Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 9280, del 17-02-2022 (2022/1005)

RESOLUCIÓ de 7 de febrer de 2022, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual es declara bé de rellevància local immaterial l'Albà de l'Alcora.
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   9280

Data del DOGV
:   17-02-2022

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2022/1005


Data del document
:   07-02-2022

Organisme emissor
:   Conselleria d'Educació, Cultura i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport
    * Conselleria d'Educació, Cultura i Esport
    * legislació
    * ben cultural
    * patrimoni cultural

RESOLUCIÓ de 7 de febrer de 2022, de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport, per la qual es declara bé de rellevància local immaterial l'Albà de l'Alcora. [2022/1005]  
Antecedents de fet  
Primer. Mitjançant escrit de l'Ajuntament de l'Alcora se sol·licita el reconeixement com bé de rellevància local immaterial de l'Albà de l'Alcora, descrivint aquesta tradició i/o creació artística, els seus orígens, així com les referències espacials i temporals a les quals s'associa, destacant els valors patrimonials que incorpora, que motiven el seu reconeixement i inclusió en aquesta categoria protectora.  
Segon. Des de la Comissió Tècnica per a l'Estudi i Inventari del Patrimoni Immaterial i els serveis tècnics s'informa favorablement la proposta municipal, en els termes en què s'ha sotmés a l'avaluació patrimonial d'aquest centre directiu, establint-se d'acord amb els valors detectats les mesures que asseguren la seua pervivència, estudi i posada en valor.  
  
Fonamentació jurídica  
I. Aquesta conselleria resulta competent per a resoldre el present expedient, en virtut del que es disposa en l'article 28 de la Llei 5/1983, de 30 de desembre, del Consell, l'article 7 del Decret 5/2019, de 16 de juny, del President de la Generalitat, pel qual es determina el número i la denominació de les conselleries i les seues atribucions, l'article 56 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià i l'article 4 del Decret 173/2020, de 30 d'octubre, del Consell, d'aprovació del Reglament orgànic i funcional de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport.  
  
II. L'article 1.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, estableix que formen part del patrimoni cultural valencià, en qualitat de béns immaterials del patrimoni etnològic, les creacions, coneixements, tècniques, pràctiques i usos més representatius i valuosos de les formes de vida i de la cultura tradicional valenciana.  
  
III. Els articles 15.5. 55, 56 i 57 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del patrimoni cultural valencià, estableix que s'inclouran en la secció cinquena de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià, amb la qualificació de béns immaterials de rellevància local, aquelles creacions, coneixements, pràctiques, tècniques, usos i activitats més representatives i valuoses de la cultura i les formes de vida tradicionals valencianes. Igualment s'inclouran els béns immaterials que siguen expressions de les tradicions del poble valencià en les seues manifestacions musicals, artístiques, gastronòmiques o d'oci, i especialment aquelles que han sigut objecte de transmissió oral i les que mantenen i potencien l'ús del valencià.  
IV. L'informe emés pels serveis tècnics del Servei de Patrimoni Cultural de data 14.04.2021, proposa la protecció cultural com a bé de rellevància local immaterial per a aquesta manifestació singular, arrelada i volguda pels veïns de l'Alcora, quedant definit aquest bé immaterial per l'annex que acompanya aquesta resolució.  
Vistos els anteriors fets i fonaments de dret i en allò que és matèria de la competència d'aquesta conselleria, resolc:  
  
Primer  
Declarar Bé de Rellevància Local Immaterial l'Albà de l'Alcora, de conformitat amb la descripció del bé que figura en l'annex que s'adjunta a la present resolució en atenció als valors destacats que incorpora i inscriure'l en la secció cinquena de l'Inventari general del patrimoni cultural valencià.  
  
Segon  
La protecció de l'Albà de l'Alcora com a patrimoni cultural immaterial es concretarà en les següents mesures:  
a) Realitzar labors d'identificació, descripció, investigació, estudi i documentació amb criteris científics.  
b) Incorporar els testimoniatges disponibles a suports materials que garantisquen la seua protecció i preservació.  
c) Vetlar pel normal desenvolupament i la pervivència d'aquesta manifestació cultural, així com tutelar la conservació dels seus valors tradicionals i la seua transmissió a les generacions futures.  
d) La gestió del patrimoni cultural protegit per aquesta declaració correspon a l'Ajuntament de l'Alcora i al Col·lectiu Pro Defensa de l'Albà.  
Qualsevol canvi que excedisca el normal desenvolupament dels elements que formen aquesta manifestació cultural haurà de comunicar-se a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural per a la seua avaluació i informe, si és el cas, i la modificació de la present resolució, amb vista a la seua constància en l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.  
  
Contra la present resolució, que posa fi a la via administrativa, podrà interposar-se recurs contenciós administratiu en el termini de dos mesos, comptats des de l'endemà de la notificació, davant la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana, d'acord amb el que s'estableix en els articles 10, 25 i 46 de la Llei 29/1998, de 13 de juliol, reguladora de la jurisdicció contenciosa administrativa, o potestativament, recurs de reposició davant la persona titular de la Conselleria d'Educació, Cultura i Esport en el termini d'un mes, comptat des de l'endemà de la notificació, d'acord amb el que es disposa en els articles 123 i 124 de la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques.  
  
València, 7 de febrer de 2022. El conseller d'Educació, Cultura i Esport: Vicent Marzà i Ibáñez.  
  
  
  
ANNEX  
  
1. Exposició de motius  
L'Albà de l'Alcora és una manifestació cultural singular, una composició musical de caràcter popular arrelada en les més antigues tradicions del territori valencià. Com moltes altres tradicions de transmissió oral, dels seus orígens i evolució se'n sap poc. L'Albà forma part, però, del conjunt de música popular o tradicional que s'ha anat transmetent de generació en generació, evolucionant i adquirint particularitats en cada zona, però mantenint en essència moltes característiques compartides o comunes.  
  
2. Dades sobre el bé objecte de la declaració  
2.1. Denominació: l'Albà de l'Alcora  
2.2. Localitat: l'Alcora  
2.3. Antecedents històrics:  
La primera referència documentada de la interpretació d'albades a l'Alcora es remunta al segle XVII. Es tracta d'un escrit del bisbe de Tortosa, Joan Baptista Veschi, datat el 30 d'octubre de 1645, que en una de les seues visites pastorals prohibeix «bajo pena de excomunión, a los que siguen la costumbre de cantar albaes, que ataquen el honor de los recién casados en su noche de bodas». Cita curta però que conté dades molt interessants perquè ens indica, per una banda, que el cant d'albades a l'Alcora ja té en aquell moment la consideració de «costum», i per tant una certa antiguitat i acceptació; per altra banda, ens informa també de la destinació del cant, o si més no una de les seus destinacions: els novençans. Però llegint amb deteniment el breu text del bisbe Veschi, veiem que no prohibeix les albades, sinó només aquelles que atempten contra l'honor dels novençans en la nit de noces. Cal suposar que es cantarien albades també amb altres temes o amb altres destinataris.  
  
S'extrau d'aquesta cita de 1645, per tant, que a l'Alcora en la primera meitat del segle XVII es cantaven albades de diferent temàtica, i algunes d'aquestes eren considerades poc decoroses, raó per la qual foren prohibides. Se'n seguirien cantant, però amb altres lletres amb altres continguts o arguments. Potser també d'irrespectuoses, de manera més o menys clandestina. I abans de 1645- Els orígens de l'Albà de l'Alcora, com de moltes altres manifestacions musicals populars, no es poden concretar.  
És una composició poeticomusical que es va configurant al llarg dels segles i que participa de moltes característiques de la resta de manifestacions musicals tradicionals del territori valencià, de l'àmbit històric de l'antiga Corona d'Aragó i de la resta de la península. Presenta característiques que podrien enllaçar amb la poesia trobadoresca provençal, en especial amb alguns gèneres com l'alba, de temàtica amorosa, que són composicions poètiques dels segles XII i XIII que es cantaven a l'alba, expressant l'angoixa dels amants quan s'havien de separar després d'haver passat la nit junts. Potser aquest origen amorós encara perviu en el segle XVII, evolucionat, adaptat i satiritzat, en les albades que el bisbe Veschi prohibeix.  
Dins d'aquest gènere trobadoresc, en el segle XIII comencen a aparéixer també albades religioses, que si bé no són tan abundants com les amoroses, exemplifiquen la versatilitat d'aquestes composicions i es canten també a la matinada, com a exaltació de la glòria divina, de la Mare de Déu, i en contraposició a la nit, que amb la seua foscor representa les temptacions i el pecat.  
Aquest corrent trobadoresc, de tradició oral, també comparteix elements dels zéjel, gènere poètic cantat desenvolupat pels mossàrabs, que solia acompanyar-se amb la música de determinats instruments (llaüt, tambor, castanyoles, flauta...) que podia ser de tema amorós o burlesc. Ramón Menéndez Pidal, en el seu article «Cánticos románicos andalusíes» (1951) ja adverteix de l'existència de zéjels en forma d'albada, que podrien haver influït en la lírica trobadoresca provençal abans esmentada, i que parlarien per tant d'un origen barrejat i multicultural d'aquest corrent de música popular. Prova d'aquestes arrels incertes i plurals és la presència, en l'Albà de l'Alcora, de diferents ritmes o compassos, com ara el zorcico (compàs de 5/8), d'origen basc. O la jota, que segons el prestigiós antropòleg, Julio Caro Baroja, té possibles influències morisques perquè en el seu origen presenta una distribució semblant a l'agricultura hortícola (valls de l'Ebre i Baix Aragó, Comunitat Valenciana i Múrcia).  
És de suposar que d'aquelles albades fins a les que hui es canten a l'Alcora hi ha hagut una certa evolució, tot mantenint l'essència de la partitura (amb una instrumentació més complexa, això si), la motivació de la seua interpretació o fins i tot els horaris, perquè ja no s'interpreten a trenc d'alba, sinó en plena nit (l'albà a la Mare de Déu i l'albà a l'alcalde, després de la missa del gall).  
Un interessant document ens aporta valuosa informació per a confirmar com l'Albà de l'Alcora ha anat variant la seua estructura en funció d'aportacions dels mateixos participants i de les circumstàncies de cada moment històric. Es tracta d'un article titulat «Alcora y su Albá. Anotaciones históricas», publicat en el Llibre de festes de l'Alcora de 1950 pel Dr. Cristóbal Pardo Manuel, que indica que en els seus anys d'estudiant d'institut, a València (cap a 1900), ell mateix i un company d'estudis també alcorí (Manuel Palomo) formaven sengles rondalles per a interpretar l'Albà de l'Alcora. Interessants alguns dels comentaris d'aquest article, com el fet que els caps dels dos grups van introduir variacions noves de jota o alguns instruments nous (com el clarinet). Cristóbal Pardo també fa referència a la temàtica o persones destinatàries de les albades que cantaven tots dos grups, així com a l'escenografia emprada. La data més important de l'Albà era la Nit de Nadal. Després de la missa del fall, en 1900 igual que ara, es cantaven l'albà a la Mare de Déu i l'albà a l'alcalde. Però també es cantaven albades humorístiques «para lo cual los dos protagonistas [Cristóbal Pardo i Manuel Palomo] en los primeros días de vacaciones de Navidad recogíamos todas las novedades y chascarrillos del pueblo más o menos agradables, componiendo albaes para cantarlas a los pacientes vecinos, que aun sobre no ser muchas veces de su agrado, tenían que celebrar como los demás oyentes las intencionadas agudezas que se lanzaban al aire acompañadas (eso sí) de una buena rondalla».  
  
2.4. Descripció del bé:  
Abans d'entrar en matèria referida pròpiament a l'Albà, és necessari que aclarim què és una albada.  
El Trobat, diccionari integrat, ens diu:  
 Peça de música vocal o instrumental que s'interpreta a la nit o a la matinada davant de la casa d'algú que es vol homenatjar o requerir.  
  
 Passeig de colles fent música pels carrers. En la lírica trobadoresca, gènere on l'autor enamorat es plany de l'arribada del nou dia i de la separació de la seua dama.  
I en el Diccionario de la lengua, 1989, de Publicaciones del Seminario de Estudios Económicos y Sociales de la Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Castellón, albada té una accepció igual que serenata: composició musical, vocal o instrumental, destinada originalment a ser executada a l'aire lliure i a la nit a fi d'honrar una persona.  
Malgrat les escasses fonts documentals, observem doncs que en 1900 es manté una certa diversificació argumental en les albades: religioses, protocol·làries, humorístiques o iròniques. Per testimonis orals coneixem que aquestes lletres iròniques o burletes es mantingueren fins després de la Guerra Civil, enginyoses i divertides, però sempre respectuoses. També sembla que era costum cantar-ne d'altres, amb data fixa i dins del cicle festiu de Nadal, a altres col·lectius com ara les dones casades, les fadrines o les vídues, així com les honorífiques i/o commemoratives, dedicades a personatges rellevants, esdeveniments, col·lectius, efemèrides, etc.  
L'Albà de l'Alcora, com tantes altres tradicions de transmissió oral, ha estat sotmesa a nombrosos vaivens, fruit de la situació política, social i econòmica de cada moment, del canviant suport popular i institucional, etc. Les dècades de 1970-1980 foren un període de decadència i poca participació, però la situació es va revertir el decenni següent, amb la creació del Col·lectiu Pro Defensa de l'Albà, que ha aconseguit incrementar el nombre de persones participants en el cor i rondalla, així com estimular la creació de composicions poètiques mitjançant la convocatòria del concurs d'albades a la Mare de Déu i el nomenament de l'albader d'honor, títol que recau en el guanyador de l'esmentat concurs; títol que, amb altres connotacions molt allunyades del mèrit poètic o literari, ja atorgava l'Ajuntament de l'Alcora a destacades personalitats a les dècades de 1940 i 1950.  
Actualment l'Albà de l'Alcora manté la data destacada i tradicional de la Nit de Nadal com a principal referent en el calendari, amb l'estructura clàssica d'una primera albà (religiosa) a la Mare de Déu, i una segona dedicada a la primera autoritat local (amb un to més mordaç). Novament veiem certes semblances (que indicarien un origen comú o, si més no, un flux d'influències creuades) entre la data, temàtica i fins i tot ritme i estructura instrumental de l'Albà de l'Alcora i les albades d'altres localitats. Per posar només dos exemples: en la província de Sòria les «albadas» són cançons pertanyents a la lírica tradicional que, segons recullen Isabel i Luisa Goig Soler, es cantaven en homenatge als novençans la nit de noces, i estan compostes per versos octosíl·labs (dues característiques presents també en l'Albà de l'Alcora en temps del bisbe Veschi). I per altra banda, a les comarques valencianes del Racó d'Ademús i els Serrans (pertanyents a l'antiga diòcesi de Sogorb) són també molt populars les «albadas de Navidad», que comparteixen amb la nostra albà el ritme i la mètrica, i també les dates i la temàtica: lloances a la Mare de Déu, a l'alcalde i, en el cas d'Ademús, a altres institucions o personalitats destacades com ara el rector o la Guàrdia Civil, i aquestes darreres tenien lletres de crítica social plenes d'humor.  
  
Origen i versions:  
Es cantaven albades a les fadrines en la Nit de Nadal; a les casades en la Nit de Cap d'Any; a les vídues en la festivitat de Reis; i a més a les autoritats de rang que ens visitaven i per descomptat a l'alcalde de la localitat.  
Depenent de qui se li dedicava el cant, s'estructurava la lletra ressaltant les qualitats de l'autoritat o persona distingida, efemèride que se celebra, etc. A una fadrina se li podia cantar amb lletra de sorna o mofa, als novençans en la seua primera nit, i així successivament.  
  
L'Albà en l'actualitat:  
Se segueix la tradició de cantar una albà a les autoritats i personalitats, així com en les efemèrides importants de la vila:  
Any 1969: visita de la duquessa d'Alba.  
Any 2005: 700é aniversari de la Carta Pobla.  
Any 2014: homenatge al tinent general Federico Michavila.  
Si bé com hem dit el cant de l'albà a l'alcalde i autoritats ve des de temps immemorial, però no la versió/varietat dedicada a la Mare de Déu, que arrancaria de mitjan s. XIX, i que es va convertir en la més acceptada i popular de totes. Cada Nit de Nadal se li canta nova albà a la Verge i seguidament a l'alcalde. Nous textos en cadascuna d'aquestes a quin més brillant i aplicat, realitzats pel poeta local corresponent. Entre altres, es guarda escrupolosament l'albà escrita l'any 1889 pel poeta alcorí Antonio Forés Torner, Albada del Nacimiento del Mesías, més coneguda popularment com la «Centenària». Comença aquesta albada així: «En una cueva muy fría/por misterio sin igual/ nació el Rey de tierra y cielo/ de la Virgen celestial?»  
La Nit de Nadal a l'Alcora és l'Albà. Després de la missa del gall, cap a la una de la matinada, la rondalla composta de bon nombre de músics i cor ocupa el presbiteri de l'església parroquial. A continuació s'avancen a primera línia el solista i director. Després d'un silenci sepulcral comencen a sentir-se els primers compassos de la històrica obra poeticomusical. Primer, s'entonarà la dedicada a la Mare de Déu, a continuació tothom es traslladarà fins a la porta de la residència de l'alcalde per a cantar-li la corresponent a l'autoritat, el text de la qual, cada any i amb una certa ironia, reflectirà les millores, tracte o errors de l'esdevindre anual del càrrec.  
La rondalla i cors. Estructura poètica:  
La composició instrumental de la rondalla de l'Albà: guitarres, guitarrons, llaüts, bandúrries, baix, pandereta, castanyoles i violins. Aquests últims van ser substituïts per clarinets, quan van faltar o es va mancar d'aquells.  
El cor el formen tres veus: baixos, barítons i tenors. El solista-tenor destaca entre tots, perquè realment és el que entona a viva veu les diferents parts de les quals es compon la lletra i aquell en qui recau la responsabilitat. Del seu bon fer dependrà l'èxit en bona part i serà aclamat i aplaudit. El cor el descansa i abrigalla en quantes vegades intervé.  
  
Lletra. Es compon de tres importants parts: peu o jota, estrofes o cos i trobo (cobles i comiats). A tot poeta o poetessa que vulga participar en l'autoria de la lletra se li fa lliurament de les següents bases:  
  
Primera. Condicions  
A) El tema consistirà primordialment en una lloança a la Mare de Déu.  
B) L'idioma castellà o valencià.  
C) Les persones participants asseguren que les obres són originals.  
  
Segona. Estructura  
1) Peu: quarteta els versos segon i quart de la qual rimaran obligatòriament.  
2) Estrofes (com a mínim 5): començaran amb l'últim vers del peu i acabaran amb el segon. Els altres versos rimaran dos a dos (apariats) i el seu número serà indeterminat.  
3) El nombre total de versos serà de 50 (màxim).  
4) Trobo: quatre quintets que rimaran el primer amb el tercer i cinqué, i el segon amb el quart. Cada estrofa acabarà amb la corresponent del trobo.  
5) Comiats. Un màxim de quatre estrofes que podran tindre quatre, cinc o sis versos. Les de quatre versos rimaran primera amb tercera i segona amb quarta. Les de cinc versos rimaran igual que el trobo però sense estar lligats al peu. Les de sis versos rimaran primera amb tercera i sexta, i segona amb quarta i cinquena.  
Entre finals dels 70 i primers dels 80 del passat segle, potser motivat per l'auge industrial que va comportar substancials canvis en els costums de la societat alcorina, l'albà va passar per moments d'aclaparament. El minvament del nombre de components en la rondalla i cor quasi van aconseguir la desaparició d'aquesta importantíssima herència cultural de segles d'antiguitat. Era un calvari poder completar el grup de corda, i també que hi haguera «solista», en tan important compromís anual de la Nit de Nadal. El mateix va ocórrer amb els poetes, encara que aquest tema de les lletres, potser més complex pel compromís personal que assumeix qui escriu una albà, ve de més lluny. Ja el juliol de 1957 i segons el full parroquial, el capellà va convocar concurs d'albaes i va premiar el guanyador amb 300 pessetes, i un accèssit de 150 pessetes.  
La creació del Col·lectiu Pro Defensa de l'Albà ha sigut la solució idònia, garantia de continuïtat. Actualment, un grup de persones integrants de la mateixa rondalla i cors mantenen amb força aquesta tradició i aconsegueixen, amb el seu bon fer administratiu, la concessió d'ajudes majorment instruments i recanvis, tant de l'Ajuntament com de la Caixa Rural San José de l'Alcora, i tots els anys convoca el concurs d'albades (inèdites) a la Mare de Déu.  
El concurs d'albades va començar l'any 1994. Des d'aquesta data, la lletra guanyadora és la que se li canta a la Verge, i en premi, la corporació municipal, nomena a l'autor o autora albaero o albaera d'honor i es realitza un acte protocol·lari en el presbiteri de l'església una vegada finalitzat el cant.  
És obligat, segons les normes del concurs, que la persona premiada haurà de compondre també una albà dedicada a l'alcalde, que serà interpretada després de la missa del gall, en el tram o carrer més immediat enfront del domicili d'aquesta autoritat.  
Finalitzada aquesta albà, l'alcaldia convida les persones participants, la resta d'autoritats i veïns, a degustar productes propis del Nadal. L'albà a l'alcalde es manté intacta des de temps immemorial, quant a estructura i lloc d'interpretació (a la intempèrie).  
En resum, l'Albà de l'Alcora és una de les manifestacions més destacades del patrimoni immaterial local. El seu origen és incert, però presenta nombroses semblances amb altres composicions populars que deriven de la poesia trobadoresca medieval que, transmeses per tradició oral de generació en generació, han anat adquirint personalitat pròpia. Documentada ja en el segle XVII, l'Albà de l'Alcora presenta avui una estructura mètrica, musical i instrumental molt consolidada i mereix la seua inclusió en la secció 5a de l'Inventari general del patrimoni cultural valencià amb la categoria de Bé de Rellevància Local Immaterial.  
  
  
3. Definició de l'àmbit espacial i temporal  
Àmbit temporal: anual, Nit de Nadal.  
Àmbit espacial: església parroquial de l'Assumpció i carrers de l'Alcora.