Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 5048, del 13-07-2005 (2005/8170)

RESOLUCIÓ de 8 de juliol de 2005, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de Jardí Històric, a favor del Jardí Botànic de la Universitat de València.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5048

Data del DOGV
:   13-07-2005

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2005/8170


Data del document
:   08-07-2005

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Resolució

Descriptors 

:   * Universitat de València
    * València
    * horticultura
    * ben cultural
    * protecció del patrimoni

RESOLUCIÓ de 8 de juliol de 2005, de la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de Jardí Històric, a favor del Jardí Botànic de la Universitat de València. [2005/X8170]
  
Vistes les sol·licituds formulades pel rector de la Universitat de València, entitat titular del Jardí Botànic, per diversos col·lectius ciutadans, així com els requeriments efectuats pel síndic de Greuges de la Comunitat Valenciana, en el sentit que es prosseguisca o s'incoe, si és el cas, l'expedient per a la declaració com a Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Jardí Històric, del mencionat recinte immoble.
  
Vistos els antecedents de què disposa este centre directiu i els informes emesos pel Servici de Patrimoni Arquitectònic i Mediambiental favorables a la incoació de l'expedient per a la seua declaració com a Bé d'Interés Cultural.
  
Vist, així mateix, l'informe favorable a la declaració del Jardí Botànic emés per la Universitat Politècnica de València, de data 14 de maig de 2003, entitat que gaudix de la consideració d'institució consultiva de la Generalitat Valenciana en matèria de patrimoni cultural, tal com preceptua l'article 7 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Atés que per a atendre allò que s'ha sol·licitat, i segons el que disposa l'article 27.7 de l'esmentada Llei, es requerix la incoació d'un nou expedient respecte del ja iniciat mitjançant una resolució, de 23 de novembre de 1982, de la Direcció General de Belles Arts, Arxius i Biblioteques del Ministeri de Cultura (BOE d'11.01.83). I atés que hi ha una petició expressa, en eixe sentit, que consta a este efecte, del titular de l'immoble.
  
Esta Direcció General, en l'exercici de les atribucions que li atorga el Reglament Orgànic i Funcional de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, aprovat pel Decret 183/2004, d'1 d'octubre, del Consell de la Generalitat, resol:
  
Primer. Incoar expedient per a la declaració de Bé d'Interés Cultural, amb categoria de Jardí Històric, a favor del Jardí Botànic de la Universitat, a València.
  
Segon. De conformitat amb el que disposa l'article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure'l, així com les seues parts integrants, pertinences i accessoris per a la seua més perfecta identificació, com també delimitar l'entorn afectat i fixar les normes de protecció del bé i d'este àmbit en els annexos que s'adjunten a la present resolució.
  
Tercer. En compliment d'allò que s'ha preceptuat en l'article 27.3 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià, notificar esta resolució als interessats i a l'Ajuntament de València i fer-los saber que, de conformitat amb el que establixen els articles 35 i 36 en relació amb l'article 27.4 de la Llei, la realització de qualsevol intervenció, tant en el monument com en el seu entorn, haurà de ser autoritzada preceptivament per esta Direcció General amb caràcter previ a la seua realització i a l'atorgament de llicència municipal si és el cas, quan esta resulte preceptiva, així com qualsevol canvi d'ús en l'immoble que contrau la present incoació, de conformitat amb el que disposa l'article 33 de la dita llei.
  
Quart. La present incoació, d'acord amb el que establix l'article 33 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determina la suspensió de l'atorgament de llicències municipals de parcel·lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i la resta d'actes d'edificació i ús del sòl que afecten l'immoble i el seu entorn de protecció, així com de les dites actuacions quan siguen dutes a terme directament per les entitats locals. Queden igualment suspesos els efectes de les ja atorgades, suspensió, els efectes de la qual, de conformitat amb la limitació temporal continguda en l'incís segon de l'article 33 de la Llei 4/98, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, es resoldran després de la declaració.
  
No obstant, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià podrà autoritzar les actuacions mencionades quan considere que, en aplicació de les normes de protecció determinades per la present resolució, no perjudiquen manifestament els valors del bé que motiven la incoació, així com les obres que, per causa major o interés general, hagueren de realitzar-se inajornablement, segons el que disposa l'incís primer del referit article.
  
Quint. Que en compliment d'allò que s'ha preceptuat en l'article 27.3 de la Llei es notifique la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural per a la seua anotació preventiva i al Registre de la Propietat de València al mateix fi.
  
Sext. Que la present resolució, amb els seus annexos, es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
  
València, 8 de juliol de 2005.- El director general de Patrimoni Cultural Valencià: Manuel Muñoz Ibáñez.
  
ANNEX I
  
Dades sobre el bé objecte de la declaració
  
1. DENOMINACIÓ
  
Principal: Jardí Botànic de la Universitat de València.
  
2. DESCRIPCIÓ
  
a) Immoble objecte de la declaració
  
(Basat principalment en el text de Joaquín Berchez en el catàleg de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, ressenyat en la bibliografia)
  
Dades històriques
  
Es té notícia d'horts de plantes medicinals que es remunten al segle XVI, en estreta dependència amb l'ensenyança de la medicina en la universitat. La referència més antiga és de l'any 1567, quan els Jurats de la Ciutat, en nomenar Joan Plaça doctor en medicina, li adscriuen l'obligació d'herboritzar ?arreplegar espècies- i que compte «amb un hort en el qual es planten les dites herbes necessàries per a la docència». Posteriorment, en 1631, es té notícia de diversos episodis i localitzacions sobre estos horts d'herbes medicinals i els seus doctors i catedràtics responsables, però sense continuïtat assegurada.
  
En 1733 es parla, des de la Universitat, d'un recinte que ha de facilitar la ciutat, però caldrà esperar fins a 1757 en què el rector Lores propose directament la creació d'un jardí botànic integral i complet (hort, museu, espai de docència i de conferències, annexos de servicis, etc.) en una ubicació pròxima a l'Albereda. En 1778 la ciutat aprova estes previsions que, no obstant, no arriben a fer-se realitat fins a vint anys després.
  
Resulta evident que esta concepció d'un jardí botànic, de mires més amples i sistemàtiques, pren cos en paral·lel al desenvolupament de l'estudi de la Botànica com a ciència independent de la Medicina, que es consolida en el segle XVIII, de la mà del reformisme il·lustrat, interessat per la riquesa de la terra i la millora dels cultius. Ja en 1767, Gregori Maians reclama un jardí que siga responsabilitat del catedràtic de Botànica, però que no descuide les plantacions d'interés per a la medicina i, en 1786, la Universitat de València aprova la reforma dels plans d'estudis, amb la càtedra de Botànica independent de la càtedra de Medicina i, per tant, dóna major urgència a la necessitat un jardí botànic. La Reial Societat Econòmica d'Amics del País Valencià, interessada en les millores dels cultius, també volia concórrer amb l'Ajuntament a fer realitat esta dotació científica aportant terrenys per a la ubicació de l'Albereda, i al mateix temps apuntava que als aspectes instructius i utilitaris s'havia d'afegir l'aspecte lúdic, que poguera servir també, «per al decor, bellesa i recreació del passeig públic».
  
Però esta conjunció no seria tan fàcil, perquè les dos parts volien remarcar les seues respectives prioritats: la científica i docent, centrada en un repertori sistemàtic representatiu del món botànic, per part de la Universitat i la més utilitària d'aplicació a l'agricultura, per part de la Societat Econòmica. La ciutat, finalment en 1798, cedí a la Universitat els terrenys promesos, però ben prompte se suspengueren les plantacions, segons pareix per la mala qualitat del sòl i les molèsties produïdes al veí passeig de l'Albereda. Com a nova i definitiva ubicació, la ciutat oferí en 1802 un hort regat directament per la séquia de Rovella, anomenat de Tramoieres, situat al carrer de Quart, enfront del convent de Mínims de Sant Sebastià i prop del riu Túria, que va donar origen a l'actual Jardí Botànic.
  
La Universitat posà el cèlebre botànic Vicente Alfonso Lorente al càrrec de la nova instal·lació i el dotà de mitjans per a desenvolupar-la. El terreny trapezoïdal d'unes quatre hectàrees, acollí sobre un sistema de quadres ?sistema de Linneo- els planters, sense descuidar la provisió d'herbaris, locals per a la càtedra de Botànica, cambra per als jardiners i altres dependències. El nivell del resultat obtingut li permeté aconseguir, de seguida, gran renom entre els de més prestigi, i establir relacions particularment amb el de Madrid. Este prometedor inici rebé ben prompte la connexió de la invasió napoleònica, especialment destructiva en el raval de Quart. Lorente també va participar en els esdeveniments, fou fet presoner i condemnat a mort, però se salvà per intervenció al seu favor del botànic francés Lleó Dufour.
  
Després del desastre i de la mort de Lorente en 1813, el jardí no es recuperà fins a la dilatada direcció entre 1829 i 1867 de Josep Pizcueta, catedràtic de medicina, que va escometre la reforma i actualització com el primer d'Espanya. Respongué a la petició de la Societat Econòmica i s'innovà amb experiències d'aclimatació de plantes originals d'Amèrica, mentre es constituí la càtedra d'Agricultura, dirigida per Joaquín Carrascosa. I en un procés de convergència que seria sancionat per l'Orde Reial de 1834, es va manar reunir en el Jardí Botànic les dos ensenyances d'Agricultura i Botànica, la qual cosa generaria l'ampliació del terreny del Jardí botànic.
  
En 1843, Pizcueta, auxiliat per Felix Robillard, substituí l'organització de Linneo pel mètode natural d'Endlicher i, després de la reforma d'estudis de 1845, rebé importants recursos per a plantacions i també per a construccions d'aclimatació, com un extens hivernacle de fusta projectat per l'arquitecte Timoteu Calvo, un umbracle i xicotetes estufes que, en conjunt, accelerarien espectacularment l'èxit i creixement d'aquelles. En 1856 es va publicar el catàleg del jardí, amb més de 6.000 espècies vivents i l'herbari.
  
D'este impuls és fruit perdurable la construcció, entre 1860 i 1862, de l'estufa de ferro i vidre, projectada en 1859 pel prestigiós arquitecte Sebastián Monleón, autèntica avantguarda constructiva i lingüística pel que fa als referits materials, costosa tant en tecnologia com en economia i en execució. De 24 metres de longitud, 8,25 metres de llum i 9 metres d'alçària, és una coberta envidrada de 465 metres2, orientada al migdia, que seguix la traça d'un quart de circumferència des del sòl fins a un mur vertical i genera un espai adossat a este. Les seues dimensions podien donar acollida a certs vegetals com l'Astarapea, Aràlia, Chorisia speciosa o el ficus Benjamí, que arribava a créixer més de 5 metres i no tenia cabuda en les altres estufes.
  
En buscar finançament, la Universitat argumenta la necessitat inexcusable, científica, per al manteniment correcte del centenar d'exemplars exòtics que ja té implantats, però també el prestigi, perquè «pel nombre de plantes que conté, per la seua saludable vegetació, pot ja competir amb els primers d'Europa», i esta construcció era presentada com exponent d'estar al dia en les conquistes del progrés i de la ciència.
  
Al mur de l'estufa s'hi afegiria més endavant una edificació adossada, rematada amb una torreta, a manera de Miramar, per a dependències de direcció i d'investigació, fins a constituir un afortunat immoble que encara perdura. Lamentablement, no han arribat fins als nostres dies altres elements d'interés com les mencionades construccions de fusta, els primitius umbracles i hivernacle, a pesar que este últim va ser reconstruït, segons projecte de 1867 de l'arquitecte Ildefonso Fernández, del qual tenim constància gràfica. Segurament degueren ser substituïts pels actuals de ferro, durant l'últim quart del segle XIX.
  
Posteriorment, cap a final de segle, amb la direcció d'Arévalo Baca, es van construir les xicotetes estufes situades al costat del planter de llavors, i es van concloure les obres, en 1888, de l'estufa de major dimensió, anomenada també «de la bassa» per la proximitat dels dos elements, concebuda segons el model de la ja descrita en 1861.
  
L'any 1900 es va inaugurar l'actual Umbracle, també de ferro, sobre un cos de rajola, obra inspirada en les marquesines ferroviàries, projectada en 1897 pel polifacètic arquitecte madrileny Arturo Mélida Alinar, que vindria a completar la dotació del recinte i a oferir un dels espais més atractius per al seu gaudi.
  
Altres moments històrics d'interés van ser la incorporació del Jardí Botànic a la Facultat de Ciències, mentre que, sota la direcció de Rafael Cisternes i Fonseret (1867-1876) i, més tard, de Josep Arévalo Baca (1876-1888) s'incrementaren les activitats de l'Escola Botànica del recinte i el caràcter pràctic i experimental de les seues plantacions, impulsades per l'auge agrícola del moment.
  
Entre 1879 i 1880 es produí l'extensió septentrional que configurarà el recinte que ara coneixem, mentres que la relació urbana respecte dels carrers del beat Gaspar Bono i de Quart no canvia fins el present segle XXI. Entre 1879 i 1980 es produí la implantació del recinte col·legial de Sant Josep o dels Pares Jesuïtes.
  
A partir de la riuada de 1957 i gràcies a la tenacitat del director Ignacio Docavo, es produí el rescat del jardí i la reconstrucció de diverses construccions malaguanyades, entre 1962 i 1968, i es procurà incorporar-hi altres elements d'interés sobre les ciències naturals.
  
Posteriorment, sent-ne director el també catedràtic Manuel Costa, es procedí a la rehabilitació integral del jardí (sanejament de les plantacions, alternatives d'irrigació, atenció dels seus quadres, etc.) i els elements arquitectònics més característics (tanca del recinte, hivernacles, estufes, umbracle, pavelló,...). També es construí l'anomenat edifici d'investigació sobre les expropiades edificacions que recauen al carrer de Quart.
  
En l'actualitat, a més de la preservació del jardí històric, es treballa en la seua continuïtat com a centre d'estudi, recerca, desenvolupament i divulgació de la cultura botànica. Investiga sobre flora, biosistemes i vegetació. Participa en projectes internacionals relacionats amb la biodiversitat vegetal i l'estudi de plantes autòctones. Disposa de biblioteca, herbari i germoplasma. Promou congressos d'especialistes i jornades, trobades i exposicions divulgatives.
  
En este moment el Jardí Botànic de la Universitat constituïx un espai científic i docent, vegetal, arquitectònic i històric, i, a més, característic del paisatge urbà.
  
b) Parts integrants
  
- Espais arquitectònics
  
- El mateix recinte, delimitat per tanca massissa, la séquia de Rovella i les edificacions adossades que el rodegen.
  
- La séquia de Rovella, al seu pas pel recinte i el registre de servici.
  
- L'estructura de quadres i parterres històrics ?l'Escola Botànica- amb les antigues séquies que els alimentaven, així com les traces bàsiques o principals de la resta.
  
- L'edifici central ?antiga Direcció- i l'hivernacle major ?o tropical- a este associat.
  
- L'Umbracle.
  
- L'Hivernacle de la Bassa i l'estany que hi dóna nom.
  
- Les quatre ?estufes' o hivernacles menors o ?d'exhibició'.
  
- La Caseta del Romero i l'hivernacle ?de propagació' associat.
  
- L'antiga Caseta de Llavors o planter, posteriorment caseta del Gabinet de Didàctica i de l'Escola d'Agricultura.
  
- El pavelló, antic taller i aquari, actual Unitat Didàctica de Botànica (sala d'exposicions).
  
- Àmbits i exemplars de rellevància botànica (els més valuosos)
  
Col·leccions vives:
  
- En l'Escola Botànica, constituïda per la col·lecció de les plantacions dels 16 quadres de la zona sud més antics (concebuts des de l'origen), dedicades a les plantes vasculars (gimnospermes i angiospermes), destaquen, pel seu port i antiguitat, els exemplars de coníferes (Pinus, Cupressus, Cedrus, Taxodium,...), un excepcional Ginkgo biloba, palmeres, etc.
  
- Les palmeres, ben representades ?més d'una cinquantena d'espècies- a l'aire lliure en diversos enclavaments del jardí i les tropicals, en hivernacle.
  
- Les plantes aquàtiques, en les basses del jardí.
  
- La muntanyeta, amb rocall, rierol i arena per als ambients de diverses plantes mediterrànies i endemismes.
  
- Els quadres d'espècies d'ús alimentari: cítrics, fruiters i plantes d'horta.
  
- Les plantes suculentes, d'adaptació a l'adversitat d'àmbits secs i calorosos de tot el planeta.
  
- Gespes i coníferes, en un àmbit únic, referents de la cultura jardinera anglosaxona.
  
- Les plantes medicinals més arrelades al nostre entorn.
  
- Les plantes d'interés econòmic per a la vida quotidiana: proveïdores d'alimentació bàsica per animals i persones, i de teixits.
  
- Les plantes exòtiques, carnívores i orquídies, protegides pels hivernacles.
  
- Les plantes d'ombra, en l'umbracle.
  
Col·leccions seques:
  
- L'herbari: uns 40.000 plecs, recopilats des de 1957 i provinents de donacions i intercanvis.
  
- El Banc de Llavors, d'obtencions pròpies o d'intercanvi, en particular del nostre àmbit, endèmiques i amenaçades.
  
Escultura:
  
- Bust del naturalista valencià Simón de Rojas Clemente, de l'escultor Carmelo Vicent.
  
c) Delimitació de l'entorn afectat
  
Descripció:
  
Es tracta d'una zona singular, les primeres implantacions de la qual van ser l'antiga alqueria i hort de Tramoieres, on després es va ubicar el Jardí Botànic en 1802, el convent de Mínims que donaria pas en 1725-39 a l'actual església de Sant Miquel i Sant Sebastià (Bé d'Interés Cultural, amb categoria de Monument declarat en 1983) i altres horts i alqueries.
  
Posteriorment, estos horts van ser triats per a la construcció en 1879-80 del Col·legi de Sant Josep o dels Pares Jesuïtes, sobre el passeig de la Petxina, com a eix més prestigiós de l'expansió urbana oest de la ciutat.
  
El col·legi va ser concebut com a edificació exempta al mig d'una parcel·la enjardinada. Va ser projectat per l'arquitecte José Quinzá Gómez com un trident de naus presidit en la nau central per la capella, en estil neobizantí de l'arquitecte Joaquín María Belda Ibáñez, el qual, a la mort de Quinzá, es va fer càrrec del projecte.
  
En l'actualitat, la porció nord-oest del primitiu recinte col·legial té atribuïda una edificabilitat potencial pel planejament que, en cas de materialitzar-se, precisa atindre's a les condicions característiques d'este front urbà, antic Eixample oest i hui part del conjunt històric de la ciutat de València.
  
El Jardí Botànic i el col·legi de Sant Josep constituïxen, en la seua posició extrema nord-occidental, un àmbit identificatori i nuclear de tal Eixample protegit de la ciutat, al seu torn, límit respecte de la trama residencial que, amb una categoria econòmica popular de gran homogeneïtat (finques de vivendes «de renda» de quatre altures), va ser alçada seguint la mateixa norma, tipologia i llenguatge arquitectònic i constructiu de l'últim terç del segle XIX.
  
El conjunt de la zona respon a un model d'expansió d'acord amb la Llei d'Eixample de Poblacions de 1876, de caràcter higienista i racionalitzador, d'acord amb les preocupacions i progressos de l'època. Es tracta en concret de la zona d'expansió huitcentista extramurs del sector oest del recinte murallat, articulada sobre els eixos històrics del camí de Quart, el més antic i conformador del raval del seu nom, i el camí de Serrans, en la vora del riu i pel passeig de la Petxina, i conegut també en el segle XIX com a camí Reial de Madrid o a Conca pels Serrans i, més avant, carretera de Madrid a Castelló.
  
Esta zona rebé un impuls expansiu amb l'enderrocament de les muralles de la ciutat a partir del 1865 i va ser planificada o integrada, d'acord amb el Projecte d'Eixamplament de la ciutat de València, firmat pels arquitectes Joaquín María Arnau, José Calvo i Luis Ferreres en 1884 i aprovat en 1887, però en redacció des de 1883. Esta planificació incorporava el Jardí Botànic, l'església i el col·legi. Posteriorment, segons projecte de parcel·lació de 1888-1889 de Felipe Labrandero, mestre d'obres, es donà pas al carrer Túria, l'edificació del qual es retardà fins al primer terç del segle XX, amb una altra escala i llenguatge arquitectònic que dotaren el seu àmbit d'una caracterització pròpia.
  
Justificació:
  
El criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció d'acord amb les pautes legals que arbitren els articles 28.2. b) i 39.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, consistix a incloure dins de la seua àrea els elements urbans següents:
  
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el BIC, en les quals qualsevol intervenció que es realitze puga afectar-lo tant visualment com físicament.
  
- Parcel·les que recauen al mateix espai públic que el BIC i que constituïxen el seu entorn visual i ambiental immediat i en el qual qualsevol intervenció que es realitze puga comportar una alteració de les condicions de percepció d'este o del caràcter de l'espai urbà.
  
- Espais públics en contacte directe amb el BIC i les parcel·les enumerades anteriorment i que contituïxen part del seu ambient urbà immediat.
  
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que, encara que no tinguen una situació d'immediatesa amb el BIC, afecten de forma fonamental la percepció d'este.
  
Línia delimitadora:
  
Origen. Cantó nord-oest de l'encreuament dels carrers de Borrull i del carrer del Botànic. Punt A.
  
Sentit. Horari.
  
Línia delimitadora. Des de l'origen, la línia continua per l'alineació nord del carrer de Borrull fins a la Gran Via de Ferran el Catòlic, per on continua per l'alineació est ajustada a la tanca oest de l'antic col·legi de Sant Josep dels Pares Jesuïtes, tot prolongant esta última línia fins a creuar el passeig de la Petxina i incorporar la barana, mur i talús de la ribera dreta del caixer del Túria pel qual continua aigües avall fins a arribar a l'embocadura del carrer del Doctor Sanchis Bergón, on, ajustat a la línia est que fa xamfrà amb el passeig, creua este últim per a trobar-se amb l'alineació sud del referit carrer que continua fins al carrer de Túria seguint per l'alineació oest d'esta fins a creuar el carrer de Quart, i continua per la mateixa alineació fins a la mitgera entre les parcel·les número 05 i 06 de l'illa cadastral número 49497 del carrer de Túria. Des d'esta mitgera, la línia recorre les posteriors de les parcel·les número 05, 04, 03, 02, 01 i 15 d'esta illa. Creua el carrer del Botànic i continua novament en perpendicular, per l'alineació oest d'este carrer, fins a l'origen.
  
3. NORMATIVA DE PROTECCIÓ DEL JARDÍ HISTÒRIC I EL SEU ENTORN
  
Jardí Històric:
  
Article primer
  
Caldrà ajustar-se al que disposa la secció segona, del capítol III, del títol II de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, relativa al règim dels béns immobles d'interés cultural.
  
Article segon.
  
Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i que contribuïsquen a la consecució de tals fins.
  
Entorn de protecció:
  
Article tercer
  
De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del Jardí Històric, requerirà la amb l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de cultura. Esta autorització s'emetrà conforme als criteris establits en la present normativa i, en allò no previst en esta, per mitjà de l'aplicació directa dels criteris establits en l'article 39 de l'esmentada Llei.
  
Totes les intervencions requeriran, per al seu tràmit autoritzatiu, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
  
Article quart
  
Sense perjuí del que disposa l'article anterior, per mitjà de sospesat informe tècnic municipal, es podrà derivar la no necessitat del tràmit d'autorització previ en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació i decoració interior dels immobles configuradors de l'entorn afectat.
  
En estos casos, l'Ajuntament comunicarà a esta Administració, en el termini de deu dies, la concessió de llicència municipal, adjuntant com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua falta de transcendència patrimonial.
  
Article quint. Criteris d'intervenció
  
1. Seran mantingudes les alineacions del Pla General, llevat de les excepcions especificades per a cada illa.
  
2. Els edificis anteriors a 1950, enquadrats en estes alineacions, hauran de mantindre les façanes originals. Les obres de restauració de façana, així com les de reforma interior que aconseguixen el nivell de rehabilitació global de l'immoble, hauran de repristinar la morfologia exterior, d'acord amb els seus valors arquitectònics específics i la definició primigènia. En els immobles la morfologia dels quals resulte dissonant respecte de la característica de la zona, estes actuacions comportaran l'adequació de la façana i cobertes a les condicions establides en la present normativa per a les edificacions de nova planta. Les intervencions en plantes baixes comportaran el respecte ?i recuperació, si és el cas- de la part corresponent de la façana de l'immoble.
  
3. Les façanes de nova planta o remodelació d'aquelles no tradicionals s'hauran d'adequar amb caràcter estètic i material a la tipologia i acabats de la zona:
  
- Ràfols amb longitud màxima de vol de 35 cm.
  
- Impostes, motlures i elements ornamentals amb una longitud màxima de volada de 15 cm.
  
- Buits de proporció vertical.
  
- No s'admetran balcons ni miradors, mentre no es desenvolupe el Pla Especial de l'entorn de protecció previst en l'article dècim de la present normativa i este prenga en consideració la conveniència o no d'estos elements.
  
Article sext
  
La normativa particularitzada per a les illes i espais públics de l'entorn, en atenció a les seues condicions singulars, serà:
  
Illa 49704 (carrers del Botànic, de Borrull, del Doctor Peset Cervera, de Sant Sebastià i de Quart)
  
Es garantirà la conservació i posada en valor de la xemeneia industrial existent en l'interior de l'illa.
  
Es mantindrà l'alineació corba històrica de l'illa que recau a la plaça de Sant Sebastià.
  
La plaça de l'església haurà de ser tractada com un espai unitari de vianants enjardinat en atenció a la seua doble circumstància de trobar-se situat al costat de l'accés principal de dos béns d'interés cultural: el Jardí Històric i l'església de Sant Miquel i Sant Sebastià.
  
Illa 49242 (carrers del Botànic, de Túria i de Quart)
  
L'edificació de la parcel·la cadastral número 03, situada al carrer de Quart, número 73, haurà de ser conservada fins que el requerit Pla Especial de l'Entorn de Protecció determine la conveniència o no del seu manteniment.
  
Illa (antiga) 47967 (Gran Via de Ferran el Catòlic, passeig de la Petxina, carrer del beat Gaspar Bono i de Quart).
  
a) L'edificació del col·legi Sant Josep haurà de mantindre el seu caràcter d'edificació aïllada envoltada d'espais lliures arbrats dins de la parcel·la cadastral 06, amb l'ús educatiu cultural atorgat pel Pla General d'Ordenació Urbana de 1988 i amb la possibilitat de reedificació de l'ala est enderrocada en els anys 70 del segle passat.
  
b) L'antiga alqueria que subsistix, anterior a la implantació del col·legi i fins i tot del mateix Jardí Botànic (catalogada amb nivell 2 pel Pla General d'Ordenació Urbana) serà objecte de rehabilitació i posada en valor.
  
c) La resta del terreny corresponent a la parcel·la cadastral 03 qualificat com Educatiu Cultural limitarà l'edificabilitat assignada pel Pla General a la conformació d'un espai lliure unitari enfront del Jardí Botànic, l'alqueria i el col·legi, i constituirà, en cas de materialitzar-se esta edificabilitat, un nou element arquitectònic harmonitzador entre els immobles que recauen a la Gran Via de Ferran el Catòlic i a este espai. A este efecte, l'ocupació màxima del terreny serà de 1.000 metres quadrats de sòl, i el nombre màxim de plantes de 5, sempre que no supere l'altura de cornisa del veí col·legi de Sant Josep. L'edificabilitat màxima serà l'assignada pel Pla General d'1 m2t/m2s per a tota la parcel·la, incloent-hi la superfície construïda de l'alqueria.
  
d) Les parcel·les actualment ocupades per edificacions modernes o associades a estes, 04, 05, 07 i 08 corresponents al denominat «Complex 2000» hauran d'ajustar el seu volum edificatori als paràmetre urbanístics de l'Eixample de Quart. A este efecte, el nombre màxim de plantes serà de 5; per tant, seran considerades «fora d'ordenació diferida». A este efecte en els supòsits que concloga la seua vida útil, es pretenguen o bé obres de reforma de transcendència equiparable a la reedificació, o bé una remodelació amb eliminació de les plantes superiors o una substitució voluntària d'estos, s'hi aplicaran les ordenances de protecció d'esta normativa. Tot això sense perjuí de la possible aplicació de l'article 21 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià als referits edificis.
  
e) En la porció nord-oest de la primitiva illa cadastral 47448 segregada, hui illa 47628, separada de l'antiga per un vial de vianants, es podrà ubicar una nova edificació adaptada volumètricament a les preexistències que conformen l'anomenat Eixample de Quart, segons els següents paràmetres urbanisticopatrimonials:
  
- Edificabilitat màxima: 16.445 m2 de sostre.
  
- Alineacions:
  
- separació mínima de 29 metres al Jardí de les Hespèrides
  
- nord al passeig de la Petxina, i oest, a la Gran Via Ferran el Catòlic, definides en l'àrea EDA.2 de la modificació del Pla General d'Ordenació Urbana de València (1998).
  
- sud, separació mínima de 10 metres al tancament de la parcel·la de l'antic col·legi dels Pares Jesuïtes.
  
- Nombre màxim de plantes: 5 (planta baixa i 4 plantes en altura).
  
- Altura de cornisa màxima sobre rasant: 16,80 m.
  
- Ús: residencial, terciari, hoteler, en ús exclusiu o mixt.
  
Per tal d'harmonitzar volumètricament este nou edifici amb el pròxim col·legi dels Pares Jesuïtes i mantindre els patrons urbanístics de l'Eixample, s'imposa una separació mínima al tancament de la parcel·la de l'antic col·legi de Jesuïtes. Tenint en compte que l'amplària dels carrers de l'entorn oscil·la entre aproximadament 14 m del carrer Túria, 12 m del carrer Sanchis Bergón i 8 m del carrer Botànic, este nou carrer que es conforma entre el nou edifici i les preexistències del col·legi de Jesuïtes, podrà mantindre les proporcions característiques d'este eixample per mitjà d'una separació mínima de 10 m, ja que es compta amb l'amplitud de la separació i la tipologia discontínua de l'edificació col·legial respecte de la seua actual tàpia. Tot això a fi d'aconseguir la major neutralitat possible respecte del perfil urbà tradicional.
  
Quant a l'altura de cornisa, s'han tingut en compte les alçàries dels edificis de l'antic col·legi de Jesuïtes, a fi que el nou edifici hi harmonitze, tenint en compte la funcionalitat per als usos permesos, així com les altures modals de les edificacions residencials tradicionals de l'àrea de l'Eixample.
  
La coberta de l'edifici haurà de ser plana, sense cossos addicionals, i haurà d'albergar-hi davall les infrastructures, instal·lacions i servicis que siguen necessaris. La morfologia i característiques de l'edificació s'hauran d'ajustar a les condicions estètiques definides en esta normativa per a edificacions de nova planta.
  
Amb el propòsit d'incentivar els usos residencials en la present edificació que es troba inclosa dins de l'Eixample de Quart en el conjunt històric de València, i contribuir amb això a la millor conservació dels seus valors, i al seu torn facilitar la materialització de les edificacions adequades a tal ús en les alineacions límits establides anteriorment, es podrà addicionar una planta àtic reculada, amb una altura màxima de cornisa total de 19,30 m, per mitjà d'estudi de detall que justifique la seua integració paisatgística i coherència tipològica tipològica, addicionar una planta àtic reculada, amb una altura màxima de cornisa total de 19,30 m.
  
f) Els espais lliures que envolten la nova edificació projectada en la parcel·la edificable, rebran un tractament de zona enjardinada, de manera que mantinguen la rasant dels vials adjacents i lliure de servituds derivades de la dita edificació, com ara rampes, escales, ventilacions, etc., excepte les servituds associades exclusivament a aparcaments subterranis que, amb accés des de l'edificació, queden convenientment integrades en els espais enjardinats sense superar les superfícies admissibles que l'article 5.19.3 de l'esmentat Pla General d'Ordenació Urbana té establides respecte d'això. I en coherència amb tal article, i per a fer viable la introducció d'arbrat en raó amb els valors del context botànic, es garantirà una capa de terra almenys d'1 m de grossària, sota rasant. En tot cas, s'haurà de mantindre l'arbrat existent.
  
Així mateix, en idèntic sentit, el carrer del beat Gaspar Bono i la resta de carrers de vianants de l'illa rebran un tractament enjardinat i arbrat que potencie la seua relació amb el Jardí Històric confrontant.
  
Illa 48454 (carrers de la Petxina, de Borrull, de Sanchis Bergón, de Túria i de Quart)
  
Les edificacions que recauen al passeig de la Petxina, atesa la seua antiguitat, morfologia i escala urbana, hauran de ser conservades, ja que s'integren correctament en l'entorn i que en estos moments, després d'una adaptació centenària, contribuïxen a la protecció ambiental del jardí. El manteniment d'estes no comporta augment de l'edificabilitat existent.
  
Article sèptim
  
En allò no regulat per la present normativa, caldrà ajustar-se al que disposen els següents plans urbanístics:
  
- PERI del Vell Llit del Riu Túria (BOP de 07.11.84)
  
- Pla General d'Ordenació Urbana de 1988 (Apn. Definitiva Resolució 28.12.88, DOGV de 16.01.89, BOP de 14.01.89), en el seu text refós i correcció d'errades, Aprovat definitivament per Resolució de conseller d'OPUT, de 22.12.92 (DOGV de 03.05.93, BOP de 27.04.94) segons els termes i excepcions que en esta i en el seu annex es detallen.
  
- Estudi de Detall per a l'Ordenació del Volum Arquitectònic de l'Edifici d'Investigació del Jardí Botànic de València (DOGV de 23.02.94, BOP de 22.04.94).
  
- Modificació Puntual de 1994 del PGOU. En la parcel·la c/ Quart, 102 € c/ beat Gaspar Bono, s/n (DOGV de 28.12.94, BOP de 15.11.94).
  
Article octau
  
La contravenció del que preveu la present normativa determinarà la responsabilitat dels seus causants en els termes establits en la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià i la resta de lleis que s'hi apliquen.
  
Article nové
  
Totes les intervencions que afecten el subsòl del Jardí Històric i el seu entorn de protecció requeriran de la presentació de l'estudi previ arqueològic a què es referix l'article 62 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià. En tot cas, les actuacions arqueològiques que, com a conseqüència de l'esmentat estudi, s'hagen de dur a terme requeriran de l'expressa autorització de la conselleria competent en matèria de cultura.
  
Article deu