Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 4850, del 27-09-2004 (2004/9650)

RESOLUCIÓ de 6 de setembre de 2004, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià, de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual es modifiquen els annexos de la Resolució d'1 de setembre de 2003, de la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de monument, a favor del pantà d'Elx.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4850

Data del DOGV
:   27-09-2004

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2004/9650


Data del document
:   06-09-2004

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Anàlisi jurídica

 Descriptors 

:   * Elx
    * ben cultural
    * obra de fàbrica
    * protecció del patrimoni
    * monument

RESOLUCIÓ de 6 de setembre de 2004, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià, de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual es modifiquen els annexos de la Resolució d'1 de setembre de 2003, de la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de monument, a favor del pantà d'Elx. [2004/X9650]
  
Vista la Resolució d'1 de setembre de 2003, de la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de monument, a favor del pantà d'Elx, i que va ser objecte de publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
  
Vistos els informes tècnics d'esta Direcció General que aconsellen la incorporació de la séquia major d'Elx, i de les seues construccions associades, com a parts integrants del monument.
  
Com que es considera oportuna l'esmentada incorporació, és necessària la modificació dels annexos de la dita resolució.
  
València, 6 de setembre de 2004.- El director general de Patrimoni Cultural Valencià: Manuel Muñoz Ibáñez.
  
ANNEX I
  
Dades sobre el bé objecte de la declaració
  
1. Denominació:
  
Pantà d'Elx.
  
2. Descripció:
  
a) Immoble objecte de la declaració
  
El pantà i les seues construccions associades com les séquies, els molins, etc., es troben situats als termes municipals d'Elx i Aspe, a l'interior del llit del riu Vinalopó i al nord del nucli urbà d'Elx.
  
Es tracta d'un conjunt d'altíssim interés hidrològic constituït per la conca on s'arrepleguen les aigües, els barrancs que les conduïxen, l'embassament que les emmagatzema, la presa que les conté, les séquies que les distribuïxen, les hortes i fàbriques que les aprofiten.
  
Esta obra d'enginyeria hidràulica del s. XVII té una gran importància per constituir, segons estudis de les universitats de Cornell i Syracuse, la primera presa vertadera d'arc a Europa des dels temps dels romans i una de les poques obres d'esta índole en la nostra comunitat, així com per posseir, a més, un valor històric com a conjunt representatiu d'intervenció en l'entorn i l'explotació dels seus recursos.
  
Dades històriques
  
La presa d'Elx pertany a la tipologia de preses d'arc la característica de les quals és que són estructures fines i que requerixen menys material que qualsevol altre tipus, ja que es valen de la configuració geomètrica de l'arc per a la transmissió més eficaç de les càrregues.
  
Van ser els romans els primers que van emprar l'arc en la construcció de pantans, encara que no tan profusament com ho van fer en edificis i ponts. Un exemple de presa d'arc romana va ser la del Vallon de Baume a França. Una altra, l'autoria de la qual pareix també romana, és la de Monte Novo a Portugal, submergida recentment per un depòsit modern.
  
Posteriorment, van ser els mongols els qui van construir preses d'arc, a Kebar i Kurit.
  
A Europa, va ser la presa d'Elx la primera que es va construir d'esta tipologia des dels romans. Altres grans obres hidràuliques espanyoles d'esta època són els pantans d'Alacant (al terme de Tibi), només 46 anys anterior al d'Elx, i el d'Almansa, a Alacant.
  
Ibarra indica que la idea de la seua construcció es remunta a l'any 1589; no obstant això, els treballs van ser iniciats el 1632. Va estar en activitat durant més d'un segle. Per efecte d'una revinguda el dia 3 de setembre de 1793, va quedar destruït.
  
Pascual Madoz, en un diccionari geogràfic del primer terç del segle XIX, fa una descripció de l'emplaçament, a una llegua cap al nord de la vila, en una gola del riu; es referix també a les dimensions i l'existència d'una porta per al desaigüe i la neteja.
  
Pedro Ibarra, quasi cent anys després, en un estudi sobre la Institució del Reg d'Elx, publicat a Madrid en 1914, diu que es troba situat entre els tossals de Múrcia i Castellar a occident i orient, respectivament, del Vinalopó. També aporta dades de la seua cronologia, on pareix que el seu origen està en una antiga rafa de maçoneria de morter que servia per a agafar l'aigua per al reg.
  
Alejandro Ramos Folqués, en la seua història d'Elx, coincidix en l'època d'acord de construcció que fixa el 16 de juliol, inspirada en l'obra semblant que el mestre Juaner del Temple duia a terme a Almansa. Set dies més tard el mateix mestre, acompanyat per Miguel Sánchez i Pedro Izquierdo (vinculat a la construcció del d'Alacant) van recórrer el barranc, i van triar el lloc idoni junt amb Castellar de Morera.
  
Les obres es van demorar per diversos motius, com agafar experiència de la construcció de la presa d'Alacant. Estes van començar en el mencionat any 1632, sota la direcció del mestre Juaner del Temple.
  
Vicente Gozálvez Pérez recull dades i dates semblants a les indicades, si bé n'afig algunes de noves, com el període entre 1782 i 1786, en què el pantà va estar inservible fins a la seua reparació en eixe últim any sota la direcció de l'arquitecte Vicente Gascó.
  
Ramón Folqués proporciona la data de 3 de setembre de 1793, en la qual es va produir la seua destrucció sense que s'especifique l'abast i la importància dels danys que la van deixar fora de servici fins que el 21 de juny de 1842 es va fer càrrec el mestre José González. Es va omplir en l'aniversari de la seua destrucció, el dia 3 de setembre de 1846.
  
La seua titularitat, segons Ramos Folqués, va ser en el segle XVII dels senyors que la van costejar, els quals posseïen l'aigua viva de la vila, encara que la Universitat de Sant Joan va contribuir amb una participació econòmica.
  
L'Ajuntament d'Elx, reunit en capítol ordinari el 7 d'abril de 1841, tenint en compte l'escassetat d'aigua que patia la ciutat, amb la consegüent pèrdua de cultius, va considerar de summa importància la reparació del pantà, que havia quedat en desús després de la riuada de 8 de setembre de 1793.
  
No obstant això, i com no tenia fons per a la dita reparació i per a sufragar un cens de 14.000 lliures a un interés del 3 per cent, pres del comte de Torellano amb aquell propòsit temps arrere, va determinar convocar una junta ordinària de tots els propietaris d'aigües de les séquies Major i Marxena, a fi de cedir-los la titularitat del pantà, sempre que es feren càrrec de la seua reparació i de l'emprèstit adés esmentat.
  
La junta de 24 de febrer de 1842 ens informa que la dita proposició va ser aprovada pel comú dels regants de les dos séquies, per la qual cosa l'Ajuntament es va dirigir a la Diputació Provincial a fi que aprovara el projecte i poder subscriure la corresponent escriptura de cessió. L'escriptura de cessió de la titularitat als propietaris de les séquies Major i Marxena es va atorgar l'1 d'abril de 1842, davant del notari de la localitat Juan Martínez; estos en l'actualitat encara la conserven.
  
Descripció de la presa
  
Cap descripció formal ha arribat de l'obra del segle XVII, a la qual es referix Pedro Ibarra i qualifica de bella construcció.
  
L'obra actual és la construïda en el segle XVII, amb les possibles reformes que entre 1782 i 1786 va realitzar Vicente Gascó i les reparacions dutes a terme en el segle XIX. Es tracta d'una potent paret el nucli de la qual està format per farciments, i el revestiment extern amb terminació de carreuat que es pot considerar maçoneria, atés que els carreus són quasi tots de semblants característiques geomètriques.
  
La seua capacitat és un poc major que l'embassament d'Almansa, i lleugerament menor que el d'Alacant.
  
Les dimensions que proporcionen diversos autors són iguals abans i després de la destrucció de l'any 1795. Perquè encara que Cavanilles va publicar les seues observacions l'any 1795, el seu pas pel pantà d'Elx degué produir-se amb anterioritat a la destrucció.
  
Este autor indica que la fàbrica és d'argamassa recoberta de carreus amb les dimensions següents:
  
Alçària: 100 pams (23 metres)
  
Grossària de base: 54 pams (12,4 metres)
  
Grossària en la rematada: 85 vasos (77,35 metres)
  
L'enginyer Próspero Lafarga, que classifica la presa del tipus de volta, el 1910 va realitzar un nou mesurament que va donar com a resultat:
  
Alçària: 22 metres
  
Grossària de base: 12 metres
  
Grossària de coronació: 9 metres
  
Radi del cercle: 62,5 metres.
  
Es pot considerar que els dos mesuratges efectuats amb 120 anys de separació temporal, són coincidents.
  
El Ministeri d'Obres Públiques en Memoria de los trabajos realizados desde la liberación hasta el 31 de diciembre de 1945, descriu el pantà d'Elx:
  
Planta poligonal de dos alineacions rectes i una central corba amb radi mitjà de 62 metres
  
Alçària sobre el tàlveg: 23 metres
  
Talús d'aigua amunt: 0,052
  
Talús d'aigua avall: 0,086
  
Volum actual de l'embassament: 0.4 hm3
  
Avinguda màxima prevista: 15 m3/s
  
Aportació anual mitjana: 3,1 hm3
  
Cabal mitjà: 100l/s
  
També descriu altres particularitats de la presa:
  
- De les tres alineacions de la presa, la central i principal, ja que les altres dos es poden considerar com a aletes de reforç dels marges, tenen uns 70 metres, amb planta circular de 62 metres de radi.
  
- La presa d'aigua és del mateix sistema que la presa de Tibi: un pou vertical amb forats de les bastides a l'embassament i una galeria horitzontal amb tancament de bronze en l'extremitat.
  
- Hi ha una galeria de fons per a la neteja de fangs, anàloga a la del pantà de Tibi, però amb una millora que consistix en una altra galeria de treball per damunt de la del fons i una cambra damunt del tancament amb pantalles de fustes, que permet traure estes amb més comoditat i menys perill, a través d'un pou que unix la galeria de treball amb la de neteja.
  
- No té sobreeixidor de superfície; la presa funciona com a abocador.
  
- El vas està ple de terra quasi per complet i es preveu un possible recreixement de la presa i modernització de les instal·lacions de presa i neteja.
  
- Les aigües del pantà s'utilitzen en el reg de les hortes contigües a la dita població.
  
Les universitats de Cornell i Syracuse en el seu projecte SimScience proporcionen els mesuratges següents:
  
Arc principal: 75 metres de llarg en la cresta
  
Radi de curvatura: 62 metres
  
Angle central: 70º
  
La secció transversal, un poc prima, de la presa és totalment adequada segons anàlisis actuals realitzades per ambdós universitats.
  
La contemplació actual de la presa ens situa davant d'un mur de planta circular, l'alçat del qual que dóna a la caiguda de l'aigua és llis, on destaca al peu la comporta de neteja i desaigüe. Es consideren part del monument les edificacions associades amb el pantà, com la casa del pantaner, la séquia Major, la Casa de Regs, l'antiga fàbrica de farines i l'assut existent aigua avall.
  
Descripció de la séquia Major
  
La séquia Major és una construcció associada a la presa d'aigües del pantà que posseïx un interés constructiu, històric i etnològic mereixedor de la seua inclusió, com a element inseparable d'este, i part integrant a l'efecte de la seua declaració monumental. Se n'inclou la següent descripció del tècnic de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià, el senyor Luis Pablo Martínez.
  
«La séquia Major d'Elx, columna vertebral del sistema de regadiu històric de la ciutat, va constituir el sosteniment de l'economia local i el vector primordial d'ordenació del territori elxà, superposat a la centuriació romana, amb anterioritat a la industrialització.
  
El geògraf Al-Idrisi (s. XI) descriu Elx com una vila construïda en una plana travessada per un canal derivat del riu, que passa sota els seus murs i del qual els habitants fan ús... perquè servix per als banys i corre pels mercats i carrers.
  
Originàriament, la séquia prenia les seues aigües del riu Vinalopó per mitjà d'una presa de derivació (la rafa amb la seua gola i casa de les taules) ubicada aigua amunt d'Elx, al paratge conegut com l'Aigua Dolça i Salà. La construcció del pantà, al començament del segle XVII, va desplaçar la presa d'aigua de la séquia aigua amunt de la rafa. Des de 1910, la séquia Major pren el seu cabal del riu aigua amunt de la cua del pantà, a la presa de l'antic molí de Pavia, ja en terme d'Aspe, on naix el canal del desviament.
  
Des del seu naixement, la séquia recorre incòlume diversos quilòmetres en direcció a Elx, paral·lela al traçat de la rambla del Vinalopó en el seu marge esquerre. Per a garantir la solidesa del caixer, mera rasa oberta en la terra, es van plantar en els seus marges exemplars de Populus euphratica, que sobreviuen en el tram conegut com del xop ilicità. Ja als voltants de la ciutat, comencen a derivar-se canals secundaris, institucionalment organitzats en dos règims diferents d'aigua, aigua de dula i aigua d'horts. Els canals adscrits al règim d'horts, situats als voltants de la ciutat, disposaven de molta més aigua que els adscrits al règim de dula, ubicats en la perifèria del sistema.
  
Per a maximitzar l'aprofitament de l'escàs cabal de la séquia, la presa d'aigua dels braços secundaris es realitzava per mitjà d'uns característics partidors mòbils, que permetien la transferència de sobrants, regulada per mitjà del mecanisme de mercat (compravenda d'aigua). Els cabals es distribuïen d'acord amb les subdivisions del fil, la unitat bàsica de distribució de les aigües de la séquia, equivalent a la dotzena part del cabal circulant durant un període de 12 hores seguides. El reg de la séquia s'organitzava en dos torns, diürn i nocturn, dotats cada un de 12 fils d'aigua, la distribució dels quals entre els propietaris s'anotava en el llibre Major i en el llibre Xic.
  
Únicament dos canals secundaris prenen les seues aigües de la séquia Major per mitjà de partidors fixos: els d'Albinela i Marxena. La dita peculiaritat deriva de la materialització en el sistema de reg de drets fixos d'accés a l'aigua no negociables: Albinella prenia permanentment un fil d'aigua per a ús urbà, mentre que la séquia de Marxena derivava dos fils per al reg de l'horta dels moros, creada sobre la ribera dreta del Vinalopó després de l'expulsió d'Elx de la població andalusí pels nous pobladors cristians en el segle XIII.
  
Així mateix, el parcel·lari regat pels canals d'horts, on es concentrava la major dotació de cabal, estava emmarcat per alineacions de palmeres datileres. La pantalla vegetal reduïa l'evaporació de l'aigua, i minorava els efectes de la insolació i del vent. La mateixa homogeneïtat i regularitat del parcel·lari regat pels canals d'horts, de sorprenent ortogonalitat, era fruit del disseny del sistema, ideat per a facilitar el control de la distribució de les aigües als oficials a càrrec.
  
Com a resultat, en el si dels horts de palmeres es desenvolupava una agricultura intensiva en tres pisos, ocupat per herbàcies i hortalisses el pis inferior, per fruiters l'intermedi, i les mateixes palmeres datileres en el superior, amb especial atenció a les espècies resistents a la salinitat, com l'alfals, el magraner o les mateixes palmeres. Entorn d'estos es disposava el parcel·lari regat pels canals de dula, més extensos, l'escassa dotació dels quals únicament permetia el cultiu de cereals i altres espècies poc exigents en termes de demanda hídrica. Finalment, més enllà de les terres regades pel sistema de la séquia Major, s'estenia un extens oliverar, un dels pocs cultius viables amb l'escassa pluviometria anual d'Elx. Este paisatge d'anells concèntrics de productivitat agrària decreixent des del centre, on s'alçava la ciutat d'Elx, fins a la perifèria, va ser magistralment descrit en el segle XVIII pel botànic Antoni Josep Cavanilles.
  
Per la seua banda, els molins hidràulics, vinculats a l'abastiment urbà de farines, es concentraven als voltants de la ciutat, i es trobaven lògicament ubicats sobre el mateix caixer de la séquia Major, la qual cosa garantia un cabal adequat i estable per a la impulsió de les seues rodes motrius».
  
b) Parts integrants:
  
Presa d'arc
  
Séquia Major (tram original i canal de desviació), amb caixer, partidors, aqüeductes i partidors fixos i mòbils.
  
Casa del pantaner
  
Escales entre la presa i la casa del pantaner
  
Casa de Regs de Llevant o antiga central hidroelèctrica
  
Arc de carreuat i mur massiu junt amb l'antiga central hidroelèctrica.
  
Antiga fàbrica de farines
  
Assut o rafa, gola i casa de les taules.
  
Assut de l'antic molí de Pavia i casa de comportes.
  
Ruïnes del molí dels Magres o de l'Assut.
  
Restes del molí Nou
  
Restes del molí de la Rambla (on la séquia de Marxena se separa de la séquia Major).
  
Rafa de la séquia de Marxena
  
Ruïnes del molí de la Torreta o del Cèntim i ximenera
  
Restes del molí de les Dos Moles o fàbrica Ferrández
  
Restes del molí de la Palmereta i ximenera.
  
Molí del Real
  
Restes del molí de Traspalacio
  
Restes del molí Ressemblanc o de la Veta, i ximenera.
  
Restes del molí del Xocolate
  
Arxiu Històric de la Comunitat de Propietaris de la Séquia Major del Pantà.
  
c) Delimitació de l'entorn afectat:
  
Justificació:
  
El criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció de la presa ha sigut:
  
La inclusió dels camins més pròxims des d'on és possible la contemplació del monument.
  
La inclusió de la superfície suficient del vas de l'embassament per a assegurar la conservació del paisatge tradicional, emprant un límit fàcilment identificable, com és el límit del terme municipal.
  
La inclusió dels vessants de les muntanyes que hi ha al costat de l'embassament a fi de protegir el medi físic immediat que configura sistema hidrològic, així com el seu interés paisatgístic.
  
I la definició de l'entorn de protecció de la séquia Major es justifica com l'afecció històrica que es guardava per a una altra canalització d'aigua, com la de l'aqüeducte de Bellús a Bellús, Genovés i Xàtiva; es considera que esta distància és prou per a preservar la visió paisatgística i la integritat constructiva de la séquia Major. En sòl urbà, en els trams on discorre soterrada, es considera prou protegir la seua materialitat i situació, del caixer i de la resta d'elements constructius, com partidors, etc. que pogueren ser trobats en excavacions.
  
Entorn de protecció de la presa:
  
Origen: intersecció del límit oest del camí que circula en paral·lel al riu Vinalopó amb la prolongació de la línia imaginària que unix els vèrtexs de les dos cimes situades a l'est del pantà, punt A.
  
Sentit: antihorari
  
Línia delimitadora: des de l'origen, l'entorn continua per la línia virtual que unix l'est del pantà, la cima de 207,90 metres amb la cima de 260,70 metres, junt amb les restes arqueològiques. Gira des d'este punt en direcció nord-oest per a incloure el camí que voreja el pantà fins al límit del terme municipal. Gira a sud-oest pel límit del terme i torna a girar a sud per a incorporar el camí que discorre en paral·lel a l'embassament en direcció sud fins al punt d'origen.
  
Entorn de protecció de la séquia Major:
  
Línia delimitadora: en els sòls urbanitzable i no urbanitzable classificats en el Pla General vigent aprovat definitivament en data 15 de juny de 1998 (DOGV de 25.5.98), la línia delimitadora discorre paral·lelament a un costat i a l'altre de la séquia Major a una distància de 20 peus (5,60 metres a cada costat des del seu eix). En el sòl classificat com a urbà per l'anterior Pla General, l'entorn de protecció serà el mateix caixer de la séquia, així com la resta d'elements constructius que la conformen, excepte si en l'actualitat la séquia discorre en superfície, l'entorn de la qual serà el mateix que per als sòls urbanitzable i no urbanitzable.
  
d) Béns mobles que comprenguen i constituïsquen part essencial de la seua història.
  
No es coneixen béns mobles.
  
3. Normativa de protecció del pantà d'Elx i el seu entorn.
  
Monument:
  
Article primer. Caldrà ajustar-se al que disposa la secció segona, Règim dels béns immobles d'interés cultural, del capítol III de la Llei 4/1998 d'11 de juny, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià aplicable a la categoria de monument.
  
Article segon. Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i contribuïsquen a la consecució d'estos fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons el que disposa l'article 18 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Entorn de protecció:
  
Article tercer. De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei de Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que es pretenga abordar en l'entorn de protecció del monument, requerirà l'autorització prèvia de la Conselleria competent en matèria de cultura. Esta autorització s'emetrà conforme als criteris establits en la present normativa, i en allò que la normativa no previnga, per mitjà de l'aplicació directa dels criteris previstos en l'article 39 de l'esmentada llei.
  
Així mateix atesa la inclusió del pantà d'Elx en el Catàleg de Zones Humides de la Comunitat Valenciana, també serà requerida a l'efecte del paràgraf anterior, autorització expressa de la Conselleria de Territori i Habitatge, Servici de Parcs Naturals.
  
Totes les intervencions requeriran, per al seu tràmit d'autorització, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
  
Article quart. Condicions de l'edificació
  
Caldrà ajustar-se al que disposa l'article 224 de la normativa urbanística del Pla General d'Elx aprovat definitivament el 15 de juny de 1998 (DOGV de 25.5.98):
  
1. En el sòl no urbanitzable d'especial protecció, sense perjuí de les limitacions derivades de la legislació protectora del medi ambient, no es podran ubicar instal·lacions ni construccions o obres, excepte aquelles que expressament i excepcionalment siguen necessàries per a la seua millor conservació i per al gaudi públic compatible amb els específics valors justificatius de la seua especial protecció, com ara punts d'observació, aules de naturalesa, etc. Les dites construccions o instal·lacions estaran subjectes a les condicions següents:
  
- Ocupació màxima 1%
  
- Aprofitament 0,02 m²t/m²s
  
- Nombre de plantes 1 planta
  
2. Així mateix, es permetran en este sòl, amb les condicions del punt anterior, aquells usos i obres la finalitat dels quals siga la regeneració d'elements naturals: muntanyes, llacunes, espècies arbòries, etc. Es protegixen especialment els exemplars existents de Populus euphratica i Phoenix dactylifera associats des de temps immemorial al monument.
  
En l'entorn de protecció en el sòl no urbanitzable, urbanitzable i urbà (en este últim, quan la séquia discorre en superfície) pel qual transcorre la séquia no es podran ubicar instal·lacions ni construccions, excepte aquelles que expressament i excepcionalment siguen necessàries per a la seua millor conservació.
  
Article quint. Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció de l'escena o paisatge tradicional del monument i el seu entorn, com podria ser l'afecció de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualssevol altres de semblant característiques i conseqüències, hauran de sotmetre's a autorització de la Conselleria competent en matèria de cultura que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i els criteris de percepció abans al·ludits.
  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat, sol·licite i obtinga autorització expressa i la instal·lació aèria d'infraestructures.
  
Article sext. Qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o del seu entorn de protecció se sotmetrà al que disposa el títol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article sèptim. Els immobles vinculats històricament a la séquia Major, com els molins, les ximeneres i les fàbriques, hauran de ser conservats. S'establiran en el Pla Especial de Protecció de l'Entorn previst en l'article 34.2 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià les directrius per a la seua recuperació.
  
Article octau. El caixer de la séquia Major al seu pas pel sòl urbà haurà de ser conservat, tant en el traçat com en la integritat material, en el transcurs per vials públics i per parcel·les de propietat privada.
  
ANNEX II
  
DOCUMENTACIÓ GRÀFICA