Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 7503, del 13-04-2015 (2015/3286)

DECRET 43/2015, de 10 d'abril, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural Immaterial la representació dels miracles o milacres de Sant Vicent Ferrer.
-----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Estat**VIGENT**

Permalink ELI

**https://dogv.gva.es/va/eli/es-vc/d/2015/04/10/43/dof/vci/html**

### Dades del document

Número de DOGV
:   7503

Data del DOGV
:   13-04-2015

Secció del DOGV
:   I. DISPOSICIONS GENERALS

Número del document
:   2015/3286


Data del document
:   10-04-2015

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport
    * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport
    * ben cultural
    * protecció del patrimoni
    * costums i tradicions
    * legislació

DECRET 43/2015, de 10 d'abril, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural Immaterial la representació dels miracles o milacres de Sant Vicent Ferrer. [2015/3286]  
PREÀMBUL  
  
L'article 49.1.5a de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana establix la competència exclusiva de la Generalitat en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arquitectònic, arqueològic i científic. Així mateix, l'article 26.2 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, disposa que la declaració d'un bé d'interés cultural s'ha de fer mitjançant un decret del Consell, a proposta de la conselleria competent en matèria de cultura. Tot això sense perjuí de les competències que l'article 6 de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del Patrimoni Històric Espanyol, reserva a l'Administració General de l'Estat.  
Així mateix, la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, en l'article 45 disposa que han de ser declarats béns d'interés cultural les activitats, els coneixements, els usos i les tècniques que constituïxen les manifestacions més representatives i valuoses de la cultura i el gènere de vida tradicionals del poble valencià. Igualment, poden ser declarats béns d'interés cultural els béns immaterials que són expressions de les tradicions del poble valencià en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i, en especial, aquelles que han sigut objecte de transmissió oral i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
Mitjançant una resolució de 23 d'abril de 2014, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, es va acordar incoar l'expedient per a la declaració com a Bé d'Interés Cultural Immaterial a favor de la representació dels miracles o milacres de Sant Vicent Ferrer.  
En la tramitació de l'expedient s'ha concedit tràmit d'audiència al Capítol de Cavallers Jurats de Sant Vicent Ferrer, a la Junta Central Vicentina i als altars vicentins.  
En compliment del que disposa l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, en l'expedient consten els informes favorables del Consell Valencià de Cultura, la Universitat de València, la Universitat Catòlica de València i la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles de València.  
Per tot açò, complits els tràmits previstos en l'article 43 de la Llei 5/1983, de 30 de desembre, de la Generalitat, del Consell, i en els articles 26 i següents de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, a proposta de la consellera d'Educació, Cultura i Esport i amb la deliberació prèvia del Consell, en la reunió del dia 10 d'abril de 2015,  
  
  
DECRETE  
  
Article 1. Objecte  
Es declara Bé d'Interés Cultural Immaterial la representació dels miracles o milacres de Sant Vicent Ferrer.  
  
Article 2. Descripció del bé i valors  
La descripció del bé i els seus valors es fan constar en l'annex del present decret.  
  
Article 3. Mesures de protecció  
La Generalitat vetlarà pel normal desenrotllament i la pervivència d'esta manifestació cultural i tutelarà la conservació dels seus valors tradicionals. Qualsevol canvi que excedisca el desenrotllament normal dels elements que formen esta manifestació cultural haurà de comunicar-se a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural perquè, si és el cas, emeta l'autorització administrativa i la modificació consegüent de la present declaració.  
La gestió de la representació dels miracles de Sant Vicent Ferrer l'exerciran les associacions vicentines dels diversos altars que representen miracles, junt amb la Junta Central Vicentina, encarregada d'organitzar la totalitat d'actes centrals, és a dir, totes estes seran les que prenguen decisions sobre els aspectes materials i immaterials, així com el desenrotllament dels actes de la festivitat anual.  
De la mateixa manera, les administracions públiques fomentaran la difusió d'este bé, en garantiran l'estudi i la documentació amb criteris científics, i incorporaran els testimonis disponibles a suports materials que garantisquen la seua pervivència.  
  
DISPOSICIONS ADDICIONALS  
  
Primera. Publicació i inscripció  
El present decret es publicarà en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado, i la declaració s'inscriurà en la Secció Primera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià. Així mateix, es comunicarà al Registre General de Béns d'Interés Cultural, del Ministeri d'Educació, Cultura i Esport.  
  
Segona. Absència d'incidència en el gasto públic de la present disposició  
L'aplicació i el desenrotllament del present decret no podrà tindre cap incidència en la dotació de tots i cada un dels capítols de gasto assignada a la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, i, en tot cas, haurà d'atendre's amb els mitjans personals i materials de la conselleria esmentada.  
  
DISPOSICIÓ FINAL  
  
Única. Entrada en vigor  
El present decret entrarà en vigor l'endemà de publicar-se en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana.  
  
València, 10 d'abril de 2015  
  
El president de la Generalitat,  
ALBERTO FABRA PART  
  
La consellera d'Educació, Cultura i Esport,  
MARÍA JOSÉ CATALÁ VERDET  
  
  
ANNEX  
  
1. Exposició de motius  
La representació dels miracles o milacres de Sant Vicent Ferrer constituïxen una joia del teatre espanyol i, per raó de la seua pervivència multisecular i el nombre de peces escrites, són una de les manifestacions més significatives del teatre valencià. Són representacions teatrals infantils que es fan als carrers de València sobre uns escenaris artesanals decorats amb temàtica religiosa i coneguts com a altars de Sant Vicent.  
  
Els miracles de Sant Vicent Ferrer tenen un inequívoc valor patrimonial. Són expressió viva i popular d'un poble, d'origen veïnal, sorgida i perfeccionada a través del temps com a manifestació artística, cultural, devocional i satírica, i com a expressió festiva singular. Posseïxen en sí mateixos un alt nivell de qualitat estètica, i disposen d'una estructura conceptual, simbòlica i d'expressió popular que ha determinat la seua continuïtat i evolució, a més de promoure i impulsar la llengua valenciana.  
  
2. Dades sobre el bé objecte de la declaració  
2.1. Denominació: la representació dels miracles o milacres de Sant Vicent Ferrer.  
2.2. Localitat: València i els pobles que representen miracles en la festa de Sant Vicent Ferrer.  
2.3. Data de realització: la representació teatral dels miracles de Sant Vicent Ferrer es desenrotlla durant la vespra, la festa del sant i dies pròxims.  
2.4. Protagonistes principals: xiquets i xiquetes que no hagen complit quinze anys i que formen part de cada grup dedicat a la realització dels representacions, associat per barris, carrers o places.  
2.5. Antecedents històrics: la popularitat aconseguida per la figura de Sant Vicent Ferrer, patró de l'antic Regne de València, s'explica en virtut del paper que el sant dominic va representar en vida, tant en el terreny cívic com polític, i també pel fet d'arribar a ser símbol dels ideals politicoreligiosos de la gent del regne valencià. En efecte, el sant va viure en el segle XV, el període més brillant políticament i culturalment a València, i en 1455 fou elevat als altars, amb la qual cosa la seua memòria i esplendor és van engrandir.  
Història i llegenda s'ajunten en Sant Vicent Ferrer fins a inspirar eixa devoció reverencial que és desborda cap a les manifestacions més fervents de popularitat. Amb la figura de Sant Vicent Ferrer és dóna a València un espai sociològic ben vertebrat i estructurat des del segle XVIII i que està constituït per les institucions i fundacions vinculades a la vida del sant i per les corporacions devocionals nascudes en barris i pobles.  
Les primeres corporacions vicentines van sorgir en l'àmbit gremial ja a finals del segle XV amb el nom de confraries i esclavituds. Les associacions devocionals que van anar naixent als barris de la ciutat de València instal·laven durant les festes altars amb decoració de teles, tapissos i fusta (altars de florer), presidits per una imatge de Sant Vicent Ferrer, davall la qual un entaulat va començar a servir d'escenari per a representar els miracles.  
Per a l'estudi dels miracles tenim dos tipus de fonts que cal combinar. Les més tardanes són els mateixos textos escrits pels autors, dels quals els més antics que s'han trobat fins ara se situen a principis del segle XIX. No obstant això, estos textos dramàtics no mostren la verdadera antiguitat dels miracles, sinó que marquen simplement els límits d'un període que comença amb estos textos i arriba fins hui, mantenint-se de manera ininterrompuda, encara que amb variacions en estructura i en característiques. Les fonts que aporten dades sobre representacions al carrer de miracles abans del segle XIX es basen en referències bibliogràfiques confirmades per tradicions orals, encara que no recolzades per ara en els textos dramàtics corresponents. Són estes les que cal utilitzar preferentment per a intentar fixar la verdadera antiguitat dels miracles i les que aproximen els miracles als orígens dels altars.  
  
Una variant en origen són els textos dels papers amb versos impresos que es fixaven en l'altar i zones pròximes, i que és innegable que algunes vegades es van declamar al costat de l'altar, ja que pareix que en 1638, quan es va celebrar el quart centenari de la conquista de València, es van compondre lloes o romanços per a ser representats en el Mercat, amb una certa analogia amb els miracles, i que a partir de llavors va continuar el costum de versificar estes representacions en els dies de la festa de Sant Vicent Ferrer.  
Des del miracle mes antic conservat, datat en 1817, tot apunta al caràcter de representació frontal en un escenari immòbil, en un entaulat, a diferència del que passava amb les obres que necessitaven una roca o es desenrotllaven en terra però amb notables desplaçaments dels actors. En efecte, els miracles vicentins s'han de vincular sobretot als altars o entaulats que la devoció popular va començar a alçar ben prompte en honor de Sant Vicent Ferrer durant la celebració anual de les seues festes.  
L'any 1461 és la data tradicionalment admesa, en virtut de notícies documentades, del primer altar al llavors camí de la Mar, hui carrer homònim, alçat per Joan Garrigues. Consistia originàriament en una imatge del sant i una inscripció que relatava el succés miraculós que va tindre com a protagonista Sant Vicent Ferrer en la seua infantesa, perquè la llegira el públic, i s'hi afegien unes senzilles llums que completaven el conjunt. Amb el pas dels anys van anar afegint-s'hi elements, flors, teles precioses i figures que representaven els miracles coneguts. El que en un principi era una cosa personal va anar adquirint caràcter públic i ja els clavaris de la naixent corporació vicentina del barri van anar modificant la instal·lació i afegint-hi versos. Esta pràctica es va estendre pels carrers de València a pesar de les protestes dels veïns del carrer de la Mar, que consideraven este format devocional com una cosa exclusivament seua.  
Hi ha constància documental que en 1598 ja hi havia molts altars, perquè s'organitzava un concurs per a premiar-ne els millors, així com les il·luminacions més riques i ornamentals, cosa que fa pensar no sols en el seu nombre sinó també en l'atenció que se'ls prestava de nit. Des de llavors, la profusió d'altars està documentada en diferents moments, cosa que en demostra la continuïtat en el temps.  
  
En el segle XVII es va produint el pas dels bults i autòmats als actors. Però no és pot parlar d'una transició sistemàtica de bults a autòmats i d'estos a xiquets de manera definitiva en cap data ni com a signe d'evolució constant, perquè els canvis és van repetir diverses vegades i no de manera definitiva, alternant els diversos sistemes, fins a arribar al segle XIX, quan el pas als intèrprets personals pareix definitiu. Les dates concretes d'aparició, relleu, successió i reaparició d'elements com ara roques, autòmats, titelles o actors i bults fins a arribar al format actual és resultat del procés evolutiu. L'evolució no va ser uniforme, però des del principi dels altars, amb avanços i retrocessos, l'estructura dels miracles representats apunta al teatre i, consegüentment, al text dramàtic, encara que amb concepcions variades. En qualsevol cas, quan desapareixen dels altars els bults representatius del miracle i són substituïts per actors, la imatge del sant continuarà presidint l'altar i les representacions del miracle.  
  
Les figures d'aquells primitius miracles eren: Sant Vicent Ferrer, el motiló que l'acompanyava i el diable, unes vegades encarnat en el cos d'una dona i d'altres en el d'un home, deforme i contrafet. Algú anava llegint en veu alta el text del romanç al·lusiu, i quan en els últims versos el sant reconeixia el diable, este desapareixia envoltat per les flames i el fum de la pólvora que s'encenia.  
Cal ressenyar el caràcter huitcentista, si no d'origen sí d'expansió, que tenen les festes vicentines de carrer. En efecte, a diferència de la processó del Corpus de València, que des dels seus inicis medievals va estar subjecta a un complex ritual ben detallat, la festa de Sant Vicent Ferrer naix com a fruit de la convivència de carrer, inicialment al de la Mar, va tindre factors exògens que van tractar de controlar-ne el desenrotllament, i va experimentar canvis en l'estructura i adaptacions als nous temps.  
En el segle XVIII van abundar els col·loquis i raonaments, representacions que, en general, tenien com a objecte descriure festejos religiosos i profans, per boca de personatges ficticis que van arribar a tindre una certa popularitat. Amb els col·loquis tenen els miracles, com a forma dramàtica, rudimentària i popular, una filiació directa. Hi ha un text significatiu que revela l'entroncament dels miracles impresos en el segle XIX amb estos col·loquis i explicacions tan abundants en el segle XVIII: el Col·loqui entre el retor d'un poble, Cento i Quelo, sos parroquians, escrit en 1801, que és l'explicació del miracle representat en l'altar del carrer de la Mar.  
És pot qualificar de primer text conegut d'un miracle pròpiament dit el manuscrit del pare Lluís Navarro titulat El fill de l'especier, el tema del qual és el de la curació d'un amic i company d'infantesa de Vicent Ferrer, que es va representar en 1817 en l'altar del carrer de la Mar, el manuscrit original del qual es conserva en l'actualitat. També s'oferix en forma de col·loqui el miracle La font de Llíria, el més antic publicat, imprés a València en 1822.  
Dades abundants i contrastables ens porten a creure que en 1817 s'obri un període que va fins a 1850 i en què es pot registrar quasi cada any l'aparició d'un miracle. Així, va arribar un moment en què el corrent teatral i la tradició ornamental dels altars de carrer van anar convergint fins a compondre eixa nova realitat que ha arribat fins als nostres dies amb el nom de miracles dels altars de Sant Vicent. Este nou fenomen va arrancar quan, en llocs tradicionals de la ciutat, unes companyies de xiquets, dins ja del mes pur teatre hagiogràfic i basant-se en la figura de Sant Vicent Ferrer, efectuen representacions sobre altars o cadafals (altars de florer) adornats amb riques teles en capritxosos pavellons presidits, generalment, per una imatge del Sant i muntats a l'aire lliure en una plaça o carrer, o davant de la fatxada d'una església amb motiu de la festivitat del taumaturg valencià.  
  
Els autors de miracles en el segle XIX pertanyen a l'elit cultural de l'època. Entre els autors d'un cert renom trobem, per exemple, Vicent Boix, Josep Bernat i Baldoví, Fèlix Pizcueta, Eduard Escalante o Constantí Llombart, entre els quals hi ha representants de la Renaixença valenciana.  
Des de l'últim terç del segle XIX molts dels autors dels textos de miracles escrits en poesia valenciana van ser membres de Lo Rat Penat. Així, nombrosos i il·lustres ratpenatistes formen part d'este elenc d'autors de miracles representats des de llavors, i encara hui, en els altars vicentins. No es pot parlar d'homogeneïtat entre els autors de miracles. N'hi ha de formació molt dispar i d'orígens completament distints. Per això, la qualitat poètica d'estes xicotetes peces dramàtiques és molt variada, perquè igual van cultivar el gènere autors circumstancials que s'hi dedicaven exclusivament, que escriptors d'indubtable vàlua.  
  
Des dels anys cinquanta del segle passat té lloc una interessant revitalització de la creació de miracles. Cal destacar en estos anys una reconducció ideològica del gènere des dels seus vincles saineters cap a un teatre mes catequètic, fenomen que va començar sobretot amb Sánchez Navarrete.  
A partir de 1940 l'evolució social valenciana va comportar una important tendència a l'ús del castellà, amb la consegüent i creixent dificultat per a poder trobar xiquets amb un domini suficient del valencià que els fera capaços de representar dignament els miracles en llengua valenciana. Lo Rat Penat era sensible a esta situació progressivament castellanitzant. Per això, a fi d'estimular la qualitat lingüística i l'expressió valenciana tant en els llibrets com en els xicotets actors, va instituir un concurs de miracles, organitzat en col·laboració amb el Patronat de la Joventut Obrera, però poc més tard la institució ratpenatista va quedar com l'única entitat convocant i organitzadora del concurs.  
  
En 1943 es va constituir l'Agrupació Vicentina, que passaria a dir-se mes tard Junta Central Vicentina de les Associacions, a fi d'agrupar els esforços i aconseguir que no sols les barriades amb els seus altars, sinó la ciutat sencera, celebraren dignament cada any la festa del seu preclar fill Sant Vicent Ferrer.  
2.6. Descripció del bé: els miracles o milacres de Sant Vicent Ferrer són representacions teatrals infantils, obretes dramàtiques, que s'escenifiquen al carrer sobre uns escenaris decorats amb temàtica religiosa i coneguts com a altars de Sant Vicent, que van passar de tindre un caràcter merament plàstic a constituir-se en escenaris genuïnament dramàtics.   
  
Estes representacions, que es realitzen durant les festes patronals de Sant Vicent Ferrer, són interpretades únicament per xiquets i xiquetes vestits amb roba d'època, i tenen com a text unes peces breus el nucli argumental de les quals està relacionat amb algun miracle atribuït al sant. Els miracles, tal com ara els veiem, son autèntic teatre, tant per la seua estructura literària com pel seu desenrotllament com a espectacle. Estan relacionats amb aquelles activitats teatrals o parateatrals que s'han pres com a antecedents del teatre infantil a Europa. Però mentres que estes manifestacions predramàtiques ja han desaparegut, o perduren tan sols en pocs casos en les formes originals, els miracles són un fet cultural viu amb arrelament popular, dins del panorama del teatre infantil espanyol i del teatre en general, tant per la seua pervivència com pel nombre de peces.  
Els textos, com a missatge didacticoapologètic, no són tan ingenus ideològicament com podria paréixer, ni els textos secundaris són tan simples en el plantejament dramàtic com és podria esperar del seu elenc infantil. Un altre al·licient especial dimana de la seua naturalesa enterament popular, ja que depenen exclusivament d'agrupacions veïnals. El caràcter netament popular d'estes associacions ha restat informació escrita sobre el contingut primigeni de moltes de les seues manifestacions. En canvi, esta circumstància ha afavorit les tradicions orals sobre els miracles, transmeses ininterrompudament des dels inicis fins als nostres dies. La temàtica dels miracles de Sant Vicent Ferrer són sempre els prodigis fets pel sant dominic, a mes de les accions polítiques del sant, com ara la pacificació de lluites civils com són els casos de conflictes entre ciutats o poblacions, o entre famílies. En alguns és el mediador decisiu del Compromís de Casp o l'amic capaç de resoldre tots els problemes. Inclús hi ha miracles amb tema melodramàtic i fins truculent, o amb elements folklòrics, temes estos bastant reproduïts.  
  
Al voltant del fet miraculós, i sobretot precedint-lo, es tix una trama mes o menys còmica, amb aportacions costumistes i elements de crítica suau. La posada en escena del passatge que narra el text exigix la presència de personatges secundaris no directament implicats en l'anècdota nuclear del miracle, però necessaris per al desenrotllament dramàtic del conjunt. El seu caràcter infantil es fa evident per la ingenuïtat dels textos i dels plantejaments dramàtics, així com per la interpretació sempre i exclusivament a càrrec de xiquets. Antigament la interpretació la duien a terme únicament els òrfens acollits en el Col·legi Imperial dels Xiquets de Sant Vicent Ferrer, que acudien als diferents altars a fer la seua missió, però el caràcter popular de la festa i la seua gran vitalitat van determinar que foren els xics de cada un dels barris on s'alçava l'altar els qui s'encarregaren de la representació del miracle escrit o triat per a ells.  
La característica senzillesa escenogràfica dels miracles té la seua correspondència en la simplicitat estructural de la majoria d'estes peces, en les quals era bastant habitual que hi haguera un inici en forma d'introit a càrrec d'alguns dels personatges de l'obra en forma monologal, amb un contingut capaç de situar l'espectador en l'època, el lloc i les circumstàncies en què es desenrotllava l'acció, o enriquit amb al·lusions a temes d'actualitat o amb notes satíriques.  
Inicialment, l'explicació o introducció es limitava a justificar la representació del miracle, però en textos més tardans esta part introductòria servix per a explicar l'argument i fa referència a la historicitat del fet que després es dramatitza. Els primers textos de miracles, com passa amb l'anònim de 1822 abans esmentat que relata el miracle de la font de Llíria, presenten dos paraules clau: explicació i raonament. En l'edició de 1847, allò que en la primera edició (1822) del text mencionat es qualifica d'explicació, en la segona figura com a argument. Inclús més tard fan constar, abans del desenrotllament dramàtic, el text en què s'inspiren, amb expressió d'obra, autor i pàgina, en un prefaci que alguns anomenen argument, i altres justificació històrica.  
  
Ben sovint es prescindix d'este tipus de pròleg i s'opta per introduir directament el nuc de l'acció o les escenes secundàries de caràcter còmic. Així mateix, hi ha exemples d'originalitat en la presentació, com ara l'aparició d'un personatge que representa l'autor de l'obra i que interpreta un monòleg introductori. A vegades este personatge pot tancar la representació amb un últim monòleg a manera d'epíleg. A mesura que es complica l'acció dramàtica s'introduïxen elements i situacions aliens al fet central del miracle i s'arriba a introduir inclús dos miracles.  
  
El miracle vicentí incorporara la figura del frare motiló o germà llec que acompanya Sant Vicent Ferrer i que té unes característiques del tot contràries a este, com a home poc patidor, fartó i materialista, en contrast amb l'espiritualitat del personatge central. Verdaderament no hi ha dubte que el motiló és, a part del sant, el més popular de tots els personatges, i constituïx una prova inequívoca del barroquisme dels miracles, les arrels del qual les podem trobar en la figura del bobo o gracioso heretat del teatre barroc i present en el teatre castellà del Siglo de Oro, o, més exactament, en la del graciós de les comèdies de sants, on acostuma a ser un membre del mateix orde del sant.  
  
Els personatges femenins, per la circumstància que la representació va a càrrec d'hòmens, apareixien poc i un tant desdibuixats, encara que no sempre va ser així en el passat, si es jutja pel testimoni dels bults de Sant Esteve. En efecte, encara que en els misteris del Corpus, seguint l'exemple del teatre religiós medieval, no intervenien dones, en el cas dels miracles la presència femenina pareix assegurada. No seria gens sorprenent la presència de xiquetes des dels temps més remots, tenint en compte que en el Col·legi Imperial d'Òrfens de Sant Vicent Ferrer s'acullen indistintament infants dels dos sexes, i en el que coneixem més directament del segle XIX, entre els xiquets intèrprets, quan el paper ho requerix, entren també les xiquetes. Una de les claus de la vitalitat dels miracles és la correcta selecció i preparació dels actors que hi ha hagut a través dels temps.  
  
Hi ha constància de textos en llengua valenciana i altres en llengua castellana. Inicialment estes peces van ser escrites en castellà, si bé des de 1801 ja predomina la llengua valenciana i des de 1822 les trobem quasi totalment en valencià. Hi ha també obres bilingües, ja que era un costum de l'època mesclar les dos llengües en l'obra.  
2.7. Elements que formen part del bé: amb independència que els miracles de Sant Vicent Ferrer s'han representat i es continuen escenificant ocasionalment en temples, teatres i places, és consubstancial amb la seua naturalesa costumista que siguen representats en els altars que secularment s'erigixen als barris de la ciutat de València i en altres poblacions de la Comunitat Valenciana.  
Des del començament de l'escenificació dels miracles, en aquells primers escenaris de carrer, es configura l'associació d'un entaulat escenogràfic simple amb un element vertical expositiu i ornamental on se situa la imatge presidencial de Sant Vicent Ferrer. Les condicions tècniques dels altars escenari (altars o cadafals) són des del principi ben simples i elementals estructuralment, no disposen de sostre i té el seu escenari com a fons o esquena un retaule, clàssicament d'estil academicista o neogòtic, que pot incloure llenços o altres elements d'una certa antiguitat i valor, i que estan presidits per la imatge titular del sant. En realitat, el nom que s'hi aplicava era el de cadafal o carafal.  
  
Estos altars vicentins han experimentat notables i successives transformacions fins a arribar a la seua forma actual. Correntment s'alcen adossats als murs d'un temple o casalici, en llocs tradicionalment triats al cor del barri o a la plaça de l'església parroquial de la població, estan exempts per davant i pels costats, i dotats de xicotetes escaletes d'accés des del nivell del carrer. Com a fons, un conjunt ornamental en forma de tapís de teles i adorns o un retaule fet de fusta, o bé de confecció mixta amb estos dos materials. En el centre i en alt, com passa actualment, sobre una mènsula central elevada o dins d'una xicoteta fornícula, se situa la imatge del sant perquè presidisca els festejos vicentins de carrer, tant els de caràcter litúrgic com els de naturalesa lúdica i profana, que es desenrotllaran al barri, nascuts, igual que antigament, com a apèndix dels estrictament religiosos propis de la celebració vicentina. No falten en el tapís o retaule de fons dos obertures per a l'entrada i l'eixida dels xiquets de l'elenc teatral. L'estil decoratiu dels altars està restringit a sis tipologies que responen al de muntatge efímer, ja anomenat com de florer, al neogòtic, al neobarroc, a l'academicista, al modernista i al vernacular. Els sis tipus es repetixen al llarg del període dels cent seixanta anys que permeten estudiar els gravats i les imatges fotogràfiques de què es disposa. Els altars vicentins dels barris del cap i casal i de la resta de poblacions on es representen els miracles es desmunten en acabar les festes i es guarden durant tot l'any, tret dels dies que se celebren les festes vicentines.  
  
  
Pel que fa a la indumentària, el xiquet que representa Sant Vicent Ferrer vist de dominic i la resta de personatges visten segons el moment històric.  
  
3. Definició de l'àmbit espacial i temporal  
3.1. Àmbit espacial: l'àmbit espacial és la ciutat de València i les poblacions on es representen miracles, en els escenaris on es fan les representacions dels altars disposats en places i carrers.  
  
3.2. Àmbit temporal: les representacions dels miracles de Sant Vicent Ferrer se celebren durant la vespra, la festa del sant i dies pròxims. La festa cau en el segon dilluns de Pasqua i el diumenge anterior. Les sessions de les representacions es fan en horaris establits que s'anuncien en els mateixos altars.


Còpia Permalink ELI