Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 4378, del 14-11-2002 (2002/12623)

RESOLUCIÓ de 22 d'octubre de 2002, de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura i Educació, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de monument, a favor del Reial Monestir de l'Assumpció o de Santa Clara, situat a Xàtiva (València).
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4378

Data del DOGV
:   14-11-2002

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2002/12545


Data del document
:   22-10-2002

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura i Educació

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * Xàtiva
    * protecció del patrimoni
    * patrimoni arquitectònic
    * ben cultural

RESOLUCIÓ de 22 d'octubre de 2002, de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura i Educació, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de monument, a favor del Reial Monestir de l'Assumpció o de Santa Clara, situat a Xàtiva (València). [2002/12302]
  
Vists, l'acord del Ple de l'Excm. Ajuntament de Xàtiva, de data 8 de novembre del 2001; l'acord del Ple del Consell Valencià de Cultura, de data 7 de juny del 2001, i els informes emesos pel Servici del Patrimoni Arquitectònic i Mediambiental favorables a la incoació de l'expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, a favor del Reial Monestir De l'Assumpció o de Santa Clara, situat a Xàtiva (València).
  
Atés el que disposa l'article 27 de la Llei d'11 de juny de 1998, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià, esta Direcció General, en allò que és matèria de la seua competència, ha resolt:
  
Primer
  
Incoar expedient de declaració com a Bé d'Interés Cultural, amb categoria de monument, del Reial Monestir de l'Assumpció o de Santa Clara, situat a Xàtiva (València).
  
Segon
  
De conformitat amb el que disposa l'article 28 de la Llei d'11 de juny de 1998, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure'l per a la seua perfecta identificació, així com el seu entorn de protecció, i fixar les normes de protecció del bé en els annexos que s'adjunten a la resolució.
  
Tercer
  
Continuar la tramitació de l'expedient d'acord amb les disposicions vigents.
  
Quart
  
En compliment del que preceptua l'article 27.2 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià, notificar esta resolució als interessats i a l'Ajuntament de Xàtiva i fer-los saber que, de conformitat amb el que establix l'article 33 de la llei, la incoació del present expedient determina la suspensió de l'atorgament de llicències municipals de parcel·lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i la resta d'actes d'edificació i ús del sòl que afecten l'immoble i el seu entorn de protecció, així com de dites actuacions quan siguen portades a terme directament per les entitats locals, queden, igualment suspesos els efectes de les ja atorgades.
  
No obstant això, la Direcció General de Patrimoni Artístic, podrà autoritzar les actuacions mencionades quan considere que manifestament no perjudiquen els valors del bé, així com les obres que per causa major o interés general hagueren de realitzar-se inajornablement.
  
Quinta
  
Que, en compliment del que preceptua l'article 27.3 de la Llei, es notifique la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a la seua anotació preventiva i al Registre de la Propietat de València amb el mateix fi.
  
Sexta
  
Que la present resolució, amb els seus annexos, es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
  
El que es fa públic als efectes oportuns.
  
València, a 22 d'octubre de 2002.- El director general de Patrimoni Artístic: Enrique Esteve Mollá.
  
ANNEX I
  
DADES SOBRE EL BÉ OBJECTE DE LA DECLARACIÓ
  
1. Denominació:
  
Principal: Reial Monestir de l'Assumpció o de Santa Clara
  
Secundària: Convent de Clarisses.
  
2. Descripció:
  
a) Immoble objecte de la declaració
  
Ressenya històrica
  
L'any 1325 va morir la senyora Saurina d'Entença, viuda de Roger de Llúria, almirall d'Aragó i Sicília, i va disposar en el seu testament que a les seues expenses s'edificara a Xàtiva un monestir per a religioses clarisses, del qual quedava constituïda patrona i que en el temple fóra llaurat un sepulcre en el qual se soterrara el seu cos.
  
Per a això cedia a la comunitat les rendes i el senyoriu de la vila d'Alcoi i Gorga i de les poblacions contingudes en la vall de Zeta. Els marmessors Jaume Laguardia i Gil Martí Entença van fer present al papa Joan XII la voluntat de la testadora i el pontífex, l'1 de juny de 1326, des d'Avinyó va despatxar butla al bisbe de València a favor de l'obra.
  
Al seu torn, el síndic de la ciutat de Xàtiva va sol·licitar al rei Jaume II d'Aragó la gràcia d'esta fundació monàstica i el monarca va expedir el Decret d'1 de gener de 1325, pel qual l'autoritzava i li assignava una almoina per a la seua fundació.
  
Així doncs, es van comprar els terrenys al costat dels murs nord de la ciutat i de la porta Nova, anomenada després de les Monges i més tard de Lleó. L'església es va dedicar a la Mare de Déu de l'Assumpció.
  
El rei Pere IV d'Aragó i II de València, des de Lleida, l'1 de juny de 1338, va dirigir una carta a l'abadessa sor Beatriz de Cesaraugusta, en la qual li va comunicar el seu acord de protegir el monestir de Xàtiva, al qual concedia salvaguarda reial, amb pena de mil maravedises en or a qui la contravinguera.
  
El monestir, fundat extramurs de Xàtiva en 1325, va sofrir a mitjan segle XIV moltes calamitats. Per causa de la guerra de la Unió van haver d'abandonar temporalment el seu convent. L'edifici va quedar quasi arruïnat en 1348. Tres anys més tard, la ciutat de Xàtiva va recompondre el monestir, que definitivament va ser derrocat amb motiu de la guerra dels Dos Pedros, en 1359, i la comunitat es va allotjar algun temps en una casa particular, fins que en 1364 va ser autoritzada a traslladar-se a un nou monestir intramurs, on van quedar reinstal·lades les monges en 1369, després de portar el cos de la fundadora, la viuda de Roger de Llúria.
  
Les clarisses van conservar la propietat dels seus solars extramurs, i el nou monestir va obtindre autorització per a construir un túnel per davall de les muralles. En el citat hort inferior (que arribava fins al convent del Carme) es va projectar edificar casa i tanca amb merlets, semblant al frontispici del monestir, segons projecte de l'arquitecte Viñes.
  
Després, les religioses, ressentides de salut, van atribuir els seus mals a l'abusiu cultiu de l'arròs que va arribar fins a les mateixes muralles de la ciutat, i van sol·licitar del papa Urbà V el seu trasllat a València. La ciutat es va oposar a esta pretensió perquè contrariava els desitjos de la fundadora, i el cardenal d'Osca, a finals de 1369, va fallar contra aquella demanda.
  
Amb motiu de la guerra de la successió en 1707, les monges es van traslladar a València acompanyades de molta gent i d'una guàrdia de cavallers. I ací va estar la comunitat durant huit anys fins que va quedar reedificada i repoblada la nova ciutat de San Felipe. A la seua tornada van restituir processionalment al temple el crucifix de l'altar major que en 1707 havia salvat de l'incendi, amb risc de la seua vida, el veí Joan Casanova.
  
L'expulsió dels moriscos, succeïda a principis del XVII, l'extinció dels senyorius jurisdiccionals, i amb això la pèrdua de les rendes dels senyorius de les valls de Seta i Trevadell i la tercera part del delme de les rendes d'Alcoi i la desamortització de Mendizábal van suposar la ruïna de la comunitat, que va haver de viure d'almoines.
  
Amb l'adveniment de la república, la comunitat estava ja completament arruïnada. L'ajuntament, complint ordes del govern d'Azaña, va formalitzar acta de confiscació dels convents de Xàtiva, després de l'inventari dels seus béns; i es van posar en les fatxades sengles rètols, que deien: ?Adquirit este local per l'Ajuntament per a mercat". El comité revolucionari va ordenar el derrocament d'este edifici, i ho va efectuar en part.
  
Descripció arquitectònica
  
Comptem amb distintes descripcions del monestir, l'arquitecte fra J. Alberto Pina, carmelita xativí, en el segle XVIII va escriure una ?Descripció de les mesures i magnificències del Reial Monestir de Santa Clara" que consta de 33 folis.
  
Carchano, en el seu manuscrit de 1917 diu "la fatxada és com si fóra una fortalesa, amb la porta d'arc apuntat i damunt l'escut reial i la corona; la muralla té merlets i corones, i en l'església, el sarcòfag on reposen les restes de la fundadora del monestir està al costat de l'evangeli ".
  
La descripció actual que de l'edifici fa el senyor Marià González Baldoví, director del Museu de l'Almodí de Xàtiva és la següent:
  
?Sabem que el Reial Monestir de Santa Clara de Xàtiva estava en construcció en 1365, després de la Guerra dels Dos Pedros. És interessant destacar que les obres van ser coetànies a les del convent dels Franciscans, ja que estos dos havien sigut derrocats amb motiu de la citada contesa.
  
Considerem com absolutament versemblant que, al tractar-se de dos edificacions coetànies de la mateixa orde, masculina i femenina, els seus trets i la seua execució es degueren al mateix mestre d'obres, i, per tant, seguiren unes pautes de distribució i d'ornamentació molt semblants, potser amb la diferència que les clarisses disposaven de més capital, i tal vegada el seu monestir va aconseguir major riquesa en la seua execució material. No obstant això, el temple dels frares es va fer de dimensions més grans perquè estos es dedicaven a la predicació i per tant es va prevore per a acollir més fidels, comesa que no tenien les monges.
  
El monestir de Santa Clara formava un quadrilàter d'aproximadament 70 per 70 metres, i estava organitzat al voltant d'un claustre. A grans trets, la seua distribució era la següent:
  
- La fatxada lateral de l'església (sud), així com la porteria requeien al carrer de Moncada.
  
- En l'ala de llevant estava el dormidor o el refectori, no en sabem molt bé l'ús.
  
- En la part nord estaven la cel·la abacial, la sala capitular i l'arxiu.
  
- L'ala de ponent pareix que l'ocupava la infermeria, encara que no és segur, i altres dependències menors.
  
En el segle XVII es va ampliar el claustre, encara que l'original gòtic va quedar intacte. L'església, d'arcs perpanys, sostrada a dos aigües i testera plana, va ser recoberta amb una volta de canó amb llunetes.
  
Les descripcions inèdites del segle XVIII ens informen sobre les dependències següents:
  
- Porteria, torn i reixa per a les visites.
  
- Infermeria, amb sostre acoblat i policromat d'estil mudèjar.
  
- Claustres baixos, de voltes de creueria que recolzen en mènsules, amb les nervadures policromades en blau cobalt.
  
- Claustres alts
  
- Església, amb sagristia i cor alt, que tenia sostre també acoblat i policromat, del qual es conserven sis peces mudèjars en el Museu, datades entre 1402 i 1410
  
- Dormitori i refectori
  
- Arxiu
  
- Sala capitular
  
- Cuines
  
- Cementeri
  
- Hort, amb 16 fonts, alguna manierista, com es veu en les fotos antigues
  
En 1748 va sofrir els efectes de l'anomenat Terratrémol de Salvatge, i la nau del temple es va ressentir en la seua estructura. A causa del perill que comportava, el mestre d'obres de la ciutat va aconsellar derrocar fins a les impostes els arcs perpanys de la coberta i substituir-los per una coberta de cintres en tisora de fusta, com actualment estan, ocults per la volta del XVII.
  
La resta del temple gòtic, que havia sigut revestit de maçoneria en el XVII, seguix així, però els contraforts originals de pedra es troben davall dels lluïts d'algeps. D'este detall sí que dóna informació Sarthou, perquè va excavar els fonaments d'un d'ells.
  
EDIFICACIONS I DEPENDÈNCIES CONSERVADES:
  
Temple i dependències annexes
  
Durant la Guerra Civil, el monestir va ser dinamitat i derrocat en gran part. D'ell queden:
  
De la zona de la porteria només vas pujar la porta ogival de dovelles llises, per la qual s'accedix al monestir des del carrer de Moncada.
  
L'església existent hui és un temple d'una nau, alçat en el S XIV, amb contraforts interiors i capelles entre ells. Ignorem si es conserven els arcs transversals i la coberta original, que va haver d'estar policromada en estil mudèjar, com les restes del cor, ja que el que es veu és la volta de canó. En la fatxada sud, que és la principal i recau al carrer de Moncada, no s'aprecien els finestrals ogivals amb traceria, que segurament va tindre, igual que els té el germà temple de Sant Francesc. Com que ara no té il·luminació natural, cosa que va contra la lògica, considerem molt probable que els finestrals foren tapiats, igual que va ocórrer amb els de l'abans citada església de Sant Francesc, i que encara existisquen davall dels lluïts d'algeps.
  
La portada és senzilla, del XVII, amb un gros bordó que envolta el va rectangular, i un escut barroc sobre la clau, que pareix haver sigut traslladat d'un altre lloc del monestir. Esta timbrat amb corona reial coberta, i no figura estudiat en cap monografia.
  
El cor alt va ser reconstruït després de la guerra, sense la sostrada d'encaix, però amb el paviment original de taulellets verds i blancs, anomenats popularment del mocador.
  
Als peus del temple hi ha una dependència de volta de creueria (o d'arc perpany) recolzada en permòdols antropomorfs.
  
D'ella partixen dos escales: una, anomenada per la comunitat Secreta, construïda en el segle XVII, en una caixa de maçoneria, i amb pintures ornamentals de l'època i del XVIII en els sòcols, algunes de caràcter ingenu, que figuren fotografiades en l'inventari de béns de l'església. La citada escala només era utilitzada en Setmana Santa, i comunica amb l'antesala del cor alt que és la mateixa antesala que dóna al dormidor. L'altra escala, al costat de l'anterior, era la d'ús diari.
  
L'església té una espadanya de dos vans, rematada en frontó, alçada en el XVII. Recaient a la plaça de la Trinitat hi ha un cos d'edificació recrescut a partir d'una potent imposta recolzada en modillons fistonats barrocs, amb finestrals protegits per gelosies en volada, des de les quals, ocultes a la vista de la gent, les religioses presenciaven les processons. Encara que se sap que va haver-hi més en la ciutat, són les úniques que es conserven. Ignorem des d'on s'accedix a la sala de les gelosies.
  
Cor alt.
  
En el cor alt es conserven dos nínxols laterals, amb quatre portelles cada un, pintades exteriorment amb figures d'àngels, i interiorment ornamentades amb adorns rococó de corla de plata, d'estil i factura excel·lents. També figuren fotografiats en l'inventari citat.
  
Estos nínxols, que adopten una disposició longitudinal, albergaven les imatges jacents de la Pietat, o Crist mort, i la de l'Assumpció, ambdós tallades per Esteve Bonet, la segona d'elles era una imatge de les de vestir. D'elles es conserven els caps, els peus i les mans, així com la indumentària brodada, i nombrosos coixins de vellut roig brodats en or. Es poden vore totes estes peces en el citat inventari.
  
A pesar d'haver sigut derrocat el cor durant la guerra, el paviment és original i es va reposar exactament com va ser, amb taulellets autèntics. Sabem que el dibuix del paviment és el mateix perquè existix en el monestir (hui a Canals) un quadro de 1845 (no recorde si la data és exacta), l'autor del qual es cognomena Bellver, que representa un milacre succeït en este cor quan va caure un llamp. La pintura és molt minuciosa i s'aprecia fil per randa la disposició del paviment, així com gran part dels quadros que nosaltres vam vore i vam inventariar in situ en el tantes vegades citat inventari. Cal vore la fitxa del quadro i la del paviment del cor, i les dels quadros inventariats en el cor.
  
Refectori i dormitori
  
Formant angle recte amb l'església, i en direcció sud nord, des de la plaça de la Trinitat fins a arribar quasi a l'Albereda, s'alça un imponent cos d'edificació les dimensions aproximades del qual anotem ací de memòria: uns 12 metres d'ample, uns 15 d'alt, i entre 35 i 40 de llarg. És a dir, una gran nau medieval, semblant a la de les esglésies de Sant Francesc i de Sant Domingo.
  
Es tracta d'una construcció del tres-cents, de potents i elevats arcs perpanys de pedra amb aresta abocellada, que sustenten una coberta a dos aigües. Els contraforts són interiors. En el segle XVIII es va construir a mitja altura un forjat, de manera que l'espai va quedar dividit en dos nivells.
  
En l'inferior es va instal·lar llavors el refectori, amb sostre de sobrecel en el centre del qual hi ha pintat un gran escut de la fundadora del monestir, Saurina d'Entença, que mai ha sigut restaurat i es conserva en perfectes condicions.
  
Sobre la llinda de la porta de la testera del refectori hi ha una imatge de Santa Anna i la Verge en relleu d'alabastre policromat i daurat, del segle XIV, que conserva part d'ornamentació d'un pany arquitectònic d'arqueries cegues, per la qual cosa suposem que va haver de formar part d'un altar o parament.
  
La fusteria de les portes d'accés és de gran qualitat, de dos fulles de grans dimensions llaurades per les dos cares en el XVIII.
  
Al fons, després de la testera, està l'antiga cuina, de la qual destaquen les piles de marbre de Buixcarró, i l'escala, amb barana de pilastres rococó amb escut de la fundadora i els paviments ceràmics de la mateixa època, traslladats d'altres llocs del monestir. Des de la cuina se n'ix a l'hort a través d'una porta ogival de fusteria de dos fulles i clavaó gòtics, l'única porta conservada de l'època de construcció del monestir. (Inventari)
  
Des de l'escala de la cuina es puja al dormitori, que, com vam dir, té un altre accés pel costat oposat que recau a l'antesala del cor. Es conserva un tram de l'escala construïda en el segle XVI, de caixa hexagonal d'algeps, amb arestes abocellades, en les cares prismàtiques de la qual alternen frontons corbs i també rectes.
  
Ja en el nivell del dormitori, hi ha una portadeta, també d'algeps, renaixentista, amb pilastres acanalades i frontó.
  
La gran sala de dormitori esta hui compartimentada en cel·les construïdes de rajola lluïda. El paviment és de rajola roja, i va tindre escenes de ceràmica vidriada, ja desaparegudes.
  
En alguns dels nivells intermedis pels quals es passa al pujar l'escala apareixen els potents arcs perpanys de l'edificació en sales de reduïdes dimensions amb bells paviments ceràmics, alguns eixits de la Reial Fàbrica de Taulellets de València, de l'època Disdier."
  
b) Parts integrants:
  
Les parts que es consideren integrants del monument al costat de les seues pertinences respectives, són:
  
- Porteria.
  
- Ruïnes del claustre.
  
- Església amb cors alt i baix (ala sud).
  
- Dormitori i refectori (ala est).
  
- Cuines.
  
- Cementeris.
  
- Hort.
  
- Pintures murals.
  
- La pintura mural ovalada sobre volta del presbiteri denominada Santíssima Trinitat, d'escola valenciana, de tremp sobre algeps del segle XVII.
  
- El conjunt Escala santa amb capella, en què destaquen: l'emblema de l'orde franciscana en l'accés; àngels i motius vegetals del segle XVII, al costat de l'arrimador, la imatge de personatges pujant una escala davant del pontífex i els búcars amb rocalls en el sobrecel.
  
- Les pintures de l'interior dels dos nínxols del cor alt: una amb el Pare etern, amb núvols i orles vegetals, i el situat davant, amb l'Esperit Sant, núvols i orles vegetals, estos dos elaborats al tremp sobre algeps, de l'escola valenciana del segle XVIII.
  
- La pintura de Santa Clara en la llinda de la porta d'accés al cor baix i l'escut de la senyora Saurina d'Entença en el refectori antic, pintat al tremp, del segle XVIII.
  
- Escultures, relleus i escuts:
  
- El relleu de Santa Anna, del segle XIV, situat en l'interior del dormitori.
  
- El conjunt d'escala de talla en obra i rajola, del segle XVI.
  
- Les mènsules del segle XIV de l'arc perpany de la sagristia antiga del cor baix, que reflectixen dos rostres femenins.
  
- L'escut nobiliari tallat en pedra en la porta de l'església.
  
- L'escut nobiliari, tallat en fusta del segle XVII en la barana de l'escala de la cuina antiga.
  
- L'escut de la senyora Saurina d'Entença, del segle XVII, situat sobre la llinda de la porta d'accés al convent.
  
- Les talles policromes de l'església, relatives a sant Miquel, del segle XVIII (situada en la primera capella al costat sud de l'església); a la Purísima, del segle XIX, i a la Santíssima Trinitat, del segle XIX.
  
- Marbres
  
- La pila del llavador de tres sins, de 1763
  
- Quatre piles, del segle XVIII
  
- Una pila d'aigua beneita de marbre, del segle XVIII.
  
- Taulelleria
  
- El paviment, el sòcol i la barana amb motius geomètrics florals, del segle XVIII del cor alt.
  
- El paviment de la infermeria, dels segles XVIII-XIX, de motius geomètrics-vegetals i el paviment de motius geomètrics, de la Reial Fàbrica València en l'antic noviciat, del segle XIX.
  
- Vidrieres
  
- Les dos circulars de dibuixos geomètrics del segle XVII.
  
- En la fatxada sud d'església:
  
- Santa Clara, d'entre els segles XVIII i XIX
  
- Sant Francesc, d'entre els segles XVIII i XIX
  
- La Inmaculada, d'entre els segles XVIII i XIX.
  
c) Pertinences i Accessoris
  
- Taules
  
- Les huit taules de les portes dels dos nínxols del cor que reflectixen les imatges de Sant Miquel, Seathiel, Barachiel, Uriel, l'Assumpció, Sant Gabriel, Jehudiel, i Sant Rafel, així com una Santa Clara del segle XVII en l'antic cor baix.
  
- Teles
  
- El retrat del segle XVII, de la fundadora, la senyora Saurina d'Entença, situat en la quinta capella del costat sud de l'església.
  
- El Sant Sopar, de gran format, situada en el refectori, de Vicente López Portaña i que compta amb la inscripció: "Vicente López, pintor de cambra de S.M. el va pintar en Vª. en 1806".
  
- Ebenisteria
  
- Les portes d'accés a la sagristia, del segle XVIII.
  
- La porta de cuina a claustre, del segle XVII.
  
- La porta d'accés al dormitori antic, del segle XVIII.
  
- El cadiratge del cor, del segle XIX.
  
d) Delimitació de l'entorn afectat:
  
Justificació de la delimitació proposada
  
La delimitació dels seus entorns de protecció s'establix en funció dels següents criteris:
  
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el BIC, podent afectar al mateix, tant visual com físicament qualsevol intervenció que es realitze sobre elles.
  
- Parcel·les recaients al mateix espai públic que el BIC i que constituïxen l'entorn visual i ambiental immediat i en el que qualsevol intervenció que es realitze puga suposar una alteració de les condicions de percepció del mateix o del caràcter de l'espai urbà.
  
- Espais públics en contacte directe amb el BIC i les parcel·les enumerades anteriorment i que constituïxen part del seu ambient urbà immediat.
  
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que encara no tenint una situació d'immediatesa amb el BIC afecten de forma fonamental a la percepció del mateix.
  
Delimitació de l'entorn de protecció
  
Origen: intersecció de la prolongació de la mitgera entre les parcel·les números 08 i 09 de l'illa núm. 50555 i el límit nord de l'avinguda de Selgas, punt A.
  
Sentit: horari.
  
Línia delimitadora: des de l'origen, punt A, la línia es dirigix cap a la mitgera entre les parcel·les 08 i 09 de l'illa núm. 50408, continua per la part posterior de les parcel·les números 11 i 12, fins a travessar les mitgeres de les parcel·les números 16 i 17. Seguix per l'eix del carrer de Sant Anna i incorpora la parcel·la núm. 01 de l'illa núm. 51390. Creua el carrer de l'Àngel i prosseguix per les parts posteriors de les parcel·les números 04, 03, 02 i 01 de l'illa núm. 51928, les 04, 03, 02 i 01 de l'illa núm. 50745 i les 03, 02 i 01 de la 50960. Creua el carrer del Pare Urios i incorpora la parcel·la núm. 04 de l'illa núm. 49037. Creua el carrer Moncada i prosseguix per les parts posteriors de les parcel·les de l'illa núm. 49335 recaients al carrer del Portal del Lleó. Creua l'avinguda de Selgas i incorpora les fatxades de les illes números 49420 i 50956, prosseguix pel límit nord de l'avinguda fins al punt d'origen.
  
e) Normativa de protecció del Bé d'Interés Cultural i el seu entorn
  
Article 1
  
Els ajuntaments no podran atorgar llicències per a actes d'edificació i ús del sòl relatives a immobles declarats d'interés cultural, o els seus entorns, sense haver acreditat per l'interessat l'obtenció de l'autorització de la Conselleria de Cultura i Educació, quan esta fora preceptiva, a tenor de l'article 35 de la Llei 4/1998 d'11 de juny, de la Generalitat Valenciana del Patrimoni Cultural Valencià. La citada autorització haurà de tindre en compte els criteris establits en els articles 38 i 39 de la mateixa llei.
  
Article 2
  
Els usos permesos en el monument seran tots aquells compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del Bé i contribuïsquen a la consecució dels dits fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons el que disposa l'article 18 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article 3
  
Fins que l'Ajuntament redacte el preceptiu Pla Especial de Protecció o siga convalidat el planejament vigent als efectes de l'article 34.2 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià, en els edificis de l'entorn queden prohibides les demolicions, l'augment de volum o la modificació del caràcter tradicional de les seues fatxades recaients a la via pública que han constituït l'ambient propi del monument.
  
Article 4
  
Totes les intervencions requeriran, per a tramitar l'autorització, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que, per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
  
Este últim aspecte serà avaluat pel tècnic municipal, i l'Ajuntament, després de sospesar l'informe d'este tècnic, podrà decidir la no necessitat del tràmit previ per a obtindre l'autorització en actuacions que se situen fora del present marc normatiu, per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la correcta conservació, bon ús i habitabilitat interior dels edificis que no tinguen reconeixement individualitzat de Bé d'Interés Cultural o Bé de Rellevància Local, així com les actuacions de mer manteniment de la urbanització i que, per plantejament, tècnica i abast no suposen posar en perill els valors de l'edifici i/o els valors generals de l'entorn.
  
En estos casos, l'Ajuntament comunicarà a esta administració, en el termini de 10 dies, la concessió de llicència municipal, i adjuntarà com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua falta de transcendència patrimonial.
  
Article 5
  
La contravenció del que preveu l'article anterior, determinarà la responsabilitat de l'Ajuntament en els termes establits en l'article 37 de la Llei de Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article 6
  
Qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o del seu entorn de protecció se sotmetrà al que disposa el títol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià