Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 5035, del 24-06-2005 (2005/6729)

RESOLUCIÓ de 31 de maig de 2005, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià, de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual es modifica parcialment l'annex de la Resolució de 30 de març de 2005, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià, per la qual s'incoa expedient de declaració de bé d'interés cultural immaterial, a favor del Tribunal de les Aigües de València.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5035

Data del DOGV
:   24-06-2005

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2005/6729


Data del document
:   31-05-2005

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Anàlisi jurídica

 Descriptors 

:   * Tribunal de Les Aigües
    * València
    * ben cultural
    * cultura popular
    * protecció del patrimoni

RESOLUCIÓ de 31 de maig de 2005, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià, de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual es modifica parcialment l'annex de la Resolució de 30 de març de 2005, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià, per la qual s'incoa expedient de declaració de bé d'interés cultural immaterial, a favor del Tribunal de les Aigües de València. [2005/6729]
  
Vista la resolució de 30 de març de 2005, d'esta direcció general, per la qual s'incoa expedient de declaració de bé d'interés cultural immaterial, a favor del Tribunal de les Aigües de València, i que va ser objecte de publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
  
Vist l'informe tècnic elaborat pels servicis tècnics d'esta direcció general que desenvolupa, per a la seua millor descripció, l'apartat de l'annex corresponent al valor etnològic del Tribunal.
  
Atés-se oportuna l'esmentada incorporació, es modifica parcialment l'annex de la mencionada resolució, i queda substituït l'epígraf relatiu al ?Valor etnològic- per la redacció que a continuació es transcriu:
  
?Valor etnològic
  
El Tribunal de les Aigües representa l'epítom d'una sàvia i mil·lenària cultura de l'aigua que troba les seues arrels en les cultures hidràuliques del Pròxim Orient i nord d'Àfrica de l'antiguitat: la cultura de l'aigua de l'al-Andalus, de l'Espanya musulmana.
  
Els nous pobladors araboberbers van portar a la península Ibèrica un amplíssim bagatge de coneixements quant a la gestió racional de l'aigua, desenvolupat al llarg dels segles en el cinturó de terres àrides que s'estén des de la vall de l'Indus fins a l'Atles marroquí.
  
Al-Andalus es va constituir en el naixement de les dites tradicions. Cada poble, cada ciutat, va desenvolupar nous i complexos sistemes hidràulics, orientats al regadiu, l'artesanat, els usos industrials i urbans, perfectament adaptats a les circumstàncies climàtiques i geològiques locals, i als diferents requeriments hídrics i labors de la terra propis de l'amplíssima gamma de cultius generalitzada per la ?revolució agrícola àrab?.
  
L'empremta tribal dels nous grups de pobladors, depositaris d'una llarga tradició igualitària i cooperativa, va ajudar de manera determinant la constitució dels nous sistemes de regadiu, dissenyats, construïts i mantinguts per un esforç mancomunat. No en va, la séquia de Favara porta el nom d'una de les tribus més rellevants del Magrib, la tribu Hawwara.
  
Sobre les restes de l'herència hidràulica romana, desarticulada per la llarga crisi dels segles altomedievals, la nova societat andalusí va dissenyar i va establir entre els segles viii i xi uns nous paisatges que van transformar profundament el territori rural valencià: les hortes. Entre estes, la famosa horta de València, construïda a partir de les séquies mare que naixen de huit assuts sobre el riu Túria: el de la reial séquia de Moncada, i els de Quart-Benàger i Faitanar, Tormos, Mislata, Mestalla, Rascanya, Favara i Rovella, que alimenten els regadius sotmesos a la jurisdicció del Tribunal de les Aigües.
  
El manteniment de la xarxa de séquies de l'Horta, molt semblant, d'acord amb Thomas F. Glick, al de l'horta (Ghuta) de Damasc, se sustentava en un sistema igualitari i cooperatiu de treball i retribucions. Per a rebre l'aigua a què la seua heretat tenia dret, cada membre de la comunitat havia de realitzar la seua aportació particular al manteniment del sistema, mantenint en condicions la porció de séquia tocant al seu predi, i abonant a la comunitat el cànon de sequiatge i les derrames extraordinàries que atenien les despeses necessàries (com ara la neteja del tram inicial de la séquia mare on no hi havia regants per mitjà de la contractació de mà d'obra externa a la comunitat, quan estos treballs no es duien a terme per mitjà del treball col·lectiu directe dels comuners).
  
L'igualitarisme i la solidaritat implícits en la construcció i el manteniment del sistema hidràulic es traslladaven, igualment, al sistema de govern de les comunitats de regants. Els grans regadius de l'horta andalusí de València constituïen democràcies hidràuliques autogestionades, sobiranes quant a la determinació de les qüestions que les afectaven, que triaven els seus responsables d'entre els llauradors més respectats.
  
Este és el tret historicoantropològic que més singularitza el Tribunal de les Aigües, que l'identifica com a herència viva del sistema andalusí del govern de les aigües: les comunitats de regants del Tribunal no estan subjectes a cap autoritat civil externa, quant a la resolució dels seus conflictes ni quant a l'elecció dels seus càrrecs responsables. Així, mentres que en altres territoris valencians la conquista cristiana va suposar una clara intromissió del poder civil en les comunitats de regants (per mitjà de la imposició de sequiers o sobresequiers triats i pagats per l'autoritat reial o municipal), a la Vega de València es va mantindre en estat primari l'organització de les comunitats de regants, de la mateixa manera que es va assumir íntegra la xarxa de séquies.
  
Els nous pobladors cristians, antecedent històric, per llengua i cultura, dels actuals llauradors de l'Horta també van heretar dels seus predecessors andalusins un subtil corpus de saviesa hidràulica i agronòmica, que els ha permés afrontar i resoldre les més greus situacions de crisi a l'Horta (per sequeres, excés de pluges o inundacions), i així determinar les labors més adequades per a l'ús responsable de l'aigua, de manera que no es perdera una gota d'aigua en els moments més necessaris. No en va, l'establiment de repartiments per tanda de reg nocturn o l'obligació de fer cavallons a la parcel·la que ha de ser regada, han constituït determinacions recurrents de la junta dels síndics, l'incompliment de la qual ha motivat nombroses causes resoltes pel Tribunal.
  
Els síndics del Tribunal de les Aigües són, doncs, depositaris d'un corpus de coneixements i d'unes pautes de sociabilitat exemplars, transmesos de manera oral i empírica de generació en generació, per damunt dels avatars de la història, i constituïxen la prova vivent de la capacitat dels grups humans per a organitzar de manera democràtica sistemes tecnològics complexos i extensos des de la base social, per mitjà de l'esforç solidari i mancomunat.-
  
València, 31 de maig de 2005.- El director general de Patrimoni Cultural Valencià: Manuel Muñoz Ibáñez