Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 9697, del 04-10-2023 (2023/9616)

RESOLUCIÓ d'11 de setembre de 2023, de la Direcció General de Patrimoni Cultural, per la qual s'incoa un expedient per a declarar bé immaterial de rellevància local la cantereria tradicional d'Agost.
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   9697

Data del DOGV
:   04-10-2023

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2023/9616


Data del document
:   11-09-2023

Organisme emissor
:   Vicepresidència Primera i Conselleria de Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * Vicepresidència Primera i Conselleria de Cultura i Esport

RESOLUCIÓ d'11 de setembre de 2023, de la Direcció General de Patrimoni Cultural, per la qual s'incoa un expedient per a declarar bé immaterial de rellevància local la cantereria tradicional d'Agost.  
  
 [2023/9616]  
L'article 1.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de patrimoni cultural valencià, estableix que formen part del patrimoni cultural valencià, en qualitat de béns immaterials del patrimoni etnològic, les creacions, els coneixements, les tècniques, les pràctiques i els usos més representatius i valuosos de les formes de vida i de la cultura tradicional valenciana.  
  
Els articles 15.5 i 55 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, estableix que s'inclouran en la secció cinquena de l'Inventari general del patrimoni cultural valencià, amb la qualificació de béns immaterials de rellevància local, les creacions, els coneixements, les pràctiques, les tècniques, els usos i les activitats més representatius i valuosos de la cultura i les formes de vida tradicionals valencianes. Igualment, s'hi inclouran els béns immaterials que siguen expressions de les tradicions del poble valencià en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i, en especial, aquelles que han sigut objecte de transmissió oral i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
És, doncs, aplicable, atesa la legislació vigent, la protecció patrimonial de la cantereria tradicional d'Agost, que té una història secular, caracteritzada pel manteniment d'unes tècniques artesanals que es transmeten de generació en generació, generalment en l'àmbit familiar i que és una de les senyes d'identitat d'un ofici del qual tenim notícies des d'almenys el segle XIII, i que conserva nissagues ininterrompudes des del segle XVIII. El lligam i el llegat ceràmic, per tant, és una part indissoluble de la identitat local, que s'ha de salvaguardar i promoure, per tal que la ceràmica en general, i la cantereria en particular, no desapareguen definitivament.  
Vistos els informes tècnics favorables a la incoació de l'expedient de declaració de bé immaterial de rellevància local, emesos pel Servei de Patrimoni Cultural i per la Comissió Tècnica per a l'Estudi i Inventari del Patrimoni Immaterial, i de conformitat amb aquests; fent ús de les facultats que confereixen l'article 56 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià; l'article 14 del Decret 173/2020, de 30 d'octubre, pel qual s'aprova el Reglament orgànic i funcional de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport; i l'article 19.1 del Decret 62/2011, de 20 de maig, pel qual es regula el procediment de declaració i el règim de protecció dels béns de rellevància local, resolc:  
  
  
Primer  
Incoar un expedient per a declarar bé immaterial de rellevància local la cantereria tradicional d'Agost i fer-ne la inscripció en la secció cinquena de l'Inventari general del patrimoni cultural valencià.  
  
Segon  
En atenció a allò que disposa l'article 56 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat Valenciana, del patrimoni cultural valencià, en l'annex que s'adjunta a aquesta resolució es determinen els valors del bé que justifiquen aquesta declaració i es descriuen els detalls que permeten identificar-lo amb precisió.  
  
Tercer  
La protecció de la cantereria tradicional d'Agost com a patrimoni cultural immaterial es concretarà en les mesures següents:  
a) Dur a terme tasques d'identificació, descripció, investigació, estudi i documentació amb criteris científics.  
b) Incorporar els testimonis disponibles a suports materials que en garantisquen la protecció i preservació.  
c) Vetlar pel desenvolupament normal i la pervivència d'aquesta manifestació cultural, així com tutelar la conservació dels seus valors tradicionals i la seua transmissió a les generacions futures.  
Qualsevol canvi que sobrepasse el desenvolupament normal dels elements que formen aquesta manifestació cultural haurà de comunicar-se a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural perquè procedisca a l'autorització administrativa, si és el cas, i a la consegüent modificació d'aquesta resolució.  
Les accions de salvaguarda que es projecten hauran de tindre en compte, de manera molt especial, els riscos de desvirtuació que podrien derivar-se del turisme massiu, així com la necessitat de valorar i protegir adequadament els oficis tradicionals associats a aquesta manifestació.  
  
La gestió del patrimoni cultural protegit per aquesta declaració de bé de rellevància local immaterial correspon a l'Ajuntament d'Agost, en coordinació amb la comunitat portadora, els quals decidiran sobre aspectes materials i immaterials, així com el desenvolupament de l'activitat tradicional.  
  
Quart  
Notificar aquesta resolució a les persones interessades en el procediment.  
  
València, 11 de setembre de 2023.- La directora general de Patrimoni Cultural: María Pilar Tébar Martínez.  
  
  
ANNEX  
  
Quan sentim parlar d'Agost, el subconscient ens trasllada a alguna imatge relacionada amb la ceràmica. És indubtable l'empremta patrimonial que l'activitat ceràmica ha deixat al poble, tant arquitectònicament, amb els tallers i les fàbriques de cantereria i material de construcció, com pels objectes elaborats en aquests obradors, i, el més important de tots, el patrimoni intangible, les tècniques, els coneixements vinculats al treball del fang que s'han transmés generació rere generació.  
  
Agost és cantereria artesanal i terra de fàbriques de material de construcció, principalment rajoles i teules. La identitat col·lectiva de la població ha estat modelada pel treball de la terra, siga per l'agricultura, siga per l'artesania i la indústria ceràmica.  
El patrimoni cultural immaterial és una de les senyes d'identitat de qualsevol comunitat. Al mateix temps, és un dels tipus de patrimoni més fràgils i que es troba en constant perill de desaparició. Concretament, el patrimoni lligat a l'artesania ha patit, en les últimes dècades, un deteriorament molt acusat, que en fa perillar la perduració i conservació de cara a les noves generacions. És per això que l'Ajuntament d'Agost, conscient de la fragilitat del patrimoni cultural immaterial, treballa donant suport als artesans de la localitat, tractant de contribuir al manteniment de l'artesania i del saber que acumulen els posseïdors del ric patrimoni immaterial vinculat a la cantereria tradicional d'Agost.  
  
  
1. La història de la cantereria d'Agost  
Actualment no tenim dades clares que permeten establir un inici de l'activitat canterera continuada a la zona d'Agost abans de l'Edat Mitjana. Les intervencions arqueològiques al jaciment del Negret han proporcionat materials ceràmics que probablement van ser modelats al mateix assentament, encara que no s'hi han documentat restes de forns o zones productives. Igualment, s'ha plantejat la possibilitat que algunes produccions d'època ibèrica procedents del jaciment arqueològic de l'Alcúdia (Elx) podrien haver-se elaborat amb argiles d'Agost.  
  
  
1.1. Primeres referències  
No obstant això, la primera menció escrita a l'existència de la cantereria a Agost la trobem al Llibre de la Cort del Justícia de Cocentaina, en el qual es recull un litigi per un impagament en què està implicat un canterer «qui estava en Agost». Els lingüistes consideren que la utilització del verb estar comporta, en aquest cas, un sinònim de viure o estar establit. Per tant, aquest canterer residiria i, presumiblement, tindria el seu taller a Agost. Aquesta referència, datada en 1277, implica l'existència d'un artesà que treballava la cantereria al lloch d'Agost, que pertanyia, en aquells moments, a la corona de Castella, mentre que el litigi es va desenvolupar a la vila de Cocentaina, en territori aragonés.  
  
1.2. Agost en les fonts d'època moderna  
Posteriorment, les fonts escrites mostren silenci respecte a la cantereria d'Agost. Martí de Viciana cita, a mitjan segle XVI, «catorce officinas» de ceràmica a Biar. Tanmateix, a Agost descriu l'activitat agrícola, però no fa cap menció a la cantereria. Desconeixem si va desaparéixer l'ofici al poble, però resulta difícil d'admetre tenint en compte les formes que han perviscut, així com el fet que l'activitat s'haja représ posteriorment. Hem d'esperar fins al segle XVIII, quan, amb les obres de canalització d'aigües des d'Aspe a la ciutat d'Elx, apareixen referències a un canterer que va servir milers de tubs de canonada de fang per a la canalització, en diferents trams. Però, fins i tot al llarg del segle XVIII, s'ha trobat documentació referent a la producció de ceràmica per a la construcció de la canalització d'aigües entre les poblacions d'Aspe i Elx, de les quals es va fer càrrec un taller artesanal d'Agost. Aquests documents permeten vincular una producció prou important de canonades, la qual cosa implicaria que l'artesania ceràmica tenia una destacada presència en aquell moment. L'obra es va encarregar a Miguel Mollá de Molina (1785-1789), poc abans de la cita de J. A. Cavanilles. És citat, segons Mejías López, com a Miguel Mollá «mayor», «vecino de la Universidad de Agost». Així, el 14 de gener de 1785, «se remata a su favor el suministro de los arcaduces».  
  
La producció d'una quantitat tan important de peces ceràmiques podria relacionar-se amb una activitat canterera consolidada. És a dir, tot sembla indicar que la producció ceràmica seria anterior a l'encàrrec d'elaboració de les canonades, ja que ens indica un nivell d'especialització prou elevat per a poder assolir les condicions del contracte dins el termini i en la forma escaient. Quasi un segle després, la canalització presentava problemes, de manera que es va projectar la substitució d'entre 3.100 i 4.000 metres de conducció ceràmica. L'obra es va adjudicar, el 18 de juliol de 1896, a Domingo Román Morant, que vivia al carrer Cantereries. És a dir, en els dos casos, l'obra de construcció de la canalització com la reparació va recaure en tallers artesanals d'Agost, cosa que indica el paper que tenia en aquell moment la ceràmica.  
  
1.3. Agost en l'obra de Cavanilles  
Fins fa relativament poc, es considerava que la menció més antiga que es coneixia de la cantereria tradicional d'Agost es remuntava a finals del segle XVIII, quan el botànic J. A. Cavanilles feu la menció següent: «todos son labradores excepto un corto número de alfareros», referint-se a les ocupacions principals dels habitants de la població. Encara que després ens centrarem en la cita sobre els canterers, ara volem posar la nostra atenció en el fet que, per a Cavanilles, la gran majoria de la població ocupada exercia el seu ofici al camp.  
  
  
1.4. El segle XIX  
A començaments del segle XIX, concretament en 1806, Vicente Brotons, canterer d'Agost, sol·licità instal·lar-se a Petrer per a obrir un taller, davant de la impossibilitat de mantindre la seua família a Agost, d'on va haver d'eixir per a guanyar-se la vida. Va ser el primer de molts que, especialment en la primera meitat del segle XX, es van traslladar per tal de provar sort, ja que les pedreres d'argila de l'entorn de Petrer permetien l'extracció de la matèria primera fàcilment per a poder elaborar peces de color blanc. Així, els paral·lelismes formals de les produccions de Petrer i d'Agost són realment apreciables. Hui en dia, el Museu Dámaso Navarro de Petrer acull una xicoteta exposició de la cantereria local, extingida en la dècada de 1960.  
De començaments de segle XIX daten algunes de les cantereries més antigues que tenim documentades. Els primers tallers eren molt modests, dins del que Ilse Schütz va definir com a «cases-taller». En aquesta època, la producció seria relativament baixa, per a abastir la demanda local o comarcal. Per tant, les instal·lacions necessàries per a donar eixida a un volum de peces limitat es podien compaginar amb les funcions domèstiques bàsiques. Aquests obradors es van establir al centre històric del poble, al voltant del carrer Ventós, i posteriorment s'ampliarien al carrer Cantereries, en paral·lel a l'anterior. Aquesta zona del poble es troba molt a prop de la font de l'Abeurador, que data de 1699, i era coneguda antigament com la «font dels canterers», per l'intens ús d'aigua que es feia per a decantar el fang.  
  
1.4.1 La producció de ceràmica decorativa. La tècnica de la barbotina o ramejat  
No obstant això, i tornant a l'últim quart del segle XIX, que és quan es documenta un important increment poblacional, hem de destacar que l'augment demogràfic coincideix amb la constatació de l'ús de la tècnica de la barbotina (ramejat) per a la decoració dels botijons, en un intent de crear peces decoratives que completarien, així, el repertori de productes oferit per les cantereries. La documentació gràfica de finals del segle XIX conservada al Museu de Cantereria presenta fotografies de les persones que treballaven als tallers, unes fotografies en les quals es poden observar algunes de les formes que es produïen en aquells moments. Precisament és en aquestes fotografies on es constata l'existència de peces ramejades.  
L'aparició de productes decoratius confirmaria l'augment de la demanda i, paral·lelament, de la producció de les fàbriques de cantereria. Totes les dades a la nostra disposició (població, fotografies, documents de creació de nous tallers) confirmen que la cantereria d'Agost va experimentar un salt qualitatiu en l'últim terç del segle XIX, fent el pas d'una artesania domèstica, amb un àmbit de difusió relativament limitat, a una autèntica indústria ceràmica, que arribà a vendre els seus productes a tot Espanya, el nord d'Àfrica, el sud de França, Cuba i altres països d'Amèrica del Sud, encara que, a aquests últims, de manera tangencial. La indústria ceràmica es va caracteritzar per una especialització i divisió del treball i va experimentar un augment significatiu de la producció. Un exemple d'aquest fet és la capacitat dels forns àrabs, utilitzats a les fàbriques d'Agost.  
  
1.5. La primera meitat del segle XX. De l'artesania a la producció industrial  
Les noves fàbriques permetien una major producció, ja que hi havia més torns i, per tant, més canterers treballant al mateix temps, personal auxiliar, més capacitat d'emmagatzematge i un o dos forns, i, fins i tot, en algunes fàbriques, tres, que estarien contínuament funcionant. Així les coses, la producció en sèrie de productes de cantereria va ser l'activitat econòmica principal d'Agost durant la primera meitat del segle XX, de manera que la producció anual podia estimar-se en unes 400.000 peces.  
  
1.5.1. La Unión Alfarera (1911) com a exemple d'unió gremial  
En un context productiu favorable, els tallers locals es van agrupar en una primera associació, que tenia com a objecte reunir els principals productors i arribar a acords de manera conjunta. Segons la documentació disponible, la Unión Alfarera possiblement es va dissoldre a començaments de la Guerra Civil espanyola (1936).  
  
1.5.2. La cantereria d'Agost abans de la Guerra Civil  
En la mateixa línia, cap a finals de la dècada de 1920 o ja en la següent, es va crear la Sociedad Unión Alfarera de Agost, de nom molt similar a l'anterior. A més, s'han conservat els estatuts de la Sociedad Unión Alfarera de Petrel, que daten de 1929. Ilse Schütz suposa que els estatuts de l'associació creada a Agost serien similars a la de Petrer (Schütz, 2009). Per tant, trobaríem dues agrupacions de canterers, en un moment que hom coincideix a considerar el període més exitós de la cantereria local, amb vint-i-cinc tallers funcionant de manera simultània, amb la producció en nivells molt alts i, en conseqüència, sent el sector productiu que més mà d'obra absorbia.  
  
1.5.3. La decoració pintada en fred  
En la dècada de 1930 es documenta un primer intent de decorar la ceràmica amb pintura en fred, amb l'ajuda de compressors. Es van elaborar plantilles per tal de crear diferents dissenys, alternant els colors de la decoració, així com de les anses, boques i «pitos». La decoració dels botijons es realitzava en les fàbriques mateixes. El producte resultant s'orientava a diferents mercats. Als fons del Museu de Cantereria trobem plantilles per a souvenirs de la ciutat de València, o de les Illes Canàries, com els més habituals. Per a les anses, boques i «pitos», s'utilitzava un pinzell per a aplicar-hi el color corresponent. Es combinaven uns colors per a les anses, mentre que «pito» i boca tenien una altra tonalitat. Els colors emprats solien ser el roig, blau, groc o verd.  
A banda dels records per a turistes, hi destaquen els models decorats amb motius africans, en els quals pot veure's, en la part frontal dels botijons, un oasi, franquejat per la bandera francesa; mentre que en la part posterior s'utilitza com a motiu decoratiu una creu de sis puntes. Aquests botijons estaven destinats a clients d'Algèria i el Marroc, colònies franceses, que van ser un bon mercat per als productes d'Agost. La Guerra Civil espanyola (1936-1939), primer, i la guerra d'Algèria (1954-1962), després, van fer caure aquest comerç.  
  
1.5.4. La postguerra i la cantereria  
Durant el conflicte, els mitjans de producció existents a Agost es van derivar a la fabricació de part del fuselatge d'avions militars per al bàndol republicà. Des del punt de vista de la cantereria, la guerra va afectar el comerç, la demanda i també la dinàmica mateixa dels tallers, ja que alguns van desaparéixer. En qualsevol cas, la gran crisi i la manca de recursos a tot Espanya va minvar considerablement la demanda de productes de ceràmica. En aquest context, el taller de Pedro Mollá Vicedo (1886-1957) es va plantejar començar la producció d'olles i altres peces envernissades, per a cuina, és a dir, per a entrar en contacte amb el foc. No obstant això, les proves que hi va dur a terme no van ser satisfactòries i, finalment, l'intent es va avortar. De fet, Agost compta amb argiles rogenques, ferruginoses, però els intents realitzats per aquest taller no van fructificar i cap altre obrador no ha tornat a provar d'utilitzar les argiles locals per a la producció de cassoles o olles. Tot i que la postguerra va deixar una situació molt complicada, no va provocar el tancament d'un gran nombre de tallers. Fins i tot, podria dir-se que, després d'uns anys de carestia, la cantereria d'Agost va remuntar el vol, mantenint de nou un bon nivell de producció.  
  
1.6. La cantereria en la segona meitat del segle XX  
Va ser a partir de la dècada de 1960 quan es va iniciar una profunda crisi que va afectar de ple l'artesania i la indústria ceràmica a tot Espanya. I, naturalment, Agost no se'n va quedar al marge.  
La política «desarrollista» del Govern franquista va comportar un increment considerable de la construcció d'habitatges nous a les ciutats espanyoles. D'aquesta manera, la indústria de la construcció va viure un creixement espectacular. En aquell moment, alguns tallers de cantereria van optar per tancar les portes i reorientar-ne la producció cap a l'elaboració de rajoles i teules. A més, en la dècada de 1960 va arribar l'aigua potable a moltes localitats del país, que encara no disposaven d'aquesta comoditat. Especialment en l'àmbit rural, aquesta innovació va suposar una autèntica revolució. Automàticament, la demanda de cànters va caure en picat i la cantereria d'Agost es va quedar sense un dels seus productes més preats.  
Malgrat això, la gent seguia demanant botijons d'Agost, ja que res no refrescava millor l'aigua per al consum diari. Però la distribució i difusió dels electrodomèstics entre les dècades de 1960 i 1970 va suposar un colp dur per a la producció de botijons i la cantereria en general. Així les coses, la facilitat per a obtindre aigua freda del frigorífic va anar relegant els botijons a l'àmbit rural. Tot i això, la inventiva dels artesans va crear un nou model de botijó, que podem trobar en altres centres productors, que va ser el botijó nevera. El seu disseny més ovalat, ample en la base i més baix quant a l'alçada de la peça, a diferència de la majoria de botijons, feia que cabera en les prestatgeries dels frigorífics, i així es creava un producte apte per a les persones que volien continuar utilitzant els botijons, però buscaven aprofitar les temperatures que assolien els frigorífics.  
L'ús de materials nous, com el plàstic, va anar relegant la ceràmica progressivament des de la dècada de 1960. En la dècada de 1990 i començaments del segle XXI, a més, la cultura de consum de productes molt econòmics i d'un sol ús va suposar un colp dur a la cantereria i l'artesania en general a Espanya. D'altra banda, la millora general en l'educació i l'esperança d'un futur professional millor va començar a trencar el traspàs intergeneracional del coneixement de les tècniques d'elaboració de la ceràmica tradicional ja en les dècades de 1960-1970. Així, tota una generació de possibles aprenents de l'ofici de canterers es va decantar per altres professions, desvinculant-se de l'aprenentatge del torn. En aquest sentit, no és estrany que en la dècada de 1980 començaren a tancar definitivament alguns tallers.  
  
  
  
1.6.1. De nou la ceràmica artística  
Òbviament, la introducció d'un nou model de botijó, com el nevera, no podia salvar la cantereria, de manera que alguns tallers van optar per orientar part o tota la seua producció a la ceràmica artística. Un dels que més hi van destacar va ser Piqueres, que va aconseguir crear dissenys inconfusibles, que identificaven el taller i l'artista. Es tracta d'objectes esvelts, pintats en fred, però, a diferència del que véiem en la dècada de 1930 en avant, aquestes peces es pintaven sense plantilles. Durant la dècada de 1970 i la primera meitat de la dècada de 1980, Piqueres va ser un referent i va mantindre uns bons nivells de vendes. No obstant això, una vegada els gustos van anar canviant, no va aconseguir adaptar-se a les noves demandes del públic.  
Un altre dels canvis que es van produir en la dècada de 1980 fou la introducció de matèries primeres noves, com el fang roig procedent d'altres zones productores, com Manises o Riba-Roja de Túria. Es tracta de fang elaborat industrialment, de manera que l'artesà només l'ha de passar per la pellera per tal de tindre'l preparat per a treballar. Amb el fang roig (encarnat) s'han elaborat els models més populars de botijons, així com peces d'emmagatzematge d'aliments. És a dir, s'ha adaptat la producció de peces elaborades tradicionalment amb l'argila local, a més d'altres per al servei de taula. No obstant això, la producció de cassoles o olles continua sent aliena als tallers locals, de manera que si hi trobem cassoles i altres atifells per al foc, aquests són comprats a productors d'altres centres, no elaborats a Agost.  
  
  
1.7. Ilse Schütz i el Museu de Cantereria  
La fàbrica de Severino Torregrosa, situada entre els carrers Teuleria i Monfort, va obrir les portes en 1902. Després que diverses generacions de canterers passaren per les seues sales, va tancar definitivament les portes en 1975. Al cap de poc de temps, l'artista Facundo Senpau va obrir una sala d'exposicions, el seu taller, així com un restaurant, on oferia serveis d'hostaleria.  
Ilse Schütz va arribar a Alacant en 1979 com a turista i va assistir a un curs de ceràmica. Allà va conéixer Facundo Senpau, que li va mostrar per primera vegada la ceràmica d'Agost. Schütz, gran amant de la ceràmica, va decidir fundar el Museo de Alfarería, precisament a l'antiga fàbrica de Severino Torregrosa. La mateixa Ilse Schütz va documentar, a mitjan dècada de 1980, vint tallers que encara estaven en funcionament, però ja advertia que s'havia trencat el lligam intergeneracional i es corria el perill que molts tallers no tingueren relleu. Aquesta advertència premonitòria que llançava ja Schütz en 1985 en el seu article «La alfarería tradicional de Agost», en la revista Nàrria (Schütz, 1985), no va fer més que confirmar-se de manera lenta però inexorable. En la dècada següent, el nombre de tallers va anar caient, i, en el canvi de segle, en quedaven una dotzena.  
  
1.8. El segle XXI  
Aquesta tendència no ha fet més accentuar-se. El seguit imparable de tancament d'obradors ha reduït considerablement no només el nombre de tallers, sinó també el d'artesans. Enfront de les fàbriques on podíem trobar diferents mestres canterers treballant al torn, la realitat actual ens parla de tallers on l'artesà està sol, a vegades amb alguna peona o peó, que l'ajuda en tasques com la preparació de l'argila o traure les peces a secar. A més a més, la precarietat és una altra de les característiques que es poden rastrejar hui en dia en la cantereria local, ja que alguns artesans treballen sense declarar impostos, de manera que busquen els seus propis clients en gros, oferint preus a la baixa i, en el fons, devaluant el producte que elaboren.  
  
1.8.1. La utilització de vernissos industrials  
La normativa europea actual en matèria de productes alimentaris, la Directiva 84/500/CEE, del Consell, de 15 d'octubre de 1984, relativa a l'aproximació de les legislacions dels estats membres sobre objectes de ceràmica destinats a entrar en contacte amb productes alimentaris, és molt restrictiva en matèria de plom i cadmi, minerals presents en els vernissos que tradicionalment s'han emprat a la cantereria d'Agost. La normativa europea s'aplica a Espanya a partir del Reial decret 891/2006, de 21 de juliol, pel qual s'aproven les normes tecnicosanitàries aplicables als objectes de ceràmica per a ús alimentari. Per aquest motiu, així com per a reduir despeses en la producció, els tallers locals han optat per comprar els vernissos industrials, ja preparats, que després apliquen i couen als obradors.  
Tradicionalment, el vernís s'aplicava amb la peça seca, i després es coïa per monococció. És a dir, la peça passava pel forn una vegada, i s'arribava a una temperatura màxima al voltant de 800 ºC. Això permetia que el vernís s'adherira a la superfície de la peça i en formara part. El problema és que l'argila blanca necessita al voltant de 950/1000 ºC per a tindre una cocció òptima, però el vernís, a una temperatura superior als 800 ºC, es crema i cau de la superfície de la peça. Actualment, els obradors han solucionat aquest problema fent dues coccions. Una primera de la peça en blanc, amb el que anomenen fang de mitja sal, i una segona cocció per a aplicar el vernís, amb una temperatura inferior.  
  
  
1.8.2. El problema del relleu generacional  
Més enllà de reptes tècnics o de màrqueting, com ja hem avançat adés, el gran maldecap al qual ha de fer front la cantereria d'Agost és el del relleu generacional. Es tracta, sense cap mena de dubte, d'un problema que podem observar en la gran majoria de centres ceràmics a Espanya, per no dir que en la totalitat. A començaments de 2023 es mantenen cinc tallers de cantereria tradicional.  
  
1.9. Els obradors actuals  
1.9.1. Alfarería Emili Boix  
A les seues instal·lacions manté l'essència tradicional. Elabora ceràmica decorativa utilitzant fang roig («encarnat»). Actualment, no treballa el fang blanc local, encara que, com tots els tallers del poble, ha produït la ceràmica tradicional d'Agost durant generacions.  
  
1.9.2. Alfarería Severino Boix  
Manté la producció en fang blanc local, encara que produeix també amb fang roig. Entre el seu catàleg de productes es poden trobar les formes tradicionals, així com propostes noves, que enriqueixen el catàleg tipològic de la ceràmica d'Agost. L'actual mestre canterer és José Ángel Boix, que recull el testimoni de diverses generacions d'artesans per a continuar la senda de l'elaboració de ceràmica blanca, no envernissada.  
  
  
1.9.3. Alfarería La Navà  
És la fàbrica més activa, actualment amb cinc treballadors, tres d'ells al torn. Recentment, s'hi ha incorporat un canterer procedent d'Ucraïna, que conforma la terna d'artesans, juntament amb els dos canterers locals amb què ja comptava l'obrador. Utilitzen tant el fang blanc com el roig, encara que, recentment, estan experimentant amb diferents tipus de gres i pises. Mantenen les formes tradicionals, al mateix temps que han introduït varietats formals i acabats més del gust dels consumidors d'altres regions espanyoles i en diferents països europeus, així com dels Estats Units.  
  
1.9.4. Roque Martínez ceramista  
De formació canterer, ceramista autodidacte. Sorprén per la qualitat en els acabats, la seua tècnica depurada i per cuidar fins el més mínim detall en les seues elaboracions. Representant de la ceràmica artística d'autor, crea un univers de formes arredonides que tenen com a punt d'inici el torn.  
  
1.9.5 Juan Pedro Mollá, ‘Perito'  
Taller de ceràmica tradicional en blanc, encara que també treballa el fang roig. Destaca per la seua destresa al torn i per la decoració a la barbotina (ramejat), que manté amb pereta de llanda, a diferència de l'altre taller que s'hi dedica (La Navà), on s'ha incorporat la pereta de plàstic. Elabora una gran varietat de formes, amb molt d'èxit, en el seu moment, en l'elaboració de gerres.  
  
1.9.6. Alfarería Tomás Román  
El seu taller és l'únic que es manté al centre històric de la localitat, concretament al carrer Ventós, on es troben algunes de les cantereries més antigues de la localitat. Des de fa anys, es dedica en exclusiva a treballar el fang roig, per la facilitat a l'hora d'obtindre la matèria primera, ja que treballa tot sol al taller.  
  
  
1.9.7. Alfarería Jordi  
Igual que en el cas de Tomás Román, Jordi treballa exclusivament el fang roig, ja que està sol al taller. Tampoc no obri el seu taller a visites turístiques, ni ofereix tallers a demanda, com Severino Boix o La Navà.  
  
  
1.9.8. ‘Gaspatxo'  
Es troba en una situació canviant, perquè treballa de manera esporàdica, tant el fang blanc com el roig. No està obert al públic i tampoc no compta amb relleu generacional.  
  
1.9.9. Cerámicas Conchi  
Pepe Román Cantó, conegut al poble com Pepito, continua elaborant vidrioles de fang roig en forma de porquet o amb la forma tradicional. Es tracta de l'única producció que encara elaboren de manera artesanal.  
  
1.9.10. Mira y Decora  
Eusebio Román Cantó elabora vidrioles en forma de porc de fang roig de manera esporàdica, per a mantindre les existències a la botiga. Igual que en el cas de Cerámicas Conchi, s'hi poden trobar articles de ceràmica tradicional elaborats en altres tallers.  
  
1.9.11. Alfarería Boix (‘Boixet')  
No té producció pròpia, sinó que es dedica a la compravenda d'articles de ceràmica, especialment de cantereria local.  
  
2. Entre la tradició i l'adaptació  
Tradició, ceràmica i artesania són tres paraules que es repeteixen constantment quan parlem d'Agost i la seua cantereria. Ara bé, què és la tradició- Quins objectes són tradicionals- Els antropòlegs ens diuen que les tradicions són inventades; per tant, en les nostres mans està la consideració d'una determinada peça o costum com a tradicional i, per tant, mereixedors de respecte i afany de conservació i difusió. Tal com hem comentat abans, podem trobar peces elaborades hui en dia que considerem novetats, però que, realment, són adaptacions de peces elaborades dècades arrere. En aquest sentit, encara que es continua innovant, especialment de cara al turisme, s'observa igualment una cerca de les arrels, d'allò que ha donat sentit a la cantereria, buscant de fer peces que ara ja no tenen eixida comercial, però que continuen la tradició.  
  
Especialment, els canterers més joves han percebut que una via de mantindre els tallers actius és el turisme cultural i experiencial. El Museu de Cantereria és visitat per moltes persones que busquen completar la seua estada amb un taller de cantereria, on podran veure una demostració en viu o fins i tot provar de posar-se al torn. En aquesta línia, els tallers actuals ofereixen demostracions (Emili Boix) o la possibilitat de realitzar tallers personalitzats, en els quals l'usuari pot provar l'experiència del torn i emportar-se la seua peça a casa (Severino Boix i La Navà). Aquest era un servei que es va començar a donar als grups d'escolars, però que ara s'ha ampliat a altres col·lectius i famílies. A més a més, una de les fàbriques (La Navà) ha obert un itinerari autoguiat per les instal·lacions de la fàbrica, cosa que permet que les persones usuàries puguen visitar els seus racons de manera autònoma. Per tant, els tallers artesans s'han convertit, juntament amb el Museu de Cantereria, en els productes turístics més importants de la població.  
Paral·lelament, s'ha fet palesa la necessitat d'ampliar les capacitats lingüístiques dels canterers, ja que una part de la població resident estrangera, un grup interessat en l'artesania, no s'expressa correctament en castellà i encara menys en valencià. Aquestes limitacions lingüístiques posen l'accent en la necessitat d'oferir l'atenció a la clientela en la seua llengua materna o, almenys, en anglés. Hui en dia, per tant, més que un servei accessori, s'ha convertit en una necessitat a l'hora de desenvolupar un producte atractiu de cara al turisme.  
  
Es trenca així, completament, la imatge del canterer que podríem anomenar «tradicional», que no estava en contacte amb la clientela, sinó que seia davant de «la roda» (el torn) i modelava en un ambient de treball més restringit. Ara, el canterer, especialment en els tallers en què només treballa una persona, ha de fer el treball de modelatge, però també atendre les comandes que arriben per via telefònica, fer gestions administratives i, naturalment, estar pendent dels turistes que arriben al taller. Tot sembla indicar que el futur dels tallers i dels canterers passa per l'adequació al turisme. Els canterers d'Agost sempre han innovat, han sabut adaptar-se als nous temps i als gustos de la clientela, unes vegades introduint productes nous o amb decoració, i, en altres ocasions, modificant el procés de producció. Els reptes que planteja la situació actual de l'artesania i, concretament, de la cantereria, fan que la implementació de serveis d'oci a partir d'un turisme experiencial es presente com un complement a la producció en sèrie, que ha caracteritzat sempre la cantereria d'Agost.  
  
  
2.1. La cantereria en l'actualitat. Diversificació i sostenibilitat com a taula de salvació  
Les xarxes socials i un canvi en la mentalitat de la societat actual fan que el futur de la cantereria siga esperançador. En efecte, la visibilitat que aporten les xarxes socials està permetent que dos tallers, regentats pels canterers més joves, hagen augmentat la seua producció. A més, s'ha produït un canvi important a l'hora de buscar mercats nous. Mentre que, tradicionalment, la producció de ceràmica era en sèrie, ara trobem que hom busca també el client individual, així com portals web o botigues de decoració, on la cosa rural té cabuda. En definitiva, el perfil de clientela ha canviat, adaptant-se als nous temps, tal com sempre ha fet la cantereria local.  
  
Precisament, les transformacions que s'han dut a terme en la societat els darrers anys han permés visibilitzar la ceràmica i allò que és tradicional com a elements que val la pena rescatar de l'oblit, per tal de conformar actius nous en la vida quotidiana actual. La sostenibilitat mediambiental per a una contribució individual en la lluita contra el canvi climàtic permet que la ceràmica es valore com un material respectuós amb el medi ambient, alhora que permet connectar amb el nostre patrimoni cultural. Aquestes novetats diversifiquen la producció dels tallers, tal com tradicionalment s'havia estat fent des que tenim informació més veraç respecte a la cantereria. No en va, l'augment de la producció arran de la construcció del ferrocarril i la facilitat per a transportar botijons i cànters a qualsevol part d'Espanya va suposar la introducció de la decoració a la barbotina (ramejat) en les peces funcionals.  
  
Quan en la dècada de 1970 es va introduir el botijó nevera, va ser una resposta a les noves demandes del públic. Igualment la producció de ceràmica decorativa en la mateixa dècada o la introducció progressiva del fang roig a finals de la dècada de 1980, que va modificar la producció de fang blanc en molts tallers, però que, al mateix temps, en va assegurar la continuïtat, almenys d'algun d'aquests, durant unes dècades més.  
Sense cap mena de dubte, els tallers de cantereria tradicional han d'adaptar-se als temps i diversificar els serveis que ofereixen, a més de la seua producció. Es tracta d'una activitat econòmica, que no pot quedar al marge de les fluctuacions del mercat. No obstant això, la introducció de canvis o de propostes noves, lluny de substituir la producció tradicional, el que fan es assegurar-li un futur.  
El gran problema al qual s'enfronta la cantereria tradicional a Agost és el relleu generacional, no tant la davallada en la demanda. Les accions dutes a terme, especialment per Alfarería La Navà, de promoció, especialment en xarxes socials, està aconseguint atraure un públic que abans no sentia interés per l'artesania d'Agost. Segons les dades facilitades per la mateixa empresa, hi ha cada vegada gent més jove interessada en els seus productes, especialment entre el públic femení.  
  
3. Les formes de la cantereria local  
3.1. La varietat formal  
Al llarg del temps, els canterers d'Agost han innovat amb la introducció de formes elaborades en altres zones peninsulars, on tenien acceptació per part del públic. D'aquesta manera, a Agost s'han produït cànters els noms dels quals fan referència a la regió espanyola on tenien millor venda. És el cas del cànter gandià, o del botijó valencià, el madrileny (provinent d'Ocaña), etc. De fet, la competència que van exercir els tallers d'Agost amb els d'altres zones va influir decisivament en el tancament d'alguns centres productors, com va passar a Aragó o a la província de Guadalajara.  
  
Per la seua banda, el botijó ha sigut el producte més demanat en les cantereries tradicionals, de manera que els models que s'han elaborat són molt diversos. Els més populars són, sense dubte, el Santander o el valencià, que buscaven satisfer una clientela més interessada en la capacitat i funcionalitat de les peces.  
L'arribada del ferrocarril i el desenvolupament de la tècnica de la barbotina van permetre l'ampliació del catàleg formal, que va introduir varietats a partir d'uns quants dissenys. Així, hi van aparéixer el botijó gall, ànec, tonell, mamella, castanya, luxe, capritx, bola, anglés, japonés... Les primeres dècades del segle XXI han vist com s'han introduït noves formes a l'extens repertori formal de la cantereria tradicional. Aquestes formes pretenen donar un aire fresc dins de la tradició ceràmica. Es busca no només un públic atret per la funcionalitat de les peces, sinó també per l'estètica. En aquest sentit, podem trobar un botijó bossa, un botijó peix, lobulat, sifó o el cafetera, entre d'altres. No obstant això, en paral·lel a la creació de noves formes, el coneixement tècnic en l'elaboració d'altres tipus de peces va perdent-se entre les noves generacions de canterers.  
Aquesta situació, encara que preocupant, ja es donava tradicionalment, en especial amb l'elaboració de determinades peces, que tenien un cert grau de dificultat. És el cas del conegut com a cànter de la col o «senyoreta», com era conegut popularment. A través d'informacions orals, s'ha documentat que, en el cas de les senyoretes o cànters de la col, eren peces complicades de modelar, fins al punt que eren pocs els canterers capaços de fer-les. Per aquesta raó, aquells que tenien la suficient destresa anaven a les fàbriques que ho necessitaven, si els propietaris de les respectives cantereries arribaven a un acord, de manera que «llogaven» el canterer durant un temps per tal de fer la producció necessària.  
  
3.2. La fabricació de material de construcció  
D'altra banda, encara que Agost ha estat conegut fonamentalment per la cantereria, la ceràmica de la construcció hi ha estat present des del primer moment. No debades, la zona on van obrir les primeres fàbriques es coneixia com el «barri de les Teuleries». El procés de producció de rajoles i teules ha sigut, des de fa molt de temps, elaborat a motle segons mètodes tradicionals que estan ben documentats a Agost. No obstant això, el procés de mecanització va ser bastant ràpid, especialment en la segona meitat del segle XX. Aquest fet, juntament amb la crisi del sector de la cantereria, va provocar un important traspàs de mà d'obra cap al sector de la ceràmica de la construcció.  
La conseqüència directa en la cantereria va ser la necessitat de reduir costos en el procés de producció, cosa que es va intentar pal·liar amb la reducció de les plantilles i amb una mecanització progressiva de diferents parts del procés d'elaboració del fang, així com amb xicotetes però destacades innovacions, que permetien que el mestre canterer fora més autònom. Hui en dia, trobem tallers on només treballa una persona, que és l'encarregada de tot el procés productiu, des de l'elaboració i la preparació del fang, el modelatge a torn, la cocció i l'emmagatzematge, a més de les tasques comercials i l'atenció al públic.  
  
  
4. El patrimoni cultural immaterial (PCI) lligat a la cantereria tradicional d'Agost  
Agost és conegut principalment per la seua relació amb la ceràmica. Ara com ara, podem trobar, d'una banda, la cantereria tradicional, que continua elaborant objectes ceràmics; d'una altra, la producció de material de construcció, tant de teula com de rajola. Respecte a la cantereria tradicional, hem de destacar el fet que es coneixen referències a aquesta des del segle XIII i que, actualment, Agost és l'únic centre canterer que manté l'activitat productora a tota la Comunitat Valenciana. Es tracta d'una activitat tradicional i amb una dimensió familiar important. La transmissió dels coneixements i les tècniques s'ha transmés de pares a fills, en una cadena sense solució de continuïtat, que aglutina, en alguns casos, fins la huitena generació documentada de canterers. És, per tant, un coneixement viu, de transmissió oral, característiques bàsiques del patrimoni cultural immaterial.  
  
4.1. Característiques del PCI  
D'altra banda, en l'àmbit estatal, l'any 2011 es va aprovar el Pla nacional per a la salvaguarda del patrimoni cultural immaterial, que recollia les disposicions de la Convenció Internacional per a la Salvaguarda del Patrimoni Cultural Intangible, organitzada per la UNESCO i signada a París l'any 2003. En el pla nacional s'enumeren les característiques que ha de tindre un element per a ser considerat part del patrimoni cultural intangible (PCI):  
- El PCI és compartit per la comunitat: en el cas d'Agost, la cantereria forma part de la identitat cultural del poble d'Agost.  
- El PCI està viu i és dinàmic: la cantereria com a ofici està viva i continua sent dinàmica, la prova està en l'adequació dels serveis oferits pels tallers davant dels gustos del públic.  
- El PCI és transmés i és recreat: la transmissió de les tècniques referents a l'elaboració de les peces ceràmiques s'ha mantingut durant generacions.  
- El PCI és transmés generalment des de la infància: l'ofici s'aprén des de ben menuts.  
- El PCI és preservat per la comunitat: el gremi de canterers ha procurat preservar i mantindre les tècniques i els usos tradicionals, sempre que la continuïtat de l'activitat econòmica els ho ha permés.  
- El PCI forma part de la memòria col·lectiva: tal com s'ha comentat adés, la cantereria tradicional forma part de la identitat col·lectiva de la localitat.  
- El PCI és experimentat com a vivència: les tècniques d'elaboració artesanal de la ceràmica es poden experimentar sensorialment, gràcies a les diferents activitats de promoció de l'ofici que fan tant els tallers locals com el Museu de Cantereria.  
- El PCI està interconnectat amb la dimensió material de la cultura: les peces elaborades pels canterers conformen la dimensió material d'aquest patrimoni.  
- El PCI es desenvolupa en el temps present: la cantereria continua viva, de manera que no es reprodueixen tècniques o elements que s'han perdut. No es tracta de recrear el passat, sinó que es pot mostrar el present, gràcies als canterers que encara mantenen l'ofici.  
- El PCI remet a la biografia particular i a la col·lectiva: els botijons com a record de la infància, o bé de la societat preindustrial, és una part indissoluble de la interpretació que es fa de la cantereria tradicional.  
  
- El PCI està imbricat en les formes de vida: la ceràmica continua formant part de la vida de l'ésser humà, a pesar de la introducció massiva del plàstic.  
- El PCI no admet còpia: els botijons d'Agost, que fan l'aigua fresca, tenen unes característiques pròpies que els fan únics, sense la possibilitat de reproduir-los, precisament per l'argila amb què estan fets.  
  
- El PCI és vulnerable: la possibilitat de desaparició de l'ofici és evident, ja que només queden uns quants tallers que treballen habitualment el fang blanc local. En una generació es corre el perill que la manca de relleu generacional aboque la cantereria tradicional d'Agost a la seua fi com a activitat econòmica.  
La cantereria tradicional no es podria entendre només amb les tècniques i la destresa assolida pels artesans, sinó que hi ha un altre element fonamental, com és l'argila. En efecte, la principal matèria primera de la cantereria tradicional d'Agost és el fang blanc local, que s'obté de les diferents canteres que hi podem trobar, especialment a la lloma de la Beata i en l'àrea coneguda com a Terrer dels Pobres. Es tracta d'una cantera comunal, a la qual qualsevol canterer pot acudir per tal d'extraure argila per a l'elaboració de les peces de ceràmica. L'extracció d'argila de la zona del Terrer dels Pobres i de la lloma de la Beata ha sigut una constant des de fa segles, no documentada textualment, però sí mitjançant els testimonis orals. Per tant, és evident que la cantereria tradicional d'Agost és un element molt important del patrimoni cultural immaterial valencià. I, per tal que els artesans puguen elaborar les seues peces, és absolutament imprescindible comptar amb la dimensió material del patrimoni intangible. En el cas que ens ocupa, a banda de les instal·lacions o els elements utilitzats per a modelar els objectes, l'argila és fonamental. La cantereria d'Agost, els seus botijons, que són el producte més conegut, no hauria tingut la importància que va obtindre en el seu moment, ni seria una senya d'identitat del poble d'Agost, si no fora per la matèria primera amb què estan fets. L'argila blanca local, molt porosa, confereix a les peces elaborades pels canterers unes característiques que identifiquen clarament la cantereria d'Agost.  
  
  
  
4.2. Els oficis tradicionals associats a la cantereria d'Agost  
La cantereria d'Agost es va convertir en una indústria no només pel volum de producció, sinó també per l'especialització del treball dins dels obradors. Hui en dia, en molts tallers trobem només una persona, que és l'encarregada de dur a terme tot el procés d'elaboració, des de la preparació del fang a l'elaboració al torn i la cocció. Malauradament, aquest és un símptoma de mala salut per a aquests tallers, que es veuen amb moltes dificultats per a ser competitius i oferir serveis de qualitat amb un horari d'obertura estable.  
Quant als oficis tradicionals, la cantereria donava faena a molta gent al poble d'Agost, fins al punt de convertir-se en la principal activitat econòmica del municipi entre finals del segle XIX i mitjans de la centúria següent. Veurem, a continuació, breument, alguns dels oficis vinculats a la cantereria al poble d'Agost, que inclou l'abastiment de matèries primeres, l'elaboració mateixa als obradors i la venda als diferents mercats als quals arribaven els productes locals.  
  
  
4.2.1. Carreters  
Eren els encarregats de transportar les matèries primeres necessàries per al bon funcionament de les cantereries. Carrejaven l'argila des dels terrers, la llenya des de la serra del Ventós o des del Maigmó, així com l'aigua des de la font de l'Abeurador. Com que no estaven adscrits a una cantereria en concret, treballaven per a aquelles que demanaven els seus serveis. Actualment, aquest ofici ha desaparegut, ja que els tallers només necessiten extraure argila una vegada a l'any, de manera que es contracten els serveis d'una màquina retroexcavadora i un camió, que porten la matèria primera a la cantereria.  
  
4.2.2. Coladors i pastadors  
Les persones encarregades de colar el fang (mesclar amb aigua fins que s'obté la plasticitat adequada), eren conegudes com a «coladors» o «colaors». Generalment, s'encarregaven de diverses funcions dins de les cantereries. D'una banda, colar l'argila per a obtindre el fang, i, d'altra banda, una vegada el fang estava a punt, l'havien de traure de les basses i guardar-lo al pastador. Hui dia, la figura del colador la trobem al taller de Juan Pedro Mollá, on un assistent o peó fa diferents tasques per a ajudar el mestre canterer. En la resta de tallers, són els mateixos canterers els qui colen el fang i hi afegeixen la sal (pastar). El pastador és una xicoteta habitació on es guarda el fang i on se li afegeix la sal abans de passar-la per la pellera. Antigament, la sal s'afegia manualment i es mesclava (pastava) amb els peus. Aquesta era una tasca molt incòmoda i pesada, a partir de la qual es va encunyar l'expressió «ves a pastar fang» quan algú destorbava.  
  
4.2.3. Les peones  
Generalment, la imatge que tenim en l'imaginari col·lectiu és el del canterer, home, que treballa al torn i modela les peces. No obstant això, es tracta d'una imatge parcial, que no contempla l'equip de gent necessari per a elaborar una peça de cantereria tradicional al volum que tenien els tallers d'Agost durant la segona meitat del segle XIX i fins ben entrat el segle XX. La figura de les dones que feien tasques complementàries i que formaven una parella amb el mestre canterer va ser reivindicada per l'etnòloga alemanya Ilse Schütz en diferents obres. Recentment, s'han elaborat materials audiovisuals que posen en relleu el paper de la dona en el desenvolupament de la cantereria local. Igualment, es va obrir al públic la plaça de les Peones, davant de l'entrada principal del Museu de Cantereria. La plaça està presidida per un monument que representa la figura femenina i el treball fet en els tallers locals. L'escultura és obra dels ceramistes Roque Martínez i Carmen de la Fuente, a partir del disseny d'escolars locals, centrat en la figura d'una dona que sosté sobre el cap un cànter xato (culona), típic de la cantereria local. Es tracta d'una escultura feta amb gres, amb un pes aproximat de tona i mitja. A més a més, la placa que indica el nom de la plaça està elaborada pels ceramistes Emili Boix i Empar Núñez. En el panell ceràmic es representen les tasques principals de les peones en la cantereria local, com preparar la pella, traure les peces al sol o carregar i descarregar el forn.  
  
4.2.4. Els canterers  
El canterer és l'encarregat de modelar les peces en el torn, en funció del tipus i de la grandària. Generalment, es treballava per encàrrec. Des de la dècada de 1940, amb la nova normativa laboral, s'aplica la consideració d'oficial de primera i oficial de segona, en funció de l'experiència al torn de cada treballador. Amb la crisi de l'ofici i la minva de mà d'obra als tallers, els canterers han hagut de diversificar les seues funcions dins del sistema productiu. Si, abans, eren els encarregats de tornejar, sent assistits per les peones, actualment, en la gran majoria dels casos, han de preparar-se ells mateixos les pelles, acostar-se el material, així com traure i entrar l'obra perquè agafe consistència al sol. És a dir, que bona part del paper que feien abans les peones, el duen a terme actualment els canterers mateixos.  
  
4.2.5. Enfornadors/desenfornadors  
Una vegada les peces estaven seques, després d'haver-se deixat un temps al secador, es podien carregar al forn, per a començar el procés de cocció. L'enfornador era l'encarregat de col·locar una per una les peces dins del forn. Habitualment, estava assistit per una persona o grup de persones que li acostaven «l'obra» per tal de no moure's del forn. La mateixa persona que enfornava solia ser qui desenfornava, és a dir, desmuntava el conjunt de peces. En aquest cas, hi havia un grup de persones, generalment peones, que rebien les peces que el desenfornador anava retirant, i elles les duien per a guardar-les a les coves, per a posteriorment vendre-les.  
  
4.2.6. Cremadors  
Les persones encarregades de la cocció eren conegudes com a «cremadors» o «cremaors». Es tractava de persones especialitzades en el procés, que el coneixien bé i es dedicaven quasi en exclusiva a cremar. En la major part dels casos, eren persones que no treballaven només per a una fàbrica, sinó que anaven allà on requerien els seus serveis. La cocció és un procés lent, de manera que devien fer torns per tal de cobrir els quasi cinc dies que dura el templat i la cocció pròpiament dita. Els cremadors devien estar permanentment al costat del forn, controlant que la cocció transcorreguera satisfactòriament i no hi haguera cap problema. Actualment, la figura del cremador ha desaparegut, ja que les coccions es fan en forns de gas propà o gasoli.  
  
4.2.7. Agents comercials  
Durant l'últim terç del segle XIX, alguns canterers van marxar a Algèria per tal de fer negoci, aprofitant els acords comercials entre Espanya i França, potència colonial a la qual pertanyia Algèria. L'arxiu del Museu de Cantereria recull documentació comptable, així com correspondència entre els agents comercials establits al nord d'Àfrica i els tallers locals. L'existència de persones especialitzades en la distribució de les mercaderies a les quals recorrien els obradors artesanals va facilitar l'exportació dels productes d'Agost, la qual cosa feia innecessari que els canterers mateixos es desplaçaren a vendre'ls a l'altra banda de l'estret de Gibraltar. En l'actualitat, els agents comercials, com es coneixien a començaments del segle XX, que feien d'intermediaris entre els productors i els clients, han desaparegut. Les cantereries actuals es mouen en un mercat completament diferent, no només en la venda en gros, sinó també al detall, fins i tot en la venda en línia.  
  
  
5. L'abastiment de materials per a la cantereria tradicional  
5.1. La llenya  
L'abastiment de combustible per a fer funcionar els forns de ceràmica es nodria de les serres de l'entorn, fonamentalment la serra del Ventós i el Maigmó. Per a fer funcionar el forn es necessitava llenya, però també l'herba baixa, que formava el que els cremadors anomenen botges. Tot el combustible vegetal era transportat pels carreters, que, tal com s'ha comentat anteriorment, treballaven per a diferents tallers.  
  
  
5.2. L'aigua  
L'aigua és un bé molt preuat a Agost, a causa d'una pluviometria escassa al llarg de l'any. Comptem amb el curiós testimoni de Josep Cavanilles, que, a finals del segle XVIII, s'estranyava i es meravellava que els llauradors d'Agost eixien a correcuita dels masos, en veure que plovia, per tal de portar l'aigua de pluja als bancals per a regar. Aquest testimoni ens parla del valor que l'aigua ha tingut tradicionalment per a l'agricultura d'aquesta zona. No menys important era l'aigua per al desenvolupament de la cantereria.  
La font de l'Abeurador es va construir en 1699, segons la documentació conservada a l'Arxiu municipal. Es tracta de la font més antiga coneguda al municipi, probablement la primera a construir-se. La font recull l'aigua que brota del Bull, que es troba al paratge de les Tabaires. A través del barranc Blanc, l'aigua arriba a la font de l'Abeurador. Aquesta font és coneguda en un primer moment com la font dels Canterers, segons la documentació conservada a l'Arxiu Municipal. Les primeres cantereries es van situar a l'entorn del carrer Ventós i del carrer Cantereries, a prop de la font, per tal d'abastir-se d'aigua. Una vegada l'activitat canterera va esdevindre una autèntica indústria, l'aigua era transportada des de la font de l'Abeurador a les fàbriques mitjançant botes de fusta (tonells). El consum d'aigua d'una cantereria per tal de colar el fang i obtindre la plasticitat adequada per a l'argila era elevat, especialment durant la primera meitat del segle XX, quan l'activitat de les fàbriques va ser més intensa. Per això mateix, l'aigua era reutilitzada per a evitar-ne un ús excessiu i apujar el preu dels productes de ceràmica.  
El recorregut de l'aigua en el procés d'elaboració estava relacionat amb la transformació de la terra o argila en fang. Per a aconseguir-ho, l'argila es barrejava en el piló amb l'aigua. La mescla passava, a través d'unes canaletes, a les basses de decantació. La decantació es produïa de manera natural: en la part inferior de les basses es quedaven les impureses de l'argila, mentre que damunt s'obtenia el fang amb la plasticitat adequada. Una vegada el fang estava en el seu punt òptim, es treia de les basses, de manera que l'aigua sobrant passava a un altre espai contigu a les basses, anomenat «conserva». L'aigua depositada a la conserva es passava de nou al piló, en cas d'haver de fer més fang, o bé a un dipòsit d'aigua, on quedava emmagatzemada fins que calguera fer-ne més. D'aquesta manera, es reciclava l'aigua, reduint-ne el consum i les despeses derivades.  
  
5.3. L'argila  
La terra era transportada pels carreters des de les pedreres, i era garbellada pel pastador abans de mesclar-la amb aigua en el piló. En qualsevol cas, com que la terra o l'argila és l'ingredient més important i forma part indissolublement de la ceràmica mateixa, en parlarem a continuació, en l'apartat corresponent al procés d'elaboració tradicional de la ceràmica local.  
  
6. El procés d'elaboració tradicional  
Les tècniques emprades en el procés d'elaboració tradicional de la ceràmica d'Agost van ser documentades per Ilse Schütz amb material gràfic i sonor.  
  
6.1. L'extracció d'argila  
El terme municipal d'Agost atresora una important varietat geològica. La dissolució de les margues comporta la formació de vetes d'argila amb una plasticitat adequada per a l'elaboració de ceràmica. No obstant això, aquestes argiles solen tindre bastants impureses. Les zones on es troben aquestes argiles aptes per a l'elaboració de ceràmica són conegudes a Agost com a «terrers». La major part de les cantereries posseeixen algun terrer propi, del qual extrauen argila per a la seua producció. A més a més, a la lloma de la Beata, al nord de l'actual nucli urbà, trobem el conegut com a Terrer dels Pobres, una pedrera d'argila comunal, a la qual qualsevol canterer pot acudir per a extraure'n material.  
  
Quant a la forma tradicional d'extraure l'argila, es feia de manera manual, amb aixada. La terra s'estenia i per damunt d'aquesta es passava una pedra de moldre o «rutlo», de manera que es trencaren els terrossos grans i es deixaren a la vista les pedres i impureses, que eren apartades a l'hora de carregar la terra en els cabassos, per a omplir el carro. Aquest treball el feien els carreters, encarregats d'abastir els tallers d'argila. Hem de recordar que el Terrer dels Pobres es troba a escassa distància del centre urbà. Es troba especialment a prop del barri de la Teuleria, on es van desplaçar molts tallers entre finals del segle XIX i començaments del segle XX.  
Hui en dia, l'extracció de l'argila es du a terme amb mitjans mecànics. Una vegada a l'any, l'obrador que necessita argila encarrega un camió amb els metres cúbics necessaris per tal d'obtindre material suficient per a tota la temporada. És la retroexcavadora la que trenca els terrossos al terrer mateix i deixa preparada l'argila per tal d'emportar-se-la a la cantereria.  
6.2. La preparació en les cantereries. Colar i fer fang seguint el mètode tradicional  
Una vegada l'argila arriba a la fàbrica, es deposita en un lloc prop de les basses de decantació. Del muntó d'argila s'omplin basquets fets d'espart. En cas de trobar-hi alguna pedra, s'aparta, per tal d'aconseguir una matèria primera més pura. Després, l'argila es llança al piló, un depòsit de forma quadrada en el qual l'argila es mescla amb abundant aigua. De fet, la ubicació de les primeres cantereries de les quals es té notícia a prop de la font reforcen la idea que la proximitat de l'aigua resultava fonamental. Hem de pensar que ens trobem en un moment encara incipient de la cantereria, que probablement satisfeia la demanda local i més propera. Per tant, es tractaria d'una producció modesta. En qualsevol cas, davant de l'augment de la demanda i la necessitat de més volum de producció, l'aigua emprada per a la decantació de l'argila era transportada en tonells o «botes». Aquest canvi introdueix la figura de l'aiguador, que subministrava les botes d'aigua als diferents tallers.  
  
Abans d'abocar l'argila, es garbellava per tal de retirar les impureses o pedres que s'hi pogueren trobar. L'aigua i l'argila es barrejaven amb l'ajuda d'un llegó i la mescla passava a través d'una canalització situada en la base del piló, fins a arribar a les basses de decantació. Per a fer una altra filtració, es col·locava un segon garbell, amb la reixa més estreta en l'entrada a les basses. Les basses de decantació, però, s'havien de preparar. A banda de col·locar un garbell per tal de filtrar la mescla, s'havia de col·locar argila rogenca a la base de cadascuna de les basses, per a donar-li impermeabilitat a la superfície i evitar filtracions que farien que es perdera una part important de la mescla. L'argila rogenca, a més, servia per a facilitar l'extracció posterior del fang, i que no es quedara fixat a la base. Una vegada la mescla d'argila i aigua estava a la bassa, es deixava decantar. El procés de decantació suposa que les partícules en suspensió, amb més pes, es queden en la part inferior. D'aquesta manera, el material va solidificant-se amb el pas del temps, mentre el sol va secant la barreja. Quan s'havia obtingut la textura adequada, es procedia a l'extracció. Com que la producció de les fàbriques era molt important, els coladors (nom que rebien les persones que s'hi dedicaven) devien entrar a la bassa i extraure pilots de fang, amb forma quadrada o rectangular. Testimonis orals ens informen de la duresa del treball, especialment durant èpoques de fred, ja que la persona que entrava a les bases de vegades podia arribar a tindre símptomes d'hipotèrmia i deixar de sentir les cames. Quan s'extreia, el fang es depositava en els laterals de les basses, coneguts com a estenedors, on es deixava secar un poc per tal que perderen humitat, en cas que fora excessiva.  
  
Acabat el procés, el fang es guardava en el pastador, que era el magatzem on el fang es col·locava, generalment recolzat en la paret, perquè conservara la humitat. A més, per tal d'evitar que se secara massa, es tapava amb una tela (posteriorment amb un plàstic). El temps en què el fang quedava emmagatzemat depenia del volum de producció, però era habitual preparar fang diverses vegades a l'any. La persona que s'encarregava de «colar» (fer la barreja d'argila i aigua) tenia altres tasques encarregades dins del procés d'elaboració de la fàbrica, segons el personal de què es disposara.  
  
6.3. Els mètodes actuals de decantació  
En la dècada de 1980, Alfarería La Navà, de la mà de Luis Vicedo Pellín, va introduir una sèrie d'innovacions en la decantació de l'argila. Aprofitant que es va traslladar la fàbrica del carrer Teuleria, 12 (enfront del Museu de Cantereria i actualment allotjaments turístics «La Fàbrica») a la seua ubicació actual, al polígon industrial Els Castellans, va canviar el sistema utilitzat tradicionalment. En primer lloc, va construir més basses de decantació, però menys profundes, cosa que facilita l'extracció del fang una vegada decantat. A més a més, va introduir una màquina mescladora, que permet barrejar l'argila amb l'aigua de manera mecànica. La utilització del garbell es va substituir per la col·locació fixa d'una reixa, que retenia les impureses de l'argila. Aquestes modificacions han sigut incorporades progressivament per la resta d'obradors al llarg dels anys. Alfarería La Navà, per la seua banda, ha continuat introduint millores en l'elaboració i la preparació del fang. Dins de la fàbrica, el fang passa per un sistema de rentatge a pressió que elimina les impureses i permet obtindre argila de gran puresa. Ara com ara, Alfarería La Navà és l'únic obrador que utilitza aquest sistema per a preparar el fang blanc.   
6.4. L'exemple etnogràfic. Colar amb José Ángel Boix (Alfarería Severino Boix)  
El dimarts 4 de juny de 2019, es va fer una visita al taller d'Alfarería Severino Boix, on el mestre canterer, José Ángel Boix, va mostrar la forma en què continua preparant el fang (colant). En primer lloc, llaura l'argila i la deixa secar uns dies. Si la terra està «verda», és que té massa humitat i necessita que se seque per tal que, quan la pose en la mescladora, es puguen trencar fàcilment els terrossos. Comenta també que a Alfarería La Navà, per exemple, el que es fa és agafar la terra de dalt, on està més seca. A banda, té terra roja, molt fina, per a posar-la en la part inferior de les basses i evitar que el fang es quede fixat a la base. Necessita 80 cabassos d'argila blanca per a obrir el piló una vegada. I normalment obri el piló en tres ocasions. L'última tirada és d'aproximadament 60 cabassos. És a dir, necessita uns 220 cabassos d'espart de terra per a omplir el piló. La mescla es deixa aproximadament una setmana perquè s'evapore una part de l'aigua, mentre el fang va prenent la consistència adequada. Quan ja està «bo», amb un ferro allargat de punta fina, marca sobre el fang uns quadrats, que seran després els que s'extrauran per a guardar-los en el pastador.  
  
  
6.5. Pastar el fang. La sal  
Abans d'utilitzar el fang per a modelar les peces al torn, s'ha de preparar. En primer lloc, al fang se li afegeix aproximadament un 1 % de sal. Generalment, la persona encarregada de «pastar» utilitzava un recipient escaient, per a posar sempre la mateixa proporció de sal. En qualsevol cas, no deixava de ser una apreciació aproximada, ja que en funció del «tall» de fang (quantitat necessària per a fer les pelles) que haguera agafat, la sal s'havia d'afegir proporcionalment. Antigament, per a afegir la sal i poder-la barrejar correctament, es pressionava el tall de fang per a crear un espai buit al centre, on es col·locava la sal. Posteriorment, descalços, els «pastadors» barrejaven el fang amb la sal, per tal de crear la massa ideal per a treballar al torn.  
  
La sal s'afegeix al fang d'Agost per tal de donar-li el color blanc característic i augmentar-ne la porositat, a unes argiles que són poroses, però que amb la sal milloren l'eficiència del producte final, ja que refresquen més ràpidament i millor l'aigua. Finalment, l'evaporació d'una part de l'aigua a través dels porus oberts a l'argila atorga a l'aigua un sabor més agradable, i redueix el gust de fang que es dona en altres produccions ceràmiques. Malgrat els beneficis que la sal aporta a l'argila, el pastador havia d'anar amb molta cura a l'hora d'afegir-la a la mescla. Si la proporció era massa elevada, es corria el risc que, en entrar al forn, i, especialment en ser utilitzades les peces, l'excés de sal cristal·litzara, amb la qual cosa es crearia una capa blanca en la superfície i donaria un desagradable sabor salat a l'aigua. El Museu de Cantereria d'Agost conserva peces de diferents fàbriques en què s'aprecia la capa de sal en la superfície, per un excés en la proporció afegida a l'argila. Actualment, no superar la proporció de sal adequada continua sent fonamental per tal d'obtindre un producte final de qualitat.  
  
6.6. Preparar la pella  
Una vegada el fang ja té la sal, pot entrar al taller, on es prepararà la pella, és a dir, el tros de fang necessari perquè el canterer el treballe al torn. Tradicionalment, la pella la preparava la peona, dona encarregada d'ajudar el canterer en la producció ceràmica. Per a fer-ho, pastava el fang en una taula, per a donar-li la textura adequada. L'antiga fàbrica de Severino Torregrosa (Museu de Cantereria) conserva la taula de pedra on es preparaven les pelles. Des de la dècada de 1970 i posteriorment, les pelles es preparen en una màquina coneguda com pellera o galletera. El fang s'introdueix amb la sal per un orifici, i passa per uns «rodells» que mesclen el fang i li donen una textura adequada per al treball de tornejat. Per a obtindre la plasticitat necessària, la pella ha de passar en diverses ocasions per la pellera, ja que la pastada ha de ser uniforme.  
  
  
6.7. El treball al torn  
El canterer es formava des dels 12 o 14 anys, primer anant al taller a jugar amb el fang. Molt prompte, aprenien a centrar la pella i a fer tapadores, per tal d'aprendre a controlar les dimensions de les peces que devien fer quan foren més experts. A l'hora d'aprendre (avesar-se), havien de fer-ho amb el torn manual, és a dir, accionat amb els peus. Una vegada tenien suficient experiència, els deixaven utilitzar el motor mecànic, per a poder produir més peces. La introducció del motor als tallers d'Agost va ser anterior que en altres centres productors, per tal d'afavorir l'alta demanda de productes ceràmics.  
El canterer estava auxiliat en tot moment per una peona, que, de vegades, era membre de la família, però era molt habitual que fora una persona sense vincles familiars a la fàbrica. En funció de la producció i de la plantilla de l'obrador, podria haver-hi una peona per cada canterer, o bé una que n'ajudara dos al mateix temps, encara que el més habitual era tindre'n una per cada mestre artesà. De bon matí, el canterer seia al banc de treball, amb el torn, i modelava durant tot el matí, mentre que la peona treia els botijons al sol i els tornava a entrar, per tal que el canterer els rematara, col·locant la boca, el «pito» i l'ansa. En alguns casos, eren les peones mateixes les que «apegaven» les diferents parts als botijons, a fi d'accelerar el ritme de producció.  
Per a l'elaboració de les peces, el canterer utilitza, a banda de les mans, una canya tallada per la meitat, per a allisar la superfície de la peça, així com un punxó per a fer els orificis d'entrada i eixida de l'aigua. Per a l'elaboració de les anses, s'empra el que hom anomena «fang d'anses». Aquest fang és el sobrant de l'elaboració dels cossos i de «pitos» i boques dels botijons. Després s'ha de pastar una vegada més, per a obtindre un material molt plàstic, que, en paraules dels canterers, «s'apega» a les mans. Les anses dels botijons s'elaboren al torn, amb forma circular. Per a unir-les al cos, el canterer afegeix un xicotet pilot de fang, que després allisa amb la punta dels dits. Antigament, les anses dels botijons no eren completament redones i exemptes, sinó que estaven unides al cos del botijó directament, sense necessitat d'afegir cap altre element. Aquesta classe d'ansa es coneix com a «ansa partida».  
  
Finalment, les anses corresponents a gerres i altres peces són del tipus «de cinta». S'elaboren a mà, sense torn, posant un tros de fang al cos de la peça i estirant-lo fins a completar l'ansa. En alguns models de botijons, com el nevera, l'ansa és també de cinta, per estètica, ja que es tracta d'un botijó amb molt poca altura i l'ansa redona tindria unes dimensions excessives en el conjunt.  
  
6.8. La «tarea» diària  
La producció de cantereria tradicional es caracteritza per l'elaboració en sèrie dels productes. El canterer havia de deixar acabada una quantitat determinada de peces al cap de la jornada laboral, de manera que cada fàbrica tenia una estimació del que havia de ser una jornada. La quantitat de peces fixada per a cada dia era coneguda com a «tarea». En funció de les dimensions i la dificultat de les peces que havien de realitzar, hi havia diferents barems. Així, una peça de la grandària 3 podia ser una «tarea», mentre que l'elaboració de peces més menudes implicava una «tarea i mitja» o «doble tarea». Els menuts (botijons més xicotets, de la grandària 7), per exemple, eren de les peces que tenien un volum superior per jornada, de les quals s'arribava a elaborar tres-centes peces en un mateix dia. En qualsevol cas, tal com s'ha esmentat, no hi havia una quantitat igual en cada fàbrica. Actualment, la «tarea» s'ha reduït considerablement, ja que els canterers mateixos han d'assumir les tasques que feien les peones. Posem-ne un exemple, mentre que en la dècada de 1970, per a una gerreta de la grandària 3, podia ser de dotze dotzenes, hui en dia, per a fer la Peça de l'Any 2017, la gerreta, Alfarería La Navà va produir, en dues jornades, un volum de 150 peces.  
  
6.9. El secatge  
El procés de secatge, com la resta de fases de la producció ceràmica, és delicat i pot fer malbé tota la producció. Generalment, les fàbriques dedicaven un espai com a secador, que era compartit per la zona de taller, és a dir, on treballaven els mestres canterers. El secatge ha de permetre que les peces perden a poc a poc la humitat que conserven després d'haver sigut modelades al torn. Es tracta d'un procés lent, que ha d'estar, en la mesura que siga possible, exempt de corrents d'aire, ja que ha de ser gradual. Si una peça perd humitat massa de pressa, podria fracturar-se al forn, o, una vegada ja cuita, tindria menys duresa i perdurabilitat. De la mateixa manera, tractar de coure una peça massa humida tindria un efecte advers, ja que la faria més fràgil i trencadissa, en perdre massa humitat de manera ràpida al forn.  
  
Com que el secatge ha de ser uniforme, primer es col·loquen en les prestatgeries. Quan la part superior ha anat secant-se, les peces es voltegen i es deixen del revés un temps, per tal que la base perda la humitat de manera controlada. El temps de secatge, per tant, varia d'unes peces a unes altres, així com en funció de l'època de l'any en què es coga. De fet, hi ha alguns tipus de peces que no s'elaboren de cara a l'estiu o a l'hivern, en funció del temps de secatge i el risc de trencar-se, especialment les peces amb una base més ampla, com poden ser els llibrells.  
  
  
6.10. El segell. Marcar les peces  
A més a més, és durant el secatge quan es marquen les peces amb el segell del taller, identificant l'obrador que les ha elaborades. Hui dia queden pocs canterers, i la majoria treballen sols. Però, tradicionalment, les peces s'han marcat posant el nom del taller, no del canterer que les ha elaborades. Fins i tot hui en dia, el mestre canterer José Ángel Boix, com que ha mantingut el nom del taller de son pare i el seu iaio (Severino Boix), marca les seues peces amb el nom del taller. El nom del mestre canterer, però, apareix en les etiquetes que afegeix a cadascuna de les peces, també amb el seu número d'identificació o DCA (document de certificació d'artesà), que expedeix el Centre d'Artesania de la Comunitat Valenciana.  
Actualment, la majoria de tallers que encara treballen la cantereria tradicional mantenen el secador en el mateix espai en què es troba el torn. Podem observar-ho a la cantereria de Severino Boix, on el mestre canterer José Ángel Boix treballa en un espai estret i rectangular, on se sequen les peces en les prestatgeries de fusta. El taller de Tomás Román també comparteix espai de taller (torn) amb el secador, com també es documenta en molts altres tallers que, hui en dia, ja han tancat definitivament. En Alfarería La Navà, per la seua banda, es reserva una zona específica com a secador. Si bé la producció és clarament superior que en el cas del taller de Severino Boix, a més a més, el secador de La Navà està a recer de corrents d'aire, i es manté a les fosques. És a dir, a penes hi entra llum natural, la qual cosa ajuda a secar millor la producció.  
  
6.11. Els forns àrabs  
Tradicionalment, les peces de cantereria s'han cuit en forn de llenya. Són els anomenats forns àrabs o moruns. Els forns d'Agost tenen una estructura de rajola massissa (elaborada al mateix taller), recoberta de maçoneria irregular. Habitualment, els forns àrabs d'Agost tenen tres altures. L'anomenat forn de baix, on es col·locava el combustible i les peces més grans, el forn d'enmig i el de dalt, els dos últims carregats amb el gros de la producció. Eventualment, a Alfarería La Navà es va arribar a plantejar la construcció d'una quarta planta per a abastir una producció més gran, però finalment es va desestimar la idea. Així i tot, s'ha de distingir entre els forns emprats per a la cocció de producció blanca, la de més demanda, i la producció envernissada, que solia tindre menys eixida. En el cas d'aquesta última, els forns eres de només dues altures, la caldera (forn de baix) i forn de dalt.  
  
  
6.12. Enfornar la producció  
En primer lloc, s'ha de preparar el forn, per a la qual cosa es necessita una persona experta en la col·locació de l'obra (la producció). Aquest paper el jugava l'enfornador, una persona amb experiència, capaç de col·locar una per una cadascuna de les peces, tractant d'aprofitar al màxim l'espai interior de les cambres de càrrega. En funció de la fornada que s'havia de preparar, és a dir, de les peces que estaven esperant a coure's, l'enfornador havia de planificar la col·locació en el forn. Generalment, els cànters o els objectes més grans es posaven en el forn de baix, en una plataforma en la qual no hi havia foc directe, però sí una temperatura més elevada que en qualsevol de les dues cambres superiors.  
Per a enfornar, a banda de l'enfornador, hi intervenia un grup de peones, que eren les encarregades de subministrar-li peces. En el cas del forn de baix, és a dir, la caldera, com que la porta d'accés era de reduïdes dimensions, de vegades eren xiquets els encarregats d'introduir les peces, que passaven per damunt d'uns taulons de fusta, emprats a manera de pont improvisat. El forn d'enmig es reservava per a la producció més habitual. Tenint en compte la demanda, normalment s'omplien de botijons, o bé del model valencià o del Santander, que eren els més populars. Els buits que quedaven es reservaven a peces o bé més xicotetes o bé de difícil col·locació.  
S'ha de remarcar que el sistema per a posar les peces al forn és apilar-les, de manera que una filera està de l'endret, i la següent del revés. Els botijons amb peu (com el model gall, tambor o de la col) costaven més d'ubicar dins del forn, i se'ls reservava els espais buits. A més a més, l'enfornador havia de tindre en compte que les peces solen perdre al voltant d'un 10 % del volum entre el secatge i la cocció, ja que continuen perdent aigua en el procés. El forn de dalt, la segona cambra de càrrega, s'omplia amb peces més menudes. En la part superior, o bé als extrems laterals, o bé al bell mig, es col·locaven peces menudes (botijons del número 7) per a utilitzar-les com a mostra. Una vegada la cocció estava acabada, s'extreia una peça per a trencar-la i comprovar que la cocció havia acabat, com es veurà en l'apartat següent. El procés d'enfornar solia durar dues jornades, mentre que, actualment, la durada s'ha reduït a un matí de treball.  
  
  
6.13. Cremar al forn. La cocció en forn àrab  
Una vegada carregat el forn, es tapava amb maons les portes de les cambres de cocció, forn d'enmig i forn de dalt. La porta provisional es cobria amb fang, per tal d'ajudar a la impermeabilització i evitar, així, que hi haguera una pèrdua excessiva de calor en el procés de cocció. Després s'iniciava el «templat». Aquest procés consisteix a augmentar progressivament la temperatura de l'interior del forn, de manera que, al llarg d'unes seixanta hores, es llançaven conjunts d'herba baixa i fusta a la caldera. Per a mantindre un foc constant, es feien torns de dotze hores de duració. Una vegada s'arribava a una temperatura al voltant dels 950/1.000 ºC, aquesta s'havia de mantindre al voltant d'unes trenta hores. Per a aquest moment de la cocció, s'utilitzaven botges, conjunts d'herba baixa, que es cremen ràpidament, però amb un important valor calòric, de manera que permetien mantindre una alta temperatura en un forn de les dimensions dels d'Agost.  
El fum eixia pels orificis situats a les «parrilles» i als laterals de les cambres, que són més grans. Finalment, al forn de dalt, el fum s'alliberava a través de la «bravera» o respirador, un orifici circular. Quan el fum que s'escapava pel respirador era de color més clar, hom deia que «ha eixit el frare», la qual cosa era un senyal que la cuita havia acabat. En aquell moment, es treia una mostra del forn de dalt, o bé per un lateral o bé pel respirador. La peça es trencava i es comprovava que el so era adequat, a més de veure el color del tall. Si era uniforme i la peça tenia el mateix color blanc en la superfície i en l'interior, significava que estava ben cuita. Si, al contrari, el tall era de color rogenc o taronja, el forn encara necessitaria algunes hores més per tal de donar per acabada la cocció.  
Si la peça de control estava ben acabada, es deixava de posar més combustible i es tapava la porta de la caldera d'una manera similar a la dels forns del mig i de dalt. La boca es tapiava amb maons, es recobria amb fang i a la base de la porta es col·locava cendra de la cocció anterior, per a evitar que es refredara massa de pressa. Després, es deixava una setmana perquè el forn perdera temperatura de manera progressiva. Un dia abans d'obrir el forn, se solia retirar algun maó o fila de maons, per a accelerar-ne el refredament.  
  
6.14. Desenfornar o buidar el forn  
Per a obrir el forn, es retirava el fang i els maons, que s'utilitzarien en la cuita següent. Posteriorment, el desenfornador, que solia ser la persona que l'havia enfornat prèviament, retirava les peces. Igual que en el procés de l'enfornat, l'ajudava un grup de peones. El procés de buidar el forn era sensiblement més ràpid que el d'omplir-lo, durava unes quatre hores, aproximadament.  
  
6.15. Les coccions actuals  
Diversos factors han influït en la substitució del forn àrab tradicional pel forn de gas propà actual. En primer lloc, l'acusat descens de la demanda converteix la cocció del forn àrab en poc o gens rendible, tant pel volum de peces necessàries per a omplir-lo, com pel cost del combustible per a fer-lo funcionar. Igualment, des del punt de vista del personal necessari, ja que una cocció en forn àrab dura al voltant de les cent hores (poc més de quatre dies), mentre que, actualment, el procés en forn de gas s'ha aconseguit reduir a unes seixanta hores (dos dies i mig). D'altra banda, mediambientalment, el volum de diòxid de carboni que expulsa un forn de llenya és superior al que produeix el de gas propà. Tot d'una, la convergència d'aquests factors va impulsar el canvi cap a la modernització del procés de cocció en la dècada de 2010. En el cas de la Peça de l'Any que s'elabora a petició de l'Ajuntament d'Agost, l'última peça cuita en forn àrab va ser el cànter xato o culona (2014), a Alfarería La Navà. En aquest taller, l'última cocció en forn àrab es va documentar gràficament en 2015, i va passar a formar part del material audiovisual de la sala permanent del Museu de Cantereria.  
  
  
Al forn de gas propà, els canterers han de programar la corba de calor, que coneixen després d'haver estat durant anys provant fins que han arribat a dominar-la. Fins llavors, era l'experiència dels cremadors quant al moment de llançar més o menys combustible, el que marcava el ritme de la cocció. El que no ha canviat respecte al mètode tradicional és que el forn ha d'estar una setmana refredant-se de manera progressiva, abans que puga obrir-se per a traure la producció.  
  
  
6.16. Emmagatzematge i venda  
Els magatzems dels obradors es divideixen en «coves» estretes, sales en les quals s'apilen les peces ja cuites. A les coves es col·loquen les peces en funció del tipus i la grandària de les peces, de manera que en cada cova hi ha un tipus i una grandària d'atuell. D'aquesta manera, es facilita la càrrega i descàrrega de les peces. Actualment, els obradors que continuen en actiu continuen utilitzant el sistema de coves per a l'emmagatzematge de la seua producció.  
Quant a la venda, tradicionalment es feia per dotzenes, com es documenta en les llistes de preus publicades per les cantereries mateixes des de la primera meitat del segle XX. Amb la profunda crisi experimentada per la cantereria, es va introduir progressivament la venda al detall. Aquest fet ha tingut un desenvolupament més intens en l'última dècada. En primer lloc, es va modificar la llista de preus d'Alfarerías de Agost, i s'hi va incloure el preu per peça, i no per dotzena, com s'havia fet fins llavors. En les llistes de preus de finals de la dècada de 1990 i començaments del segle XXI ja es pot veure aquest canvi (els preus encara hi apareixien en pessetes). Posteriorment, Alfarería La Navà ha incorporat a la seua línia de negoci la botiga en línia, que permet la venda i l'enviament personalitzat de productes seleccionats. A més, diferents establiments de restauració de la localitat han incorporat una zona d'exposició i venda de productes d'Alfarería La Navà, la qual cosa comporta una major presència de la cantereria en el comerç local. Per la seua banda, en la majoria de la resta de tallers artesanals, és possible adquirir productes elaborats al mateix taller. Només uns pocs es mantenen oberts per a la producció, però centrats exclusivament en els clients que compren en gros. Aquest és el cas d'Alfarería Tomás Román o Alfarería Jordi, per exemple. En ambdós casos, es tracta de producció en fang roig.  
  
7. Elements universals i singulars de la cantereria d'Agost  
La tradició formal de la cantereria medieval es veu reflectida en les produccions locals d'Agost. Posem per cas la gerreta envernissada amb dues anses laterals, que, hui en dia, s'elabora en tallers com Alfarería La Navà o Alfarería Juan Pedro Mollá, i que manté les dimensions i el diàmetre de boca, així com el perfil d'una gerreta trobada a les excavacions de la coberta de l'església de Santa Maria d'Alacant, datada del segle XV.  
La cantereria d'Agost és un clar exemple d'artesania industrialitzada, amb un volum de producció dels més alts de tot Espanya, dins del camp de la cantereria de bast. Altres centres similars els podem trobar a Andalusia (La Rambla, Úbeda, Bailén) o Extremadura (Salvatierra de los Barros). En qualsevol cas, la varietat formal elaborada a Agost està entre les principals de tota la península Ibèrica, així com el catàleg de formes oferides pels tallers, de les quals es té documentació escrita de la dècada de 1930. Precisament, la constant necessitat d'adaptació al mercat i als gustos de la clientela ha permés la introducció de formes de botijons i cànters propis d'altres regions espanyoles, com és el cas del botijó madrileny (conegut en altres regions com «botijo de Ocaña»), el cànter manxec, el cànter aragonés o el rallo, igualment d'origen aragonés. En el mateix sentit, els obradors d'Agost oferiren una varietat formal molt àmplia a les comarques més properes. És el cas dels cànters valencià, pinoser, vilero, gandià, de Monòver, de gràcia (molt venut a Altea)...  
  
Deixant de banda la cultura material, és a dir, els objectes, fins i tot les eines emprades per a l'elaboració de les peces de ceràmica, les instal·lacions productives resulten de gran interés. Els obradors tenen una estructura similar a la que trobem en altres centres productors, amb les basses de decantació i el pastador per a preparar el fang, un taller amb els torns per a modelar les peces i el secador, on havien de passar un temps fins a estar preparades per a entrar al forn. Precisament, els forns àrabs d'Agost es troben entre els més grans d'Espanya per a la ceràmica de bast. Això els converteix en un símbol de la industrialització de l'artesania, amb unes xifres de producció molt elevades i una capacitat d'unes 8.000 peces de ceràmica per cuita. En aquesta mateixa línia, l'especialització del treball als tallers va superar la divisió de tasques entre membres de la mateixa família, que caracteritza bona part dels centres productors peninsulars, on la producció no és molt elevada o la seua distribució a penes supera l'àmbit regional.  
  
La unió d'un grup de canterers per a fer front al Senyor d'Agost o per a construir l'ermita de Santa Justa i Rufina, així com la creació de diferents agrupacions d'artesans al llarg del segle XX, ens indica la vocació gremial de la cantereria local. Actualment, Agost compta amb l'associació Agost Fet a Mà, que engloba quatre tallers artesans locals. La vocació universal de la cantereria d'Agost es percep a partir de l'exportació dels productes ceràmics, que es va iniciar durant l'últim terç del segle XIX i que ha continuat fins hui en dia. Si primer va ser l'exportació a Algèria, el Marroc, França o Cuba, després va vindre la Compañía Exportadora de Alfarería de Agost, Petrel y Sax, entre les dècades de 1940 i 1950. En l'actualitat, els tallers d'Agost mantenen clientela en llocs tan diversos com el Canadà i els Estats Units, a Amèrica, el Japó o Corea del Sud, a Àsia, i, més a prop, són cada vegada més nombroses les comandes que arriben d'Alemanya, el Regne Unit, Països Baixos o Bèlgica.  
  
8. Un ofici en perill d'extinció  
A pesar del canvi de rumb dels tallers artesans i de la seua nova vocació turística, la manca d'un relleu generacional, el transvasament de mà d'obra a la ceràmica de la construcció i el descens en la demanda de productes de cantereria, estan abocant els canterers actuals a un carreró sense eixida. Per tradició, els canterers d'Agost han sigut innovadors, hui diríem emprenedors, i han sabut, d'una manera o d'una altra, adaptar-se als nous temps i sobreviure. Hui en dia, quan la globalització sembla que ho inunda tot i que la producció artesanal està en clar retrocés, la continuïtat de la cantereria està en seriós perill de desaparéixer. Ja ho apuntava Ilse Schütz com una possibilitat fa més de trenta anys. I aquelles primeres advertències no han fet més que confirmar-se.  
  
Sense ànim de ser alarmistes, però amb la ferma convicció que les alertes que queden sense encendre's han de fer-ho ja, la realitat és que queden cinc tallers oberts al públic, així com una sèrie d'obradors que treballen en gros, però en producció en fang roig, després d'haver deixat de banda l'argila blanca local. Pel que fa als que sí que estan oberts al públic, un d'ells està ja jubilat, i, en cap dels cinc oberts al públic, no hi ha ningú disposat a continuar amb el taller una vegada es retiren els artesans actuals, si bé dos d'ells són menors de 40 anys i els seus fills encara són menors d'edat. En qualsevol cas, l'absència de relleu generacional és una realitat que no podem amagar. Això implica que, d'ací a una generació, podrien quedar només dos canterers a Agost, i, d'ací a poc més de trenta anys, podríem donar per extingit l'ofici com una activitat econòmica.  
  
9. Perspectives de futur  
Més que en clau de futur, hom ha de parlar de present. Ja és una realitat que les cantereries han ampliat els seus serveis amb la creació de tallers didàctics orientats a escolars, però també a adults, de manera que no és estrany veure grups que busquen una experiència al torn i que descobreixen per primera vegada el contacte amb el fang i la ceràmica de prop. Sense cap mena de dubte, el gran repte de la cantereria en general, però de la cantereria d'Agost en particular, és aconseguir que es produïsca un relleu generacional, és a dir, que l'activitat artesanal continue, siga només produint objectes ceràmics o combinant-ho amb activitats didàctiques i turístiques.  
A més, la creació d'una escola de ceràmica a la localitat, una vella reivindicació del sector, hauria de suposar un impuls per a la captació de futurs canterers i ceramistes. Ja es té l'experiència d'altres escoles de ceràmica que finalment s'han orientat a la realització de cursos que permeten tindre una activitat d'oci, amb la ceràmica com a fil conductor, però que no han permés la regeneració de l'ofici i que, per tant, no han contribuït a conservar-lo. Actualment, hi ha tallers a Agost que ofereixen una formació contínua, però no amb una ordenació acadèmica, sinó orientada a la millora de les destreses al torn de les persones usuàries. No obstant això, encara que aquests cursos contribueixen a la promoció de la ceràmica i de la localitat, normalment són seguits per persones que busquen un passatemps i no es perfilen cap a un futur professional orientat a la ceràmica, el qual tampoc no és l'objectiu d'aquests cursos, sinó cobrir la demanda de persones interessades a tindre coneixements del tornejat i d'esmalts.  
  
9.1. La sostenibilitat com a marca diferenciadora de l'artesania  
En un món globalitzat en el qual vivim rodejats per mars de plàstic, l'afany consumista i la renovació constant de les nostres possessions materials, s'erigeix un illot que reclama la nostra atenció i ens demana, amb serenitat, que girem la vista cap a un dels materials més versàtils que proporciona el nostre entorn. Sense ànim de sumir-nos en la melancolia, la cantereria d'Agost és una tradició secular que es remunta a l'Edat Mitjana. Aquest important llegat encara es manté actiu en alguns tallers, que produeixen atuells per a aigua. L'especial termodinàmica de la matèria primera amb què s'elaboren les peces de cantereria d'Agost, l'argila blanca local, permet que els botijons «suen», cosa que redueix la temperatura de l'aigua continguda en l'interior. Aquest és el secret que explica per què els nostres botijons refresquen l'aigua a una temperatura agradable per al nostre cos i li donen bon sabor. Tot això de manera natural, sense cap mena de consum energètic.  
L'aposta per la sostenibilitat que podem percebre en la societat actual pot ser de gran ajuda en la visibilització de la ceràmica en general i de la cantereria local en particular. Des de l'Ajuntament d'Agost es va llançar, en 2021, la campanya #botijolovers per a conscienciar la població de la necessitat de donar una nova oportunitat a la ceràmica enfront del plàstic. L'èxit de la campanya va permetre donar a conéixer les especials característiques de la ceràmica local i els seus atributs en favor de la sostenibilitat mediambiental i cultural.  
  
9.2. El Museu de Cantereria, baluard de la conservació i difusió de la tradició  
En 1981, el Museu de Cantereria d'Agost va veure la llum per l'afany incansable d'una figura transcendental per tal d'entendre la gestió del patrimoni local, Ilse Schütz. Natural d'Alemanya, va veure que els processos de producció estaven canviant i va començar una immensa tasca de recuperació del patrimoni moble, a partir de les donacions desinteressades de molts canterers i persones anònimes del poble, que van veure el potencial de creació d'una col·lecció de cantereria local. El museu es va ubicar, des d'un primer moment, en una antiga fàbrica de cantereria. Es tracta de la fàbrica Torregrosa, que va albergar les instal·lacions del museu fins que, en 2007, es van iniciar les obres de rehabilitació, que van durar fins a 2014. Des del començament de les obres fins a mitjan 2016, l'exposició permanent del museu es va situar en una seu provisional, també en una antiga fàbrica de ceràmica, ubicada en el mateix carrer Teuleria. Finalment, després de traslladar-hi tota la col·lecció, el museu va tornar a obrir les portes a la fàbrica de Torregrosa l'octubre de 2016.  
L'antiga fàbrica de ceràmica de Torregrosa, ubicada al barri de les Teuleries, va obrir les portes per primera vegada en 1902 i va tancar tota activitat econòmica en 1975. Es tracta d'un edifici de quatre plantes: a la planta baixa hi ha la recepció i la botiga; la primera planta, antic magatzem de la fàbrica, allotja la col·lecció permanent. En la segona planta trobem la sala d'exposicions temporals, així com els torns amb els quals els canterers modelaven les peces que després es courien als forns de la fàbrica. Un d'aquests forns, el de majors dimensions, es pot visitar. Era el que s'emprava per a l'anomenada «obra blanca», és a dir, aquells productes sense envernissar. Hi ha un altre forn, amb només una cambra de càrrega, que s'utilitzava per a la producció envernissada. Lamentablement, la volta va caure i no s'ha rehabilitat.  
D'altra banda, en la meitat nord de la segona planta, s'alça una tercera planta on podem trobar la biblioteca especialitzada, les oficines i una zona d'arxiu. La biblioteca disposa, ara com ara, de més de quatre mil volums, entre els quals destaquen els llibres relacionats amb la ceràmica i l'etnologia. Tal com havia fet amb anterioritat i des que es va crear, el museu, centrat especialment en la cantereria, ha continuat exercint el seu paper de centre difusor del patrimoni local. Les activitats didàctiques i de difusió de la ceràmica han buscat acostar la tradició ceràmica local a la població, amb jornades de portes obertes, tallers i activitats variades, com els dies europeus de l'artesania, el Dia Internacional dels Museus o l'esdeveniment «Hola, ceràmica!». Igualment, les activitats programades amb els centres escolars locals pretenen fer valdre i difondre la importància del patrimoni cultural que atresora la localitat a través de la seua senya d'identitat més singular, com és la ceràmica, que és vital que les noves generacions coneguen, perquè la puguen apreciar, estimar i, al mateix temps, difondre.  
  
  
10. Conclusions i reflexions finals  
La promoció del patrimoni industrial arquitectònic, moble i, especialment, intangible, és fonamental per tal de contribuir a una major valoració per part de la societat que el produeix. Només amb la implicació de la població local es podrà aconseguir que l'ofici continue i no es quede definitivament relegat a les vitrines dels museus. Com a patrimoni intangible, les tècniques d'elaboració no poden entendre's sense la seua dimensió física, tangible i material. Per tant, els espais on s'elaboren les peces de cantereria tradicional haurien de considerar-se part del patrimoni que cal protegir, incloent-hi no només la salvaguarda de les seues condicions materials, sinó també els corresponents avantatges fiscals per al seu manteniment i ús.  
Igualment, si considerem la dimensió intangible del patrimoni, les persones que tenen els coneixements necessaris per a elaborar les peces de cantereria haurien de considerar-se part del patrimoni que cal reivindicar i protegir. Per això, des de l'Ajuntament d'Agost, es proposa la possibilitat de considerar els canterers com a «tresors vius», a la manera que han desenvolupat països com el Japó, Corea del Sud, Xile... Tal com defineix la UNESCO, tresors vius són: «individus que posseeixen, en alt grau, els coneixements i les tècniques necessàries per a interpretar o recrear determinats elements del patrimoni cultural immaterial». Aquesta definició comporta un reconeixement del valor intrínsec que tenen els coneixements adquirits pels canterers, al mateix temps que la seua experiència vital, com a inestimable font d'informació de l'evolució de l'ofici les darreres dècades. Per tant, un patrimoni intangible susceptible d'atenció, estudi i protecció per part de les administracions públiques. D'altra banda, compromet la persona nomenada com a tresor viu a transmetre els seus coneixements a les noves generacions, de manera que el saber que atresora no desaparega amb la persona posseïdora, sinó que continua viu, recreant-se per part de les persones que l'aprenen a través de programes de formació que les administracions públiques mateixes potencien i organitzen.  
El futur que es presenta davant nostre és incert i, a la vegada, apassionant. El manteniment i la pervivència de la cantereria i l'activitat ceràmica, que han sigut un referent d'identitat comunitària, estan en perill, i a les nostres mans com a societat tenim eines que haurien de ser suficients per a assegurar-ne la continuïtat. En el món globalitzat, en una societat digital, posar la mirada en allò que és tradicional i funcional, com és la cantereria d'Agost, no és mirar al passat amb melancolia, sinó una responsabilitat comuna que comporta indagar en les nostres arrels més profundes per tal de trobar-hi el nexe d'unió que ens permeta continuar avançant com a societat sense perdre una part important de la nostra identitat cultural. La cantereria d'Agost té una història secular, caracteritzada pel manteniment d'unes tècniques artesanals que es transmeten de generació en generació, generalment en l'àmbit familiar i que és una de les senyes d'identitat d'un ofici. El lligam i el llegat ceràmic, per tant, és una part indissoluble de la identitat local, que s'ha de salvaguardar i promoure, per tal que la ceràmica en general, i la cantereria en particular, no desapareguen definitivament.