Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 5865, del 07-10-2008 (2008/11227)

DECRET 142/2008, de 3 d'octubre, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, el monestir de Sant Miquel dels Reis.
------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5865

Data del DOGV
:   07-10-2008

Secció del DOGV
:   III. ACTES ADMINISTRATIUS - C) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2008/11604


Data del document
:   03-10-2008

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * València
    * legislació
    * ben cultural
    * protecció del patrimoni
    * patrimoni arquitectònic
    * monument

DECRET 142/2008, de 3 d'octubre, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, el monestir de Sant Miquel dels Reis. [2008/11720]
L'article 49.1.5ª. de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana establix la competència exclusiva de la Generalitat en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arquitectònic, arqueològic i científic. Així mateix, l'article 26.2 de Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, disposa que la declaració d'un Bé d'Interés Cultural s'ha de fer mitjançant un decret del Consell, a proposta de la conselleria competent en matèria de cultura. Tot això sense perjuí de les competències que l'article 6 de la Llei del Patrimoni Històric Espanyol reserva a l'Administració general de l'Estat.
Mitjançant Resolució de 26 de desembre de 2006, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià va acordar incoar un nou expedient d'acord amb les disposicions vigents i obrir un període d'informació pública. Esta resolució, amb els seus annexos, va ser comunicada als interessats en l'expedient, als quals se'ls va concedir el tràmit d'audiència, sense que hi aportaren al·legacions.
En compliment del que disposa l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, es van sol·licitar els informes de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles i del Consell Valencià de Cultura, i només es va rebre l'informe favorable del Consell Valencià de Cultura.
Així mateix, s'han obtingut els informes exigits per l'article 43 de la Llei del Consell.
En virtut d'allò exposat, i d'acord amb el que establix la normativa indicada, a proposta de la consellera de Cultura i Esport i amb la deliberació prèvia del Consell, en la reunió del dia 3 d'octubre de 2008,
DECRETE
Article 1
Es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, el monestir de Sant Miquel dels Reis.
Article 2
L'entorn de protecció afectat per la declaració de Bé d'Interés Cultural, així com el seu règim de protecció, queden definits en els annexos, que formen part del present decret. La documentació complementària figura en l'expedient corresponent.
DISPOSICIÓ ADDICIONAL
Única
La present declaració s'ha d'inscriure en la secció primera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.
DISPOSICIÓ FINAL
Única
El present decret s'ha de publicar en el Boletín Oficial del Estado, i entrarà en vigor l'endemà de la publicació en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana.
Valencia, 3 d'octubre de 2008.
El president de la Generalitat,
Francisco Camps Ortiz.
La consellera de Cultura i Esport,
Trinidad María Miró Mira.
ANNEX I
DADES DEL BÉ OBJECTE DE LA DECLARACIÓ.
1. Denominació:
Principal: Monestir de Sant Miquel dels Reis.
Accessòries:
- Actual: Biblioteca Valenciana.
- Precedent: Penal de Sant Miquel dels Reis.
2. Descripció:
a) Immoble objecte de la declaració
El monestir de Sant Miquel dels Reis va ser fundat en el segle XVI pel duc de Calàbria sobre un antic monestir de l'orde del Cister. És una importantíssima obra del Renaixement valencià, que segons alguns autors, pot ser considerada com a precedent del monestir d'El Escorial, ja que és, com este, monestir jerònim, focus cultural i església commemorativa de la memòria del seu fundador.
És el primer conjunt arquitectònic de la Comunitat Valenciana alçat segons les noves directrius del Renaixement. Hi van participar importants arquitectes, mestres d'obra i artistes del seu temps.
- Ressenya històrica
La fundació del monestir va ser deguda a la intenció de Germana de Foix, esposa de Ferran d'Aragó, duc de Calàbria, de ser soterrada, al costat del seu marit, en un monestir jerònim. El pare Sigüenza narra que amb este propòsit els ducs van triar un lloc pels voltants de Valencia, al camí reial de Morvedre, on hi havia un monestir de l'orde del Cister que es trobava en decadència espiritual i material. D'este primitiu monestir només es conserven restes arqueològiques.
El papa va emetre una butla de traspàs de l'antiga propietat, però el 1535 va morir Germana de Foix i el seu cos fou traslladat al monestir de la Mare de Déu de Jesús, de Valencia, a causa de l'estat ruïnós d'aquell monestir.
A fi de complir els desitjos de la seua esposa, el duc es va traslladar al monestir jerònim de San Bartolomé de Valladolid, on tenia seu la cort, i va demanar als monjos que s'establiren a València. Per decret de Pau III, a instàncies del duc, se suprimia l'antic monestir de Sant Bernat el 1544, que a partir d'aleshores passava a pertànyer a l'orde jerònim, amb el nom de Sant Miquel dels Reis.
El duc va portar a Valencia dos importants arquitectes del moment: Alonso de Covarrubias i Juan de Vidaña. Segons el pare Sigüenza, van realitzar "una buena traza del monasterio e Iglesia, que si de todo punto se executara, y el Duque tuviera más larga vida, fuera una de las más valientes cosas que tuviéramos". La traça va arribar a veure-la Orellana, que va declarar que estava firmada per Covarrubias, el qual va tornar a Toledo, i fou Juan de Vidaña qui va començar l'obra.
La primera pedra va ser col·locada el 1548 pel bisbe i el duc, i portava gravades les armes del seu fundador. El 1550, s'esdevingué la mort del duc, el qual llegà al monestir els seus diners i joies i la seua riquíssima biblioteca. Este llegat hauria servit per a la continuació de les obres, però el seu palau va ser saquejat la mateixa nit que va morir.
Les obres del monestir es van continuar vint anys després amb menor disposició econòmica. Els monjos, que fins aquell moment no tenien dependències monàstiques pròpies, van considerar oportú substituir la traça de l'alçat del claustre per un disseny de menys ornament, i a l'efecte van prendre com a model el pati dels Evangelistes d'El Escorial, que van reproduir amb variants mínimes i amb unes dimensions menors.
La construcció del monestir es va prolongar durant el segle XVII, i l'església del monestir es va iniciar a partir de 1601. En el segle XVIII es van fer obres en la cripta i en alguns altars i es va promoure l'edificació del claustre del costat nord de l'església.
El claustre nord no es va arribar a concloure, a pesar dels intents del monjo fra Francesc de Santa Bàrbara, que segons Llaguno "trazó y dirigió el nuevo claustro de este monasterio, cuyos planes, cortes y alzado aprobaron el 8 de abril de 1763 su tío Fr. Josef (Pina), Vicente Gascó i Mauro Minguet". Es va arribar a construir l'ala est, una nova part de la torre nord-est, amb els balcons de la primera planta, i la mitat dels fonaments de l'ala nord i de les alqueries claustrals. L'obra realitzada va ser important, però es desconeix el motiu de la paralització.
El 1802 es va erigir enfront de la façana de l'església una porteria vora el camí reial de Morvedre per a rebre, segons figurava una làpida commemorativa, la visita de Carles IV i Maria Lluïsa de Parma.
El 1811 els frares abandonen el monestir arran de la imminent arribada de les tropes franceses i roman deshabitat fins al 1814. L'edifici va quedar un poc deteriorat, ja que sembla que la comunitat religiosa es va veure obligada a fer algunes reformes després de tornar-hi. En una acta capitular de 1814 s'acorda que "se derribe el claustrillo viejo y demás obras contiguas a aquél por amenazar ruina".
El 1821 la desamortització del trienni liberal va suprimir la comunitat jerònima. L'edifici, segons la Reial Orde de 2 de juliol de 1821, es va habilitar com a Casa de Beneficència i Correcció. El 1823 es va produir la tornada dels frares, que hi realitzaren algunes obres menors. El 1835 es produïx l'exclaustració definitiva, i el monestir i les seues propietats passen a les mans de l'Estat.
Després de la desamortització, les obres d'art i els llibres que van sobreviure als saquejos de la guerra de la Independència, foren traslladats al Museu de Belles Arts de Valencia, i bona part dels llibres, entre els quals els procedents de la valuosa biblioteca del duc de Calàbria, es van destinar a la Biblioteca Universitària. Impedida per l'Ajuntament la demolició de l'edifici amb un informe previ de l'Acadèmia de Sant Carles, va ser destinat a asil i a presó, cosa que va motivar la construcció de les ales penitenciàries del pati nord, la galeria carcerària inserida, per demolició interior, en l'ala oest del claustre sud, la compartimentació i el rebliment de cel·les en tot l'immoble resultant i les garites de la muralla circumdant. La nova porteria es va destinar a cos de guàrdia.
Entre 1997 i 2000 es van fer les obres de rehabilitació del conjunt per a convertir-lo en seu de la Biblioteca Valenciana, integrant la representació arquitectònica de les seues tres etapes més importants: les restes arqueològiques de l'originari convent cistercenc, la configuració predominant del convent jerònim i la complementació tipològica efectuada en l'adaptació penal. Van comprendre, així mateix, delicades actuacions de restauració arquitectònica -restitució constructiva, espacial i morfològica- centrades, particularment, en els cossos i elements d'edificació de l'antic convent jerònim més modificats: el claustre sud, les seues dependències circumdants, les torres originàries i els pavellons que tanquen el front oriental del monument.
- Descripció arquitectònica
El monestir es va alçar sobre el monestir cistercenc de Sant Bernat de Rascanya, del segle XIV. Era de planta quadrada, fet amb fàbrica de tàpia i de rajola al claustre i les dependències. El carreuat es va utilitzar únicament per als arcs del claustre, els cantons, els marcs i els arcs, les pilastres i els nervis de l'església. El claustre tenia dos plantes, la inferior amb galeria d'arcs apuntats i la superior amb pilars de rajola. Al voltant del claustre es disposaven les dependències comunes, mentre que a la planta superior es trobaven les cel·les. L'església era d'una nau voltada amb cinc capelles entre contraforts a cada costat i capçalera recta. Darrere de la capçalera hi havia un claustre xicotet amb la residència de l'abat i la infermeria.
Covarrubias va preveure l'ampliació de l'església cistercenca i la construcció d'un nou claustre al sud del conjunt, mantenint el claustre nord dins d'un procés de substitució que n'hauria d'haver afectat la totalitat. Les traces del monestir firmades per ell consistien en una planta rectangular amb una gran església central i dos claustres laterals amb quatre torres angulars en els cantons del conjunt. Els claustres estaven units per una escala imperial. La paralització de l'obra fins a 1571 va comportar el canvi d'ubicació de la capella dels Reis i el canvi de disseny del claustre, prenent com a exemple el claustre dels Evangelistes d'El Escorial.
El 1600 Joan Cambra alça l'escala imperial als peus del temple i acaba la capella dels Reis i les arcuacions dels costats oest i nord del claustre. El claustre està dividit en dos plantes, a la sud es trobaven les dependències comunes, com ara la sala capitular a l'est, la llibreria al sud i l'aula per a llegir i la capella dels Reis al costat oest. A la planta principal i la superior hi havia les cel·les. La cel·la del prior se situava al primer pis de la torre sud-est.
L'església nova va ser començada el 1623, pel mestre pedrapiquer Pere d'Ambuesa, aprofitant l'anterior construcció cistercenca. L'església és de planta de creu llatina amb capelles entre contraforts, amb cor alt als peus i una cúpula sobre el creuer. Està coberta amb volta de canó de pedra picada. En l'interior empra pilastres toscanes d'orde gegant amb fust acanalat i el terç inferior amb una estria diferent. En la intersecció de la nau amb el creuer s'alça, a manera de cimbori, una cúpula sobre un alt tambor amb finestres i amb una coberta de teula vidrada blava amb una llanterna -cegada ja en el moment d'abordar-ne la construcció.
La portada de l'església està orientada a l'oest sobre la façana principal del conjunt, que dóna a l'avantplaça vora el camí reial de Morvedre, i es va concebre amb les dos torres bessones, quadrades. Estes torres són de carreuat i estan dividides en tres cossos per cornises. Així, en el cos inferior s'obri una obertura rectangular i en l'intermedi se n'obrin dos. Al cos superior d'ambdós hi ha el cos de campanes, coronat amb piràmides i boles. La part central es dividix en tres cossos, en l'inferior s'obri la portada a nivell d'accés, amb tres columnes dòriques sobre pedestals, a cada costat. Al cos superior hi ha sis columnes jòniques, també elevades per pedestals que flanquegen el nínxol central, on es troba la imatge de sant Miquel. El cos superior degué fer-se posteriorment, ja que incorpora columnes salomòniques que deixen al centre una obertura rectangular.
El retaule de l'església el va fer Josep Cavaller amb incrustacions de marbre de diversos colors. Fra Atanasi de Sant Jeroni va realitzar l'enllosat, la balustrada, els fronts de les grades i tres retaules per a les capelles laterals.
El 1756 es va decidir enderrocar el claustre nord de l'originari convent cistercenc a causa del seu mal estat. La construcció dels pavellons del nou claustre nord seguint les traces renaixentistes es va començar el 1763, i es desplegà amb tanta lentitud que el 1768 encara es disposaven a cobrir el cos de llevant. En algun moment a finals del segle o principis del següent es van paralitzar les obres per falta de mitjans, i es van deixar sense executar les arcuacions corresponents.
Amb les obres de condicionament del monestir com a presidi es va completar geomètricament el fallit claustre nord dels jerònims i es van enderrocar les escasses restes del monestir cistercenc.
Durant els anys que va funcionar com a presidi es van efectuar algunes obres que provocaren la desaparició d'elements significatius del claustre sud. Entre les quals, la demolició de les voltes del sobreclaustre i de les cel·les del costat meridional.
b) Parts integrants
Les parts que es consideren integrants del monument, amb les seues pertinences respectives, són:
Església amb la nau i les capelles laterals, la cúpula i el cor, la portada i les torres campanar.
Claustre nord, amb les seues edificacions annexes i torres.
Claustre sud, amb les seues edificacions annexes i torres.
Escala principal, escala de caragol.
Mausoleus.
Capella dels Reis.
Cripta.
Porteria.
Muralla i garites.
Tàpia de tancament de les antigues hortes del monestir i portada.
Restes del convent cistercenc, exhumades.
Restes carceràries, rehabilitades.
c) Béns mobles vinculats a la història de l'antic monestir jerònim
Béns que compartixen la naturalesa de Bé d'Interés Cultural del Monument
- Pintura mural
Les petxines de la cúpula de l'església estan decorades amb els quatre sants evangelistes, cada un de 700 x 1.000 cm i del segle XIX: Sant Joan evangelista i l'àguila, amb el núm. 81.81.808-934-2530; Sant Mateu evangelista i l'àngel, amb el núm. 29.65.600-732-4176; Sant Marc evangelista i el lleó, amb el núm. 59.59.984-899-6248, i Sant Lluc evangelista i el bou, amb el núm. 96.89.167-719-3346.
- Façana retaule
És la façana exterior de l'església; és una excel·lent obra artística el retaule de pedra núm. 34.85.903-523-7446.82, i barroc. És de 1735. Les seues dimensions són: 2.500 x 1.210 x 230 cm, i és obra de Pere d'Ambuesa. Conté escultures: Ramon Capuz i Esteve Andreu són autors de les principals figures. Estan identificades entre el núm. 93.90.757-653-3940.12 i el 09.80.444-178-0229.79, i mostren les representacions de Sant Jeroni, Santa Paula, Àngels querubins, Àngel major, escuts del duc de Calàbria i de Germana de Foix, Sant Miquel al nínxol central, un escut de l'orde jerònim i l'estrela de Betlem, i sobre el frontó corb d'acabament les figures són les dels Reis Mags d'Orient, les característiques de les quals es detallen a continuació:
Escultures de la façana retaule
Les obres de Ramon Capuz, fetes el 1700, són les següents: Sant Jeroni, núm. 89.63.225-135-9577.86. És una escultura de pedra calcària, tallada i policroma, de 220 x 80 x 40 cm. Cap d'àngel, núm. 70.32.469-352-3202.01. És obra escultòrica del primer cos, situada al carcanyol de l'arc de la fornícula. Tallada en pedra calcària i policromada, de 15 x 15 x 10 cm. Santa Paula, núm. 07.12.989-624-8827.22. Esta escultura femenina va ser tallada en pedra calcària i policromada. De 220 x 80 x 40 cm. Àngel querubí, núm. 47.15.652-880-1472.92, dret amb filacteris. Entre dos escuts, tallat en pedra calcària i policroma, de 180 x 100 x 30 cm. Escut del duc de Calàbria, núm. 06.06.999-209-4246.01, porta filacteris, tallat en pedra calcària i policroma, de 150 x 120 x 30 cm. Escut de la reina Germana, núm. 48.56.176-173-3537.72. És de pedra calcària, tallada i policroma, de 150 x 120 x 30 cm.
Són de Pere d'Ambuesa i de Martí d'Orinda, realitzades el 1635, les següents: Sant Miquel, núm. 42.13.686-945-7964.93, de pedra calcària, tallada i policroma, de 230 x 170 x 100 cm. Escut de l'orde jerònim, núm. 28.77.365-358-3733.49, de pedra calcària, tallada i policroma, de 150 x 120 x 30 cm. Estrela de Betlem, núm. 03.39.203-606-7947.23, de huit puntes en un oval, tallada en tosca. Al tercer cos del retaule, sobre la llinda de la finestra.
I finalment, pel que fa a esta façana, retaule de l'escultor Esteve Andreu, de 1629, hi ha: tres escultures, els Reis Mags, que coronen el conjunt, les quals van del núm. 12.45.372-157-7193.98 al 01.94.965-495-1204.63. Són obres de pedra calcària tallada i policroma, de 250 x 100 x 50 cm.
Escuts de l'escala claustral
En un altre àmbit, són obra de Jeroni Muñoz a l'escala claustral: l'escut de Ferran d'Aragó sostingut per àngels, núm. 72.26.882-484-1580.00, i l'escultura de l'escut de Germana de Foix sostingut per àngels, núm. 21.21.513-316-5661.87, ambdós en alt relleu, són obra tallada, daurada al bol i pintada al tremp, de 130 x 70 x 25 cm. cada una, en un cantó sobre la cornisa de la volta de l'escala esmentada, són de 1582.
Obres sepulcrals a la cripta
A l'interior de l'església, davall del presbiteri, hi ha la cripta, on es troben els retaules xicotets del sepulcre de la reina Germana, amb el núm. 60.15.149-023-5542, i davant seu el del sepulcre de Ferran d'Aragó, duc de Calàbria, amb el núm. 11.42.046-847-8987, així com, al centre d'ambdós, el retaule de l'Infant Jesús, núm. 48.67.153-833-9174.48. Les tres obres són de marbre amb pedres de les Alcubles i de Portaceli, de 370 x 204 x 73 cm. Foren realitzades entre 1723 i 1728, i van ser obra de fra Joan de Sant Eusebi.
Mausoleus laterals en el presbiteri
En l'església, a l'àrea del presbiteri, als costats del retaule de l'altar major, es troben dos obres importants: el mausoleu de la reina Germana, núm. 24.98.667-350-9261.18, i el de Ferran d'Aragó, núm. 40.69.863-504-5940.55. Els dos són d'alabastre, daurat, jaspi, pedra, calcària i algeps. Mesuren 1.000 x 510 x 60 cm. Fets el 1628 i 1643 per Juan Miguel Orliens, escultor.
Retaule de l'altar major al presbiteri
El retaule de l'altar major, com a conjunt, constituïx la gran expressió artística del temple. Amb el núm. 38.04.346-828-1042.59 i al presbiteri, és una obra d'escultura. Fet amb alabastre, pedra calcària i algeps. Compost d'obra, bescuit, pedra picada, daurat sobre fusta, esmaltat policromia, talla i incrustacions, pigments i esmalts. Les seues dimensions són de 2.000 x 1.040 x 270 cm.
Entre les seues parts i elements més destacats, hi ha els següents: obres escultoricoartístiques de Lluís Domingo, d'entre 1732 i 1749: un Àngel, núm. 42.80.184-725-1110.89, de ple volum, tallat i daurat, de 100 x 100 x 30 cm, i l'Esperit Sant amb àngels i potències, núm. 75.46.238-526-8533.30, un relleu central situat dalt del retaule major, i Ángel querubí (en són huit), amb el núm. 35.84.444-926-9659.09, de 30 x 30 x 10 cm.
Penjants de la volta
També a l'interior de l'eix de la nau de l'església destaquen una sèrie de quatre penjants, que van del núm. 01.34.447-924-4731 al núm.40.29.169-472-4442, a la volta i al presbiteri, de l'escultor Capuz i del daurador Pere Bonell, de l'any 1695, i un altre penjant amb rellotge (núm. 63.17.475-949-4360.13), dels mateixos autors i del mateix any, i també a la volta de l'església. Hi ha un altre penjant desmuntat, del segle XVII i amb núm. d'identificació 42.46.465-754-2326, tallat en fusta i policromat.
Altres obres que s'han d'inscriure en la secció tercera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.
El conjunt d'escultures format per: Sant Miquel Arcàngel, núm. 12.18.816-713-0120, escultura de talla policroma i daurada, de ple volum, de 250 x 200 x 100, del segle XIX i situada a la fornícula central; Sant Vicent de Paül, núm. 42.62.384-782-3384, escultura de talla en fusta policromada i daurada, de 180 x 40 x 30 cm, del segle XIX, i Sant Joaquim, núm. 04.70.869-434-1060, escultura de talla en fusta policromada i daurada, de 80 x 30 x 20 cm, del segle XIX.
Inscripció en llatí, núm. 98.98.137-835-2260.56, talla de marbre, de 21 x 31 x 2 cm, realitzada entre 1723 i 1728.
Paviment del presbiteri, núm. 60.02.809-245-2947.43, al sòl del presbiteri, fet de pedra picada, talla i incrustacions, de 1.320 x 1.140 cm. Fet per fra Atanasi de Sant Jeroni i per fra Francesc de Santa Bàrbara, escultors.
Balustrada de presbiteri, núm. 58.14.751-938-4877.33, situada al lateral del presbiteri. És de talla amb incrustacions d'alabastre, jaspi, marbre i pedra de les Alcubles, de 110 x 600 x 42 cm. Feta el 1749 per fra Atanasi de Sant Jeroni, escultor, i fra Francesc de Santa Bàrbara, escultor.
Escala, 82.25.674-062-3491. De talla i incrustacions d'alabastre, jaspi, marbre, pedra de les Alcubles. De 17 x 40 x 880 cm. Feta el 1749 per fra Atanasi de Sant Jeroni i fra Francesc de Santa Bàrbara.
Escala, núm. 99.142-328-579, talla en pedra de les Alcubles, de dotze escalons, de 15 x 20 cm. Segle XVII.
Sòcol, núm. 19.472-957-653, talla, incrustacions, alabastre, jaspi, marbre i pedra de les Alcubles, 190 x 2.470 cm. Fet el 1749 per Atanasi de Sant Jeroni, escultor, i fra Francesc de Santa Bàrbara, escultor.
Credença, núm. 26.106-191-532, talla de marbre, de 47 x 90 x 53 cm, feta entre 1732 i 1749 per Josep Cavaller, Francesc Esteve i Josep Miñana.
Paviment en església, núm. 06.11632-694-8424, de pedra de Portaceli, de 3.700 x 2.000 cm, del segle XVII.
Taula d'altar amb emblema central exempt, núm. 49.30.577-466-0548, incrustacions d'alabastre, jaspi, marbre i pedra de les Alcubles, de 101 x 230 x 109 cm. De fra Atanasi de Sant Jeroni i Fra Francesc de Santa Bàrbara, de 1749.
Taula d'altar amb emblema central, creu i corona d'espines, núm. 45.19.281-430-3708, amb incrustacions d'alabastre, jaspi, marbre i pedra de les Alcubles, de 97 x 231 x 130 cm. De fra Atanasi de Sant Jeroni i Fra Francesc de Santa Bàrbara, de 1749.
Retaule amb Dolorosa, núm. 11.18.677-600-2811.17, i taula d'altar tallada, amb marbre, jaspi, incrustacions i alabastre, de 1749, de 1.000 x 470 x 200 cm, de fra Atanasi de Sant Jeroni i fra Francesc de Santa Bàrbara.
Retaule, núm. 45.62.402-013-0897.37, i taula d'altar tallada, amb marbre, jaspi, incrustacions i alabastre, de 1749, de 1.000 x 470 x 200 cm, fet per fra Atanasi de Sant Jeroni i fra Francesc de Santa Bàrbara.
La Dolorosa, núm. 31.07.504-242-4558, del segle XIX, de 165 x 60 x 54 cm, talla daurada i policroma.
Retaule amb la Mare de Déu del Carme, núm. 88.11.827-060-5625.38, de 1.000 x 470 x 160 cm, de fra Atanasi de Sant Jeroni, escultor, i fra Francesc de Santa Bàrbara, escultor, de 1749. Amb taula d'altar amb emblema de font, torre i AM coronada.
Mare de Déu del Carme, núm. 76.61.206-862-1480, de talla policromada i daurada, de 180 x 80 x 60 cm, és del segle XIX.
Retaule de Sant Josep, núm. 04.68.330-331-9714.35, de marbre, jaspi, incrustacions, pedra i alabastre, de 1.000 x 470 x 160 cm. Amb taula dedicada a sant Jeroni; en emblema central amb incrustacions, Betlem; als costats, taula pedra i crucifix i trompeta sobre núvol que indica clarament el pare de l'església, de fra Atanasi de Sant Jeroni i fra Francesc de Santa Bàrbara, de 1749.
Imatge de sant Josep amb l'Infant Jesús al braç, 76.27.399-190-0239, talla policroma platejada i daurada, de 184 x 76 x 50 cm, del segle XIX.
Reixes
Reixa, núm. 84.89.435-480-7398, de ferro forjat, de 210 x 170 x 4 cm, del segle XVII, a l'escala claustral, primer replà.
Reixa, núm. 49.05.459-961-8454, de ferro forjat, de 200 x 130 x 4 cm, del segle XVII, a l'escala claustral, segon replà.
Creu, núm. 22.26.269-692-2873, de ferro forjat, del segle XVII, a l'antiga sagristia.
Ceràmica
Paviment, núm. 40.62.564-062-9929, d'inicis del segle XVII, de 110 x 180 cm, al presbiteri costat de l'Evangeli al mausoleu, porta inferior.
Paviment de taulellets, núm. 54.15.136-547-8377, del segle XVII, de 190 x 190 cm. A la torre del prior.
Paviment que representa Sant Miquel, 71.51.626-437-1142, del segle XVIII, de 275 x 275 cm, sobre suport a la paret de l'antiga sagristia. Era paviment i es va extraure i ara es veu com un quadro.
d) Delimitació de l'entorn afectat
d.1. Caracterització de l'entorn i justificació de la delimitació proposada i de la normativa de protecció
L'entorn d'afecció del monument s'ha delimitat atenent els criteris d'implantació històrica del bé i de protecció paisatgística i arqueològica del lloc, i coincidix amb el definit en el Pla d'Ordenació O-4 del Pla Especial de Protecció i Reforma Interior de l'Àmbit de Planejament de Desenrotllament T-1, Sant Miquel dels Reis, amb catàleg i homologació declarativa del Pla General d'Ordenació Urbana de València, aprovat definitivament per la Resolució de 4 de juliol de 2001, del conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transport. Eixa delimitació va ser objecte d'un informe favorable, amb data 29 de gener de 2001, per l'aleshores Direcció General de Promoció Cultural i Patrimoni Artístic, de la Conselleria de Cultura i Educació.
A pesar de l'amplitud dimensional de l'entorn, cal assenyalar que l'empremta paisatgística del monument a l'horta de València en sobrepassa els límits, però es troba garantida indirectament per la protecció urbanística dels terrenys, lligada, al seu torn, des del vessant patrimonial a partir del Decret 73/2006, de 26 de maig, del Consell, pel qual es va declarar Bé d'Interés Cultural Immaterial el Tribunal de les Aigües de la Vega de Valencia. En el punt 3 de l'annex del Decret, "Mesures de protecció del Bé", es manifesta que "els valors que determinen la incoació es basen en el seu caràcter de representació ritual... lligada a... un territori (l'horta de Valencia)" i que "la conservació del Tribunal de les Aigües de la Vega de Valencia està supeditada al manteniment de les comunitats de regants i de la pràctica de l'agricultura tradicional..., per la qual cosa la Generalitat, en coordinació amb les entitats locals i les comunitats de regants, arbitrarà les mesures oportunes per a garantir la pervivència de la institució". També establix que estes mesures s'articularan a través del Pla d'Acció Territorial de Protecció de l'Horta Valenciana que preveu l'article 22 de la Llei 4/2004, de 30 de juny, de la Generalitat, d'Ordenació del Territori i Protecció del Paisatge.
En efecte, el Monument i el seu paisatge històric es troben immersos a l'horta de València, de la qual són un dels elements patrimonials més significatius, per la qual cosa la pervivència de la dita relació, associada a la subsistència dels terrenys agrícoles del seu ampli veïnat en les extensions paisatgístiques oriental i occidental, es troba clarament justificada en eixe impuls legal i forma part de les directrius de redacció del Pla d'Acció Territorial, i per això s'encomana al dit instrument, i a la consegüent articulació urbanística de les seues determinacions, la necessària protecció de la caracterització d'este territori, i s'ha de permetre l'acotació de l'entorn de protecció segons l'àmplia delimitació municipal que en el seu dia va meréixer un informe favorable i que ací es continua assumint.
El Pla Especial de Protecció i Reforma Interior orienta les seues actuacions a dos objectius fonamentals. D'una banda, protegir i recuperar els valors paisatgístics i ambientals del Monument, remodelant-ne la configuració urbanística en sentit restitutiu i pacificador enfront de les alteracions que impròpiament ha experimentat (la més espectacular, l'edificació d'una torre d'habitatges d'onze plantes davant de les portes mateix del recinte monumental), i, d'una altra, la dotació auxiliar i de gaudi urbà que cal associar a una implantació cultural i científica de la importància, a escala de Comunitat Valenciana, de la Biblioteca Valenciana. Eixes premisses expliquen la valoració patrimonial positiva feta en el seu dia i, en conseqüència, l'assumpció bàsica de les seues determinacions per la present normativa.
De manera col·lateral, el pla establix algunes mesures de menor concurrència patrimonial, però amb una explicació en clau local-territorial que no significa necessàriament una translació física unívoca, ja que, en la traducció pràctica, a l'hora de materialitzar-se, han de requerir una nova ponderació. Això ocorre amb les demandes de connectivitat entre els nuclis urbans de Tavernes Blanques i València, que, a més del positiu retraçat de l'antiga carretera de Barcelona, la qual en l'actualitat discorre agressivament al costat mateix de la tanca i la portada del recinte conventual, per a distanciar-lo cap a l'oest i facilitar l'embocadura amb el carrer del Comte de Lumiares (via de penetració que, en dualitat amb l'històric camí a Morvedre, actual avinguda de la Constitució -eix d'eixida-, constituïx la porta nord del nucli urbà de la capital), reivindicaven altres possibilitats alternatives, que donaven lloc a l'establiment d'una zona de reserva estructural de la xarxa viària (Pla O-2), nord-sud, més a occident, i, amb això, una ocupació d'horta innecessàriament esponjadora de la disposició dotacional de l'equipament. En l'actualitat, la Generalitat proposa resoldre eixa connectivitat alternativa per mitjà de la implantació d'una línia tramviària, derivació de la T-2 en execució, que, des de la parada situada en la ronda o bulevard nord - avinguda dels Germans Machado- i utilitzant la reserva davant del monestir, accedisca al cor del nucli de Tavernes Blanques. La introducció de la dita infraestructura, paisatgísticament i mediambientalment compatible amb els valors del lloc, la seua desitjable aproximació i servici a la seu de la Biblioteca Valenciana i la consegüent remodelació de la zona associant-hi la solució viària de l'antic eix o carretera de Barcelona predefinida pel pla, a més d'atendre les reivindicacions locals de connectivitat, permeten aprofundir en l'aplicació de les directrius preservatives del Pla d'Acció Territorial de Protecció de l'Horta Valenciana sobre este entorn, i fer possible tant el desencadenament d'una millora en la planificació que reproporcione i relocalitze les reserves auxiliars i dotacionals en favor de la realitat agrícola i del rescat paisatgístic del lloc, com la vinculació urbanística de les actuacions a àrees urbanitzables del veïnat nord, exteriors a l'entorn, que garantisquen la viabilitat de la pretesa rehabilitació territorial de la zona. La normativització, per tant, haurà de preveure l'afavoriment d'esta possibilitat, establint una reserva cautelar a les determinacions urbanístiques actuals que incidixen sobre estos punts.
d.2. Delimitació
Origen: Intersecció dels eixos dels carrers Santiago Rusiñol amb el de l'avinguda de la Constitució, punt A.
Sentit: Antihorari.
Línia delimitadora: Des de l'origen, punt A, la línia recorre l'eix del carrer Santiago Rusiñol, gira al nord per l'eix del carrer Pare Vinyes, creua l'avinguda Germans Machado i incorpora el camí de l'Alqueria d'Albors fins a girar al nord-oest i incorporar la séquia de Rascanya i el camí paral·lel a esta. Creua l'avinguda de la Constitució i prosseguix per l'eix d'un carrer sense nom fins al sòl no urbanitzable. Inclou la parcel·la 78 del polígon cadastral 023 i seguix a l'est, incloent pels límits est les parcel·les 220, 85, 205, 84, 83 i 239. Creua l'avinguda Germans Machado i prosseguix incorporant la parcel·la 02 de l'illa cadastral 59618. Continua pel límit oest de la parcel·la 03 de la dita illa i la travessa per la prolongació de la mitgera sud de la parcel·la 03 fins a l'eix del carrer Comte de Lumiares. Gira al nord per l'eix del carrer fins a l'eix del carrer Santiago Rusiñol, pel qual prosseguix fins al punt d'origen.
e) Normativa de protecció del Monument
Monument
Article 1
Cal atindre's al que disposa la secció segona, del capítol III, del títol II, de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, relativa al règim dels béns immobles d'interés cultural.
Article 2
Els usos permesos en el Monument són tots els que siguen compatibles amb la posada en valor i el gaudi patrimonial del Bé i que contribuïsquen a la consecució dels dits fins. L'autorització particularitzada d'ús s'ha de regir pel que disposa l'article 18 de l'esmentada Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
Entorn de protecció
Article 3
Atesos els antecedents de validació patrimonial, segons l'informe favorable de l'aleshores Direcció General de Promoció Cultural i Patrimoni Artístic, de la Conselleria de Cultura i Educació, de 29 de gener de 2001, quant a l'ordenació i la regulació bàsica d'este àmbit cal ajustar-se, de manera transitòria i fins que s'adapte als requisits establits en la Llei 5/2007, de 9 de febrer, al que disposa el Pla Especial de Protecció i Reforma Interior de l'Àmbit de Planejament de Desenrotllament T-1, Sant Miquel dels Reis, amb catàleg i homologació declarativa del Pla General d'Ordenació Urbana de València, aprovat definitivament per la Resolució de 4 de juliol de 2001 (BOP 08.08.01, DOGV 25.10.01) del conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transport, amb les reserves cautelars següents:
- D'acord amb la valoració patrimonial de l'horta de València, associada a la declaració com a Bé d'Interés Patrimonial Immaterial del Tribunal de les Aigües i les directrius preservatives del corresponent Pla d'Acció territorial, s'ha d'equiparar el tractament dels espais d'horta del present àmbit i tots s'han de regir per la regulació protectora de l'article 3.1 de Pla, parcel·les sobre sòl SNU PH-1.
- L'ordenació del segment oest de l'àmbit queda supeditada a la resolució, en termes de protecció d'horta, integració mediambiental i rehabilitació paisatgística, de la connectivitat intermunicipal sobre l'eix viari que per a la reubicació de l'antic eix o carretera de Barcelona es predefinix en el pla. En cas d'implantar-se una plataforma tramviària amb pas a través de l'entorn, s'haurà de fer coincidir l'execució de la plataforma i la remodelació viària i associar les dos traces davant del monument de manera que la relació física de relativa proximitat faça partícips els usuaris dels valors patrimonials de l'àmbit i permeta que el nou transport públic done servici directe a la seu de la Biblioteca Valenciana.
Article 4
De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del monument requerirà l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de cultura. Esta autorització s'ha d'emetre d'acord amb els criteris establits en la present normativa, i per als aspectes que no s'hi prevegen, s'han d'aplicar directament els criteris establits en l'article 39 de la llei esmentada. La present normativa regirà amb caràcter provisional mentre no es revise, si cal, l'actual Pla Especial, a fi de resoldre adequadament la connectivitat de la zona, reproporcionar l'assignació d'espais a favor de la caracterització tradicional i donar viabilitat al conjunt de la remodelació rehabilitadora que la posada en valor requerix.
Totes les intervencions requeriran per a ser autoritzades la definició precisa de l'abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la transcendència patrimonial.
Article 5
Sense perjuí del que disposa l'article anterior, d'un sospesat informe tècnic municipal es podrà derivar la no-necessitat del tràmit d'autorització previ en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació i decoració interior dels immobles, en especial dels no catalogats.
En estos casos, l'Ajuntament haurà de comunicar a la Generalitat en el termini de deu dies la concessió de la llicència municipal, adjuntant, com a mínim, l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la falta de transcendència patrimonial.
Article 6
La contravenció del que preveuen els articles anteriors determinarà la responsabilitat de l'Ajuntament, en els termes establits en l'article 37 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià.
Article 7
Totes les actuacions que puguen tindre incidència en la correcta percepció i la dignitat en la contemplació de l'escena o paisatge urbà del monument i el seu entorn, com seria el cas de l'afecció dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o plantació d'arbres, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc., o com podria ser-ho també l'afecció de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualsevol altre d'un tipus i unes conseqüències similars, hauran de sotmetre's a l'autorització de la conselleria competent en matèria de cultura, que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat abans esmentats.
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior als plans de façana dels edificis que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i durant un temps limitat, sol·licite i obtinga autorització expressa.
Article 8
Qualsevol intervenció que afecte el subsòl del Monument o del seu entorn de protecció s'ha de sotmetre al que disposa el títol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià.