualment són nombrosos, i destaca el municipi d'Enguera, amb un gran nombre de refugis, cucos els anomenen ací, repartits per tot el seu terme. Hi ha una ruta per a la seua visita, i en destaca un gran, el Cuco Magna.  
Per tant, són milers les construccions de pedra seca que existeixen a tot el nostre territori, de nord a sud. La pervivència ha sigut possible gràcies a un procés de recuperació i transmissió dut a terme en els últims anys que ha apostat per la protecció i conservació d'aquest patrimoni immoble, precisament a través de la recuperació i revitalització dels coneixements i tècniques constructives que l'havien originat. En alguns casos, la seua revitalització s'ha vist lligada a la recuperació puntual d'elements immobles o marges de pedra seca, a través de camps de treball i tallers que inclouen l'aprenentatge de la pedra seca. Una altra via d'actuació ha sigut el seu ensenyament en un context d'aprenentatge formal d'escoles taller. Es tracta, en definitiva, d'un patrimoni immaterial amb una rica i complexa dimensió social, amb implicacions en el desenvolupament econòmic i la sostenibilitat del medi rural, i la posada en valor de la qual, en definitiva, suposa la dignificació d'una forma històrica d'entendre el territori.