Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 10177, del 28-02-2025 (2025/3533)

ANUNCI pel qual es fa pública la Sentència número 374/2025, de la Sala Social del Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana sobre la impugnació del VII Conveni Col·lectiu per a la Indústria de Taulells, Paviments i Rajoles Ceràmiques de la Comunitat Valenciana 2023-24.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   10487

Data del DOGV
:   28-02-2025

Secció del DOGV
:   IV. ADMINISTRACIÓ DE JUSTÍCIA

Número del document
:   2025/3533

CVE
:   JKFZ-X-7111-6907

Data del document
:   06-02-2025

Organisme emissor
:   Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana

Tipus de document
:   Anunci

Anàlisi jurídica

 Descriptors 

:   * Conselleria d'Economia Sostenible, Sectors Productius, Comerç i Treball
    * conveni col·lectiu

NIG: 5024607872058842840

Procediment en única instància: impugnació conveni col·lectiu 25/2024. Negociat: 10

Presidenta, Inmaculada C. Linares Bosch

Esperanza Montesinos Llorens

Encarnación Lorenzo Hernández

València, 6 de febrer de 2025

Composta per magistrades citades al marge, ha dictat la següent,

Sentència número 374/2025

En el procediment en única Instància – 000025/2014, seguit sobre impugnació del conveni col·lectiu (Sector del Taulell), a instàncies d'ASEMPLEO, Associació d'Agències d'Ocupació i Empreses de Treball Temporal, representada per la graduada social Carolina Roo Pereiro, en substitució del lletrat Alfredo Briales Porcioles designat. D'una altra part i com a demandats: l'Associació Espanyola de Fabricants de Taulells i Paviments Ceràmics (ASCER), representada per la lletrada Josefina Rodríguez García; el sindicat Comissions Obreres del País Valencià, representat pel lletrat Isidro Monteagudo López; el sindicat FICA-UGT País Valencià, representat per la lletrada Ana M.ª Mejías García; ha sigut convocat el Ministeri Fiscal, que va comparéixer representat pel Luís Carlos Díez Lirio, havent actuat com a ponent M.ª Esperanza Montesinos Llorens.

*Antecedents de fet*

Primer. En este Tribunal va tindre entrada demanda datada el 18 d'octubre de 2024, presentada pel lletrat Alfredo Briales Porcioles en representació d'ASEMPLEO, Associació d'Agències d'Ocupació i Empreses de Treball Temporal (en endavant, ASEMPLEO) en matèria d'impugnació d'Acord Col·lectiu per a la Indústria de Taulells, Paviments i Rajoles Ceràmiques de la Comunitat Valenciana 2023-24, publicat en el DOGV de 14.08.2024, contra l'Associació Espanyola de Fabricants de Taulells i Paviments Ceràmics (en endavant, ASCER); el Sindicat, Comissions Obreres del País Valencià (d'ara en avant, CCOO); i el Sindicat, FICA-UGT País Valencià (en endavant, UGT), en la qual sol·licita sentència per la qual es decrete la nul·litat de l'article 8 del Conveni Col·lectiu al·ludit, ja que el mateix incorre en lesivitat per als interessos del seu client.

Segon. Per Decret de 22 d'octubre de 2024 es va admetre a tràmit la demanda, es va designar ponent i es va assenyalar per a la celebració dels actes de conciliació i juí el dia 19 de novembre de 2024, sol·licitant-se per la part actora la suspensió de l'inicial assenyalament que es va fixar per al dia 4 de febrer dels corrents en què va tindre lloc l'acte del juí al qual van comparéixer les parts i el Ministeri Fiscal en els termes que s'han indicat en l'encapçalament, i es dona com a intentat i celebrat sense efecte el primer dels actes, i tot seguit se celebra l'acte del juí en el qual les parts van al·legar quant al seu dret va convindre i, després de la pràctica de la prova, circumscrita a la documental, les parts van elevar a definitives les seues conclusions, i el Ministeri Fiscal va informar en favor de la desestimació de l'excepció proposada pels sindicats codemandats i l'estimació de la demanda, i les actuacions han quedat concluses per a sentència.

Tercer. En la tramitació del present procediment s'han observat les prescripcions legals.

*Fets provats*

Primer. En el *Diari Oficial de la Generalitat Valenciana*  (DOGV) de 14 d'agost de 2024 (núm. 7002) es va publicar la Resolució de 18 de juny de 2024, del Servici de Relacions Laborals i Gestió de Programes de la Direcció General de Treball, Cooperativisme i Seguretat Social, per la qual es disposa el registre i publicació del text del VII Conveni Col·lectiu per a la Indústria de Taulells, Paviments i Rajoles Ceràmiques de la Comunitat Valenciana 2023-24.

Segon. L'article 8 del citat conveni col·lectiu disposa el següent: «Les empreses afectades pel present conveni de conformitat amb la legislació vigent, podran concertar amb les empreses de treball temporal, si bé, en benefici i promoció de l'ocupació directa, hauran d'observar els següents compromisos:

a) La contractació amb empreses de treball temporal a fi de cobrir llocs de treball mentres dure el procés de selecció o promoció per a estos, no podrà superar els dos mesos.

b) Les empreses incloses en l'àmbit d'aplicació d'este conveni s'obliguen a no concertar contractes de posada a disposició, per causa d'acumulació de tasques o excés de comandes, per més de sis mesos dins d'un període de dotze. Tal limitació ha d'entendre's referida exclusivament a la permanència en l'empresa usuària del treballador en missió.

c) Les empreses incloses en l'àmbit d'aplicació d'este conveni pagaran als treballadors en missió, a la finalització del seu contracte i a través de l'empresa de treball temporal, una indemnització equivalent a la diferència entre la legal que hagen de cobrar amb càrrec a l'empresa de treball temporal i l'equivalent a 25 dies de salari per any de servici, prorratejant-se per mesos els períodes de duració inferior a l'any. El conjunt de les dos indemnitzacions no podrà superar el límit de 25 dies de salari/any de servici o de la fracció que resulte aplicant la regla de prorrateig abans expressada».

Esta redacció apareixia en els mateixos termes, en els convenis I a VI del sector i del mateix àmbit.

Tercer. Mitjançant sentència d'esta Sala número 1383/2014 de data 29 de maig d 2014, dictada en les actuacions del procés d'única instància número 17/2014, que és ferm, es desestimava la demanda interposada per FEDETT Associació d'Empreses de Treball Temporal, contra Organizacion Empresarial ASCER (Associació d'Agències d'Ocupació i Empreses de Treball Temporal), MCA-UGT (Metall Construcció i Afins d'UGT), FECOMA-CC.OO (Federació de Construcció, Fusta i Afins de Comissions Obreres) en la qual s'impugnava per il·legalitat, el text de l'article 8 del Conveni Col·lectiu per a la Indústria de Taulells, Paviments i Rajoles Ceràmiques de la Comunitat Valenciana, amb vigència des del dia de la seua publicació fins al 31 de desembre de 2014, publicat en el DOGV de 12 d'abril de 2013 (núm. 7002).

Esta sentència obra incorporada en els rams de prova d'ASCER (doc. 1) i CCOO (doc. 10) i es té per reproduïda en la seua integritat.

*Fonaments de dret*

Primer. 1. Com s'ha indicat en els antecedents d'esta resolució, el plet es contrau a analitzar la impugnació que, invocant lesivitat la demandant, ASEMPLEO, imputa a la redacció de l'article 8 del del VII Conveni Col·lectiu per a la Indústria de Taulells, Paviments i Rajoles Ceràmiques de la Comunitat Valenciana 2023-24, que hem transcrit en els antecedents, la qual al seu juí vulnera el que es disposa en la disposició addicional quarta de la Llei 14/1994, d'1 juny, en redacció procedent de la Llei 35/2010, de 17 setembre, mentres implica una restricció molt àmplia del recurs a empreses de treball temporal en el sector afectat pel conveni, que al seu juí, contradiu frontalment la Directiva 2008/104/CE, del Parlament Europeu i del Consell, de 19 novembre 2008, relativa al treball a través d'empreses de treball temporal.

2. Els codemandats es van oposar a la demanda, invocant prèviament les representacions dels dos sindicats codemandats, l'excepció de cosa jutjada, sustentada en la sentència a què s'ha fet referència en el FPTERCER del relat, al·ludint al fet que, en la mesura en què la dicció del conveni col·lectiu en el precepte qüestionat, ha sigut la mateixa que en el seu moment va examinar i va avalar esta sala en esta resolució, eixa decisió produïx efectes directes i prejudicials en este plet que no poden ser desconeguts i han d'assortir els corresponents efectes en este debat.

Amb vista al fons de la qüestió van al·ludir al fet que l'article 8 del Conveni se sotmet a les prescripcions d'article 15 d'Estatut dels Treballadors (d'ara en avant, ET); no imposa obligacions a les ETTs, només modalitzacions autoritzades en l'àmbit de la negociació col·lectiva, a determinades contractacions que han d'interpretar-se com a mesures d'afavoriment dels treballadors d'estes, quedant el gravamen en la indemnització superior prevista la finalització del contracte, a càrrec de la usuària i no de les ETTs; negant que puga qualificar-se la regulació continguda en este precepte en els termes de gravetat exigits per l'art. 165.1 b) de la Llei reguladora de la jurisdicció social (d'ara en avant, LRJS); advocant al fet que tals previsions tenen per objecte l'interés general d'afavorir l'ocupació de qualitat i indefinida, així com protegir els treballadors de mode particular en un sector en què l'activitat, a causa del contacte amb la pols de sílice és especialment perillosa; invocant que l'autoritat laboral no ha posat cap objecció al text, i, finalment negant que s'haja acreditat per l'accionant, el perjuí efectiu causat.

Segon. 1. Hem de començar per analitzar i resoldre l'excepció de cosa jutjada formulada pels dos sindicats codemandats, a efecte de la qual cosa, forçós resulta acudir a l'article 222, de la Llei d'enjudiciament civil (LEC) en l'apartat 4 del qual es disposa que, «El resolt amb força de cosa jutjada en la sentència ferma que haja posat fi a un procés vincularà al tribunal d'un procés posterior quan en este aparega com a antecedent lògic del que siga el seu objecte, sempre que els litigants dels dos processos siguen els mateixos o la cosa jutjada s'estenga a ells per disposició legal».

2. Sobre la cosa jutjada, la recent sentència del TS de 17.12.2024, RCUD 13/2023, ens recorda didàcticament i recopilant doctrina, la qual cosa transcrivim: Tercer. 1. La nostra sentència de 7 de març de 2000 (Rcud. 1165/1998), després de declarar que el principi de cosa jutjada material s'integra en els mandats constitucionals dels articles 9 (principi de seguretat jurídica) i 24 (tutela judicial efectiva), indica que la cosa jutjada en la seua manifestació positiva ha entrat en el dret públic en obligar el jutjador a reconéixer la seua existència en totes les resolucions que adopte, de manera que ni tan sols s'exigix que siga excepcionada, sinó que pot apreciar-se d'ofici. Igualment, la Sala ha establit que, també, pot estimar-se l'efecte positiu de la cosa jutjada en este cas. En este sentit la STS de 17 de desembre de 1998 (Rcud. 4877/1997) recordant les SSTS de 23 octubre 1995, de 29 maig 1995 i de 15 abril 1992, assenyala que, dins de la concepció de l'efecte positiu de la cosa jutjada que pondera l'element prejudicial de connexió lògica entre dos decisions judicials, hi ha dos possibles alternatives: 1) la més rigorosa que considera que només el que s'ha incorporat a la part dispositiva de la sentència és susceptible de produir eixa vinculació... i 2) la més flexible que sosté que la vinculació afecta també a aquells elements de decisió que sent condicionants de la part dispositiva no s'incorporen a este de manera específica, encara que actuen sobre ell com a determinants lògics. Esta és la concepció que la Sala acull en la Sentència de 29 maig 1995, en la qual s'establix que «la jurisprudència no exigix que el plet nou siga una reproducció exacta d'un altre precedent per a aplicar la presumpció legal, perquè no és necessari que la identitat es produïsca respecte de tots els components dels dos processos, sinó que, encara que en algun d'ells no concórrega la més perfecta igualtat, és bastant que es produïsca una declaració precedent que actue com a element condicionant i prejudicial de la resolució que ha de dictar-se en el nou juí». En definitiva, la sentència que, en el propi plet, desconeix una altra anterior que va adquirir fermesa, vulnera els principis de tutela judicial efectiva (article 24 de la Constitució) i de seguretat jurídica (article 9.3), ja que el principi de la cosa jutjada material s'integra en aquells dos mandats constitucionals.

2. Com hem recordat en nostra STS 26 desembre 2013 (Rcud. 386/2013), esta Sala ha tingut ocasió de pronunciar-se sobre l'abast de l'article 222 de la Llei d'enjudiciament civil i ho ha fet, entre altres, en SSTS de 3 de maig de 2010, recurs 185/07, i de 18 d'abril de 2012, recurs 163/11, en les quals ha establit el criteri flexible amb què han d'interpretar-se, aplicar-se i apreciar-se les identitats a què es referix l'esmentat precepte, com ho feia esta Sala en relació amb el derogat 0539 DY. D'esta concepció àmplia de la cosa jutjada es fa ressò ara la LEC en l’article 222 que, en to més condescendent, ha mitigat el rigor en l'apreciació de les identitats, amb especial incidència en la subjectiva perquè, segons este precepte, en relació amb l'article 10 del propi text legal, la cosa jutjada afecta a les parts del procés en què es dicte i als seus hereus i causahavents, així com als subjectes, no litigants, titulars dels drets que fonamenten la legitimació de les parts, tant de les que compareguen i actuen en juí com als titulars de la relació jurídica o objecte litigiós.

En este sentit, hem vingut declarant que l'aplicació de l'efecte de la cosa jutjada no precisa que el nou plet siga una exacta reproducció d'altres anteriors, sinó que, malgrat l'absència d'alguna de les identitats n'hi ha prou que no produïsca una declaració precedent que actue com a element condicionant i prejudicial de la resolució que ha de dictar-se en el nou juí perquè no hi ha dubte que els fets asseguts en el primitiu procés són vinculants en el segon, atés que si pogueren discutir-se els ja ferms, equivaldria a poder revisar subreptíciament l'executòria [STS de 9 de desembre de 2010, (Rec. 46/2009)]. A diferència del que ocorre amb l'efecte negatiu, l'efecte positiu de la cosa jutjada no exigix una completa identitat, que de donar-se exclouria el segon procés, sinó que per a l'efecte positiu és suficient que el decidit -el jutjat- en el primer procés entre les mateixes parts actue en el segon procés com a element condicionant o prejudicial, de manera que la primera sentència no excloga el segon pronunciament, però el condiciona, vinculant-lo a la dispositiva.

Per la seua part la STS de 4 de març de 2010 (Rec. 134/07) establia: "1. A tal afirmació arribem, partint de les següents consideracions: a) la cosa jutjada és una projecció del dret fonamental a la tutela judicial efectiva i seguretat jurídica, exigint que les resolucions judicials tinguen l'eficàcia que suposa l'execució en els seus propis termes i el respecte a la fermesa de les situacions jurídiques declarades (a part de les quals en elles se citen, SSTC 190/1999; 58/2000; 135/2002; 200/2003 I 15/2006) b) per això s'imposa una concepció àmplia de la cosa jutjada i la consegüent interpretació flexible dels seus requisits [entre les recents, SSTS de 9 de desembre de 2010 (Rec. 46/2009) ; 5 de desembre de 2005, (Rec. 996/04) i 6 de juny de 2006, (Rec. 1234/05)]; c) amb major motiu s'imposa eixa flexibilitat en aplicar-se a una relació com la laboral, de tracte successiu i susceptible de plantejaments plurals per diferents subjectes d'una idèntica pretensió, de manera que no ha d'excloure's l'efecte de cosa jutjada material pel fet que en els processos posats en comparació s'hagen exercitat accions distintes per subjectes diferents [SSTS de 30 de setembre de 2004 (Rec. 1793/03) i de 20 d'octubre de 2004 (Rec. 4058/2003), que fan ressò de la precedent de 29 de maig de 1995]; i d) conforme al 222 LEC, "la cosa jutjada ... exclourà, conforme a la llei, un ulterior procés l'objecte del qual siga idèntic al del procés en què aquella es va produir" [paràgraf 1] i que "el resolt amb força de cosa jutjada ... vincularà al Tribunal d'un procés posterior quan en este aparega com a antecedent lògic del que siga el seu objecte, sempre que els litigants dels dos processos siguen els mateixos o la cosa jutjada s'estenga a ells per disposició legal"».

En definitiva, com hem reiterat en la STS 70/2024, de 17 de gener (Rec. 108/2022) es tracta de l'anomenat "efecte positiu" de la cosa jutjada, respecte del qual esta Sala ha sostingut que es configura com una especial vinculació que, en determinades condicions, es produïx entre dos sentències, en virtut de la qual, el decidit per la resolució dictada amb caràcter ferm en el primer procés vincula la decisió que ha d'adoptar-se en la segona quan la primera decisió actua com a element condicionant de caràcter lògic o prejudicial en la segona [STS de 25 de maig de 2011 (Rcud. 1582/2010)], de manera que l'aplicació de l'efecte de la cosa jutjada no precisa que el nou plet siga una exacta reproducció d'altres anteriors, sinó que, malgrat l'absència d'alguna de les identitats n'hi ha prou que no produïsca una declaració precedent que actue com a element condicionant i prejudicial de la resolució que ha de dictar-se en el nou juí [SSTS de 9 de desembre de 2010 (Rec. 46/2009), abans citada, criteri que se seguix ja en la STS de 23 d'octubre de 1995 (Rcud. 627/1995); i és reiterat en sentència recents, com les SSTS de 3 de març de 2009 (Rcud. 1319/2008); i de 20 de gener de 2010 (Rcud. 3540/2008)]. Per tant, "l'important és la connexió de les decisions; no la identitat d'objectes, que per definició no podria produir-se" [SSTS de 25 de maig de 2011 (Rcud. 1582/2010) i de 4 octubre 2012 (Rec. 273/ 2011)].

Projectada esta doctrina al nostre cas, forçós resulta desestimar l'excepció en tant que ni es dona identitat subjectiva entre els litigants dels processos comparats, ni n'hi ha respecte de l'objecte i causa de demanar en l'un i l'altre, ja que, tal com explícitament s'indica en el primer fonament de la sentència d'esta sala de 29 de maig de 2014, dictada en el procés 17/2014, «A pesar que el suplique també conté una referència a la "manifesta lesivitat" del conveni, és la veritat que tant del text de la demanda com del tràmit de ratificació en l'acte del juí, va quedar establit que la impugnació es basa en la suposada il·legalitat de l'esmentat precepte per contindre limitacions a la contractació a través de les empreses de treball temporal».

Tercer.1. Amb vista al fons del debat, ens remetrem a la doctrina continguda en les successives sentències del Tribunal Suprem que, examinant diverses clàusules convingudes en altres convenis sobre la matèria, ens donen la clau de la seua resolució. Especialment i en tant que invoca els antecedents i resol la majoria de les objeccions que formulen els codemandats en este plet, la dictada per l'alt Tribunal en 11 de setembre de 2024, RCUD259/2022, que comença per recordar-nos, en relació amb la normativa que la demandant invoca a favor seu, la qual cosa seguix: «2. L'article 4 de la Directiva 2008/104/CE, de 19 de novembre de 2008, relativa al treball a través d'empreses de treball temporal, establix: "1. Les restriccions o prohibicions al recurs a la cessió temporal de treballadors per empreses de treball temporal hauran d'estar justificades exclusivament per raons d'interés general relatives, sobretot, a la protecció dels treballadors cedits per empreses de treball temporal, a les exigències en matèria de salut i seguretat en el treball o a la necessitat de garantir el bon funcionament del mercat de treball i d'evitar possibles abusos. 2. A tot tardar el 5 de desembre de 2011, els estats membres, després de consultar als interlocutors socials, de conformitat amb la legislació nacional, els convenis col·lectius i les pràctiques nacionals, revisaran les restriccions o prohibicions establides al recurs a la cessió temporal de treballadors a fi de comprovar si continuen estant justificades per les raons exposades en l'apartat 1. 3. En cas que estes restriccions o prohibicions estiguen establides en convenis col·lectius, els interlocutors socials que hagen negociat l'acord corresponent podran efectuar la revisió a la qual es referix l'apartat 2"».

L'aparició de la indicada directiva va implicar l'obligació de la seua transposició al dret intern, la qual cosa necessàriament va comportar la necessitat de modificació de la Llei 14/1994, d'1 de juny, d'empreses de treball temporal (LETT), la qual cosa es va dur a terme, primerament, a través del Reial decret llei 10/2010, de 16 de juny, de mesures urgents per a la reforma del mercat de treball; i, seguidament per la Llei 35/2010, de 17 de setembre, de mesures urgents per a la reforma del mercat de treball. En eixe sentit interessa destacar que, per la qual cosa als presents efectes interessa, es van modificar els articles 8.b) i 11 LETT i es va introduir una disposició addicional segona, sobre treballs o ocupacions d'especial perillositat per a la seguretat i la salut en el treball i es va incorporar una nova disposició addicional quarta, en la qual s'establix: «A partir de l'1 d'abril de 2011, se suprimixen totes les limitacions o prohibicions actualment vigents per a la celebració de contractes de posada a disposició per les empreses de treball temporal, inclosa l'establida en la disposició addicional quinta de la Llei 30/2007, de 30 d'octubre, de contractes del sector públic, amb l'única excepció del que s'establix en la present Llei. A partir d'eixa data, les limitacions o prohibicions que puguen ser establides només seran vàlides quan es justifiquen per raons d'interés general relatives a la protecció dels treballadors cedits per empreses de treball temporal, a la necessitat de garantir el bon funcionament del mercat de treball i a evitar possibles abusos. (...) Les empreses de treball temporal no podran realitzar amb les administracions públiques contractes de posada a la disposició de treballadors per a la realització de tasques que, per una norma amb rang de llei, estiguen reservades als funcionaris públics».

Tal com posen en relleu, tant el preàmbul de la Directiva 2008/104/CE, com les exposicions de motius de les normes que van transposar el seu contingut 2008/104/CE, la millora de la base de protecció dels treballadors cedits per empreses de treball temporal ha d'anar acompanyada d'una revisió de les restriccions o prohibicions de què podria ser objecte el recurs a la cessió temporal de treballadors; per tant, només poden justificar-se tals restriccions o prohibicions per l'interés general relatiu, en particular, a la protecció dels treballadors per compte d'altri, les exigències de salut i seguretat en el treball i la necessitat de garantir el bon funcionament del mercat de treball, inclosa la necessitat d'evitar possibles abusos".

2. En el nostre cas, el precepte discutit del conveni, que hem traslladat literalment al relat en el FPSEGON, comença per realitzar el que considerem tota una declaració d'intencions per a justificar el que sens dubte suposa un elenc de gravàmens per a desincentivar que les empreses del sector contracten amb les ETTs, com és la indicació que dirigix a estes empreses en relació amb els compromisos que els imposa, raonant ser el seu objectiu, "en benefici i promoció de l'ocupació directa" que no podem entendre, com se suggerix pels codemandats, amb altres fins que l'expressament assenyalat, per descomptat alié al de foment de l'ocupació indefinida enfront del temporal o a la protecció dels treballadors de les ETTs enfront de la perillositat de l'activitat relacionada amb el contacte amb la pols de sílice. L'objectiu és explícit i concret i interpretem que de cap manera pot subsumir-se en alguna de les circumstàncies eventualment justificatives de les limitacions que a l'empara de la legislació analitzada, s'acomoda a la doctrina que acabem de transcriure.

De conformitat amb tal doctrina, doncs, no consta circumstància de valor, relatiu als fins superiors que la directiva transposada en la DA 4a LETT assenyala, que empare o justifique les limitacions de l'article 8 que com hem vist, només té per finalitat promoure la contractació directa, enfront de la interposada a través de la contractació amb ETTs.

Amb vista a les restants objeccions, seguix la sentència del TS de 11.09.2024 assenyalant que, "2. Una altra raó argumental que esgrimixen els recurrents es referix al fet que les restriccions i limitacions imposades s'han dut a terme, mitjançant la negociació col·lectiva, el resultat de la qual -el conveni- té força vinculant segons l'article 37 CE i el compliment de la qual resultaria obligat tal com es desprén dels articles 82 i 85 ET". Obliden els recursos que l'autonomia col·lectiva com a font reguladora de normes cogents està subjecta i subordinada a la llei, com es desprén -sense cap dificultat tècnica- dels articles que invoquen els recursos. Així l'article 37.1 establix que la llei garantirà el dret a la negociació col·lectiva laboral, així com la fora vinculant dels convenis, que -de conformitat amb el que es disposa en l'article 85 ET- actuen dins del respecte a la llei. Com ja va advertir nostra STS 288/2022, de coagents 31 de març (Rec. 59/2020) és irrellevant que l'impugnat siga producte de l'autonomia col·lectiva perquè, precisament, el que es denuncia és el que col·lectivament s'ha acordat i això pot ser objecte de control judicial per les vies processals com les que ací s'han activat.

A més, hem afirmat [SSTS 288/2022, de 31 de març (Rec. 59/2020) i 52/2020, de 23 gener (Rec.157/2018)] que el conveni col·lectiu no pot contindre clàusules obligacionals que afecten als qui no són part en la negociació, ni en el seu contingut normatiu cal establir condicions de treball que hagueren d'assumir empreses que no estigueren incloses en el seu àmbit d'aplicació. Així s'inferix de l'art. 82.3 ET, en disposar que els convenis col·lectius regulats pel seu títol III obliguen a tots els empresaris i treballadors inclosos en el seu àmbit d'aplicació, en el qual només poden estar compresos els qui, formal o institucionalment, van estar representats per les parts intervinents en la negociació del conveni [entre les recents, SSTS de 21 de desembre de 2010 (Rec 208/09); d'11 de juliol de 2011 (Rcud. 2861/10) de 17 de setembre de 2012 -(Rcud 2693/11); i de 19 de setembre de 2012 (Rcud. 3056/11)]. Recentment, la Sala en STS 333/2019, de 6 de maig (Rcud. 4452/17) ha mantingut que una administració sense conveni propi no pot quedar afectada pel que es disposa en un conveni sectorial del qual ni ha format part ni està representada pels firmants d'este.

És més, encara que la negociació col·lectiva poguera limitar o prohibir la contractació amb les ETT, en el marc de l'article 85 de l'ET, al qual es referix la sentència recorreguda i des dels arguments que oferix, caldria acreditar raons d'interés general relatives a la protecció dels treballadors cedits per estes empreses o que amb això es garantix el bon funcionament del mercat de treball o s'evita possibles abusos, res de la qual cosa sembla esdevindre amb la previsió que ací s'impugna.

3. Tampoc impedix apreciar l'existència de lesivitat perquè l'autoritat laboral no haja actuat enfront dels convenis col·lectius que, com el present, hagen pogut contemplar clàusules d'exclusió com la que ací es valora ja que això no impedix als tercers actuar i acudir a la via judicial i en via judicial deixar constància de la lesivitat que justifica la pretensió. Com tampoc el que existisquen debats en la negociació col·lectiva que afecten el referit tema ja que tampoc això obstaculitza la impugnació judicial que es permet per la LRJS».

3. Cert és que, en el supòsit d'actuacions, no s'imposa obligació alguna directa a les ETTs tal com s'argumenta pels codemandats, però és obvi que, al marge de la legalitat d'una previsió que imposara obligacions a tercers (el que no és el cas d'actuacions) el gravamen que de mode indirecte pressuposa contractar amb les ETTs en eixos termes per a les empreses del sector, redunda de mode indiscutible en el tercer accionant, sobre qui repercutix de mode fatal i preclar la seua possibilitat de contractar en el sector, perquè l'efecte clarament desincentivador per a acudir a les ETTs en eixes pitjors condicions redundarà en suma en elles, reduint la seua possibilitat de competència lliure en el mercat, en ser limitada la duració de la contractació si és el cas i incrementat substancialment l'import de la indemnització que la usuària ha d'abonar a la finalització del contracte dels empleats d'aquelles, d'altra banda, també col·lateralment perjudicats, sense causa que legitime la diferència de tracte amb els treballadors temporals contractats directament per la usuària que obvie és pensar, optarà per la contractació menys onerosa; mal plural (a les ETTs i als seus treballadors) que, finalment, enfront de la qualificació que es postula pels demandats, considerem sens dubte de l'entitat suficient, com per a obtindre la qualificació de lesió greu en els termes que exigix l'art. 165.1 b) LRJS i que determina la nul·litat per lesivitat del precepte analitzat, la qual cosa ens conduïx en suma, a l'estimació de la demanda.

Vistos els articles citats i altres de general i pertinent aplicació,

DISPOSEM

Que, desestimant l'excepció de cosa jutjada oposada i, estimant la demanda entaulada per ASEMPLEO, Associació d'Agències d'Ocupació i Empreses de Treball Temporal enfront de l'Associació  Espanyola de Fabricants de Taulells i Paviments Ceràmics (ASCER); el Sindicat, Comissions Obreres del País Valencià; el Sindicat, FICA-UGT País Valencià; havent sigut part el Ministeri Fiscal, declarem la nul·litat per lesivitat de l'article 8 del VII Conveni Col·lectiu per a la Indústria de Taulells, Paviments i Rajoles Ceràmiques de la Comunitat Valenciana 2023-24, publicat en el *Diari Oficial de la Generalitat Valenciana*  (DOGV) de 14 d'agost de 2024 (núm. 7002).

Sense expressa declaració sobre costes processals.

La present sentència comunique's a l'autoritat laboral i publique's en el butlletí oficial de la província en el qual ho va ser el citat conveni col·lectiu.

Notifiqueu la present resolució a les parts i al Ministeri Fiscal, i indiqueu que en contra s'hi pot interposar recurs de cassació, que podrà preparar-se dins del termini dels cinc dies hàbils següents a la notificació. El recurs podrà preparar-se, verbalment o per escrit dirigit a esta mateixa Sala, indicant com a destinatari expressament: "Sala social del Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana de València, València [5143319557]", indicant que qui no tinga la condició de treballador, no siga beneficiari del sistema públic de la Seguretat Social o no tinga reconegut el dret d'assistència jurídica gratuïta, haurà de depositar la quantitat de 600,00 € en el compte que la Secretaria d'esta Sala té oberta en el Banc de Santander, compte: XXXXXXXXXXXXXXX, o per transferència al compte centralitzat següent: XXXXXXXXXXXX, afegint a continuació en la casella "concepte" les dades assenyalades per a l'ingrés en metàl·lic. Així mateix, d'existir condemna dinerària, haurà d'efectuar en el mateix termini la consignació corresponent en este compte, indicant la clau 66 en lloc de la clau 35. Transcorregut el terme indicat, sense preparar-se recurs, la present sentència serà ferma.

Així s'acorda i firma.

  

València, 6 de febrer de 2025

Inmaculada C. Linares Bosch

Presidenta