Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 5269, del 30-05-2006 (2006/6401)

DECRET 73/2006, de 26 de maig, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural Immaterial el Tribunal de les Aigües de l'Horta de València.
--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5269

Data del DOGV
:   30-05-2006

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2006/6401


Data del document
:   26-05-2006

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * Tribunal de Les Aigües
    * ben cultural
    * legislació
    * cultura popular
    * protecció del patrimoni

DECRET 73/2006, de 26 de maig, del Consell, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural Immaterial el Tribunal de les Aigües de l'Horta de València. [2006/X6401]  
L'article 49.1.5a de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana establix la competència exclusiva de la Generalitat en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arqueològic i científic. Així mateix, l'article 26.2 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determina que la declaració d'un Bé d'Interés Cultural es farà mitjançant decret del Consell, a proposta de la conselleria competent en matèria de cultura, tot això sense perjuí de les competències que l'article 6 de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del Patrimoni Històric Espanyol, reserva a l'administració general de l'Estat.  
De la mateixa manera, l'article 36 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana establix l'especial obligació de la Generalitat a coadjuvar en l'organització del Tribunal de les Aigües de l'Horta de València.   
Per la seua banda, la Llei Orgànica 6/1985, d'1 de juliol, del Poder Judicial, reconeix en l'article 19 al Tribunal de les Aigües de l'Horta de València com a tribunal consuetudinari i tradicional, en desplegament d'allò que preceptua l'article 125 de la Constitució espanyola.  
El Tribunal de les Aigües de l'Horta de València constituïx, sens dubte, una de les manifestacions més representatives i valuoses de la cultura i les formes de vida tradicionals dels valencians, i gaudix d'un ampli grau de reconeixement local, nacional i internacional, per la qual cosa, de conformitat amb el que disposa l'article 45 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, se'n procedix a la declaració com a Bé d'Interés Cultural de caràcter Immaterial.  
Així, mitjançant la Resolució de 30 de març de 2005, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià va acordar tindre per incoat l'expedient per a la declaració com a Bé d'Interés Cultural Immaterial el Tribunal de les Aigües de l'Horta de València.  
En la tramitació de l'expedient s'ha concedit tràmit d'audiència al Tribunal de les Aigües de l'Horta de València, als ajuntaments i a les comunitats de regants subjectes a la jurisdicció de l'esmentat Tribunal.  
En compliment del que disposa l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles i el Consell Valencià de Cultura han emés un informe favorable sobre la declaració.  
En virtut del que exposa la normativa esmentada i d'acord amb el que esta establix, a proposta del conseller de Cultura, Educació i Esport i amb la deliberació prèvia del Consell, en la reunió del dia 26 de maig de 2006,  
DECRETE  
Article 1  
Es declara Bé d'Interés Cultural Immaterial el Tribunal de les Aigües de l'Horta de València.  
Article 2  
La descripció del bé, els seus valors i les mesures de protecció d'este es fan constar en l'annex del present decret.  
DISPOSICIÓ ADDICIONAL  
La present declaració s'inscriurà en la secció 1a de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.   
DISPOSICIÓ FINAL  
El present decret es publicarà en el Boletín Oficial del Estado i entrarà en vigor l'endemà de la publicació en el Diari Oficial de la Generalitat.  
València, 26 de maig de 2006  
El president de la Generalitat,  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ  
El conseller de Cultura, Educació i Esport,  
ALEJANDRO FONT DE MORA TURÓN  
ANNEX  
DESCRIPCIÓ DEL BÉ, VALORS PATRIMONIALS  
 I MESURES DE PROTECCIÓ.  
1. DESCRIPCIÓ  
1.1. Composició i àmbit territorial  
El Tribunal de les Aigües de l'Horta de València està integrat pels síndics que presidixen huit de les comunitats de regants que reguen l'àmbit de l'horta de València més pròxim a la capital del Túria, a saber: Tormos, Rascanya i Mestalla en la ribera septentrional del riu Túria; Quart, Benàger i Faitanar, Favara, Mislata i Rovella en la meridional.   
Els síndics són triats democràticament en el si de cada comunitat de regants mitjançant el vot dels seus membres reunits en junta general i han de ser llauradors, propietaris i cultivadors directes de les seues terres, triats, a més, per gaudir d'una alta consideració moral i cultural entre els comuners, aspecte que reforça l'auctoritas del Tribunal.   
1.2. Funcions  
El Tribunal té una doble funció, jurídica i governativa administrativa, orientada al bon funcionament del complex sistema de regadiu d'arrels andalusines que articula l'horta més pròxima a la ciutat de València.   
Des de l'òptica jurídica, el Tribunal té com a funció dirimir els conflictes per l'ús de l'aigua i del sistema de séquies entre els regants de les comunitats representades, i entre estos i terceres persones alienes a les comunitats.   
Des de l'òptica governativa administrativa, el Tribunal coneix i tracta els assumptes propis de les comunitats que l'integren, i vetla per la correcta distribució de les aigües de reg que constituïxen la dotació històrica de les comunitats representades, en especial per l'aprofitament de les aigües del pantà de Benagéber.   
1.3. La cort dels llauradors  
Per a dur a terme la seua comesa jurídica, els síndics de les comunitats de regants de Tormos, Rascanya, Mestalla, Quart, Benàger i Faitanar, Favara, Mislata i Rovella es reunixen cada dijous (excepte els que van de Nadal a Reis i quan és festiu, que se celebra els dimecres), a la porta dels Apòstols de la catedral de València, al sonar al migdia la campana del Micalet.   
El seu procediment oral es realitza íntegrament en valencià. El funcionament és expeditiu i eficaç: quan es produïx una infracció de les ordenances, el guarda de la séquia cita l'infractor perquè comparega davant el Tribunal de les Aigües de l'Horta de València el dijous següent. Si no acudix, el tornen a citar per dos vegades més (les dos primeres citacions, pel guarda de forma verbal, i la tercera, per l'agutzil del Tribunal i per papereta), i al no comparéixer a la tercera citació, es dóna per admesa la denúncia en totes les seues parts i amb totes les conseqüències, i el jutgen i el condemnen en rebel·lia.  
Una vegada constituït el Tribunal, l'agutzil, després de demanar permís al president, crida de viva veu els denunciats de cada una de les séquies. En cas que n'hi haja, entren en el recinte el denunciat i el denunciant acompanyats del guarda de la séquia a què pertanyen. El denunciant, o si és el cas, el guarda, formula personalment l'acusació. El denunciat es defén també personalment i pot aportar proves noves i testimonis. El president del Tribunal i els altres síndics poden fer totes les preguntes necessàries per a informar-se millor del cas, i fins i tot, si és necessari, es pot arribar a suspendre la sessió perquè els membres del Tribunal puguen anar a veure els fets al lloc on s'han desenvolupat i en presència dels interessats.  
Sense més tràmits, el Tribunal delibera i sentencia, i el president pronuncia tot seguit la fórmula tradicional: .Este Tribunal l'absol.; o .Este Tribunal el condemna a pena, costos, danys i perjuís d'acord amb les Ordenances.. Les decisions són inapel·lables i la sanció s'aplica segons les ordenances de cada séquia.  
Perquè la imparcialitat siga més palpable, el Síndic a la séquia del qual pertany el denunciat no intervé ni en la deliberació ni en la votació de la sentència; només contesta les preguntes del president, si este considera necessari formular-li-les. I també en nom de la imparcialitat, si el president és del mateix costat del riu que el denunciat, jutja el vicepresident, que és del costat contrari del riu.  
Cal tindre present que, des dels anys 40 del segle xx, hi ha un llibre de sentències on es registren de manera succinta les causes resoltes pel Tribunal, amb indicació de la comunitat de regants interessada, del braçal o canal secundari de la séquia on té lloc el litigi, la identificació del denunciat i denunciant, i una descripció concisa dels fets i de la sentència. Estes anotacions s'efectuen amb posterioritat a la celebració del juí.  
1.4. La Junta dels Síndics  
Per al desenvolupament de la seua comesa governatiu administrativa, els síndics de les comunitats de regants de Tormos, Rascanya, Mestalla, Quart, Benàger i Faitanar, Favara, Mislata i Rovella, als quals s'unix el síndic de Xirivella, es constituïxen de forma ordinària en Junta a la Casa Vestidor, immoble ubicat enfront de la porta dels Apòstols de la catedral, una vegada el Tribunal ha alçat la sessió. Els síndics són assistits per al desenvolupament de les dites funcions per un secretari i un lletrat assessor (si n'hi ha), i pels lletrats de les distintes comunitats de regants.   
La Junta dels Síndics també pot constituir-se de forma extraordinària a criteri del president del Tribunal, o a petició d'algun dels síndics. A diferència del que ocorre amb el funcionament jurídic del Tribunal, que és totalment oral, els múltiples assumptes tractats per la Junta dels Síndics són anotats en un llibre d'actes.   
Entre els assumptes més habituals hi ha: el repartiment de despeses entre les comunitats, adoptar acords d'interés processal que constituïxen doctrina per al Tribunal, exercir el règim disciplinari sobre els seus subordinats (actuant de forma oral i succinta), la petició d'aigua de gràcia als alcaldes dels pobles castell (Vilamarxant, Benaguasil, la Pobla de Vallbona i Riba-roja de Túria), i la declaració de sequera, amb el consegüent establiment d'atandar l'aigua entre les diferents comunitats de regants del Tribunal, o, en els casos més greus, amb la consegüent sol·licitud a l'autoritat administrativa de l'establiment del repartiment extraordinari entre els pobles castell, la Reial Séquia de Montcada i les comunitats de regants del Tribunal.   
2. VALORS PATRIMONIALS  
El Tribunal de les Aigües de l'Horta de València, herència viva del sistema de govern de les aigües en l'horta en època islàmica, posseïx un valor excepcional des de l'òptica històrica, antropològica i jurídica, i és un dels principals trets definitoris de la identitat cultural dels valencians, tant com la seua llengua, en la qual s'expressen els seus veredictes. La seua significació excedix amb molt el marc de la Comunitat Valenciana, ja que constituïx un monument del procés històric de gènesi i transferència de la refinada cultura andalusina de l'aigua des dels seus orígens en el Pròxim Orient i en el nord d'Àfrica fins al Nou Món. Un tresor del patrimoni cultural immaterial valencià amb una dimensió universal inqüestionable.  
2.1. Valor històric  
Encara que no es conserva documentació explícita sobre els orígens de la institució, hi ha un consens pràcticament unànime entre els investigadors sobre les seues arrels musulmanes. Vicente Giner Boira, lletrat del Tribunal, va fonamentar els orígens musulmans de la institució en la concessió per Jaume I d'Aragó als pobladors del regne de l'aprofitament franc de les séquies i aigües .segons que antigament és e fo establit e acostumat en els temps de sarrahïns. (Fur xxxv de Jaume I), i en el fet que el Tribunal es reunisca cada dijous, vigília del dia de descans setmanal en el món musulmà, a la porta dels Apòstols de la catedral, antiga mesquita major de València.  
Per la seua banda, Thomas F. Glick, autor d'Irrigation and Society .in'Medieval Valencia (Cambridge, Mass., Harvard University Press, 1970), abona les argumentacions de Giner Boira, i afig evidència empírica que avala l'existència del Tribunal en els segles xiv i xv, la Cort dels Sequiers. L'anàlisi exhaustiva de la documentació valenciana va permetre a l'investigador nord-americà constatar que el .temps dels moros. constituïa un argument d'autoritat recurrent en els pleits baixmedievals en matèria d'aigües; un fet que, sovint, responia a una continuïtat real del disseny físic i institucional dels sistemes valencians de regadiu des de l'època islàmica.   
L'expulsió en massa de la població musulmana de l'Horta no va ser obstacle per a la supervivència de la Cort dels Sequiers. El Tribunal de les Aigües va ser assumit pels conquistadors cristians ja que la seua continuïtat, així com la de les ordenances, usos i costums de les comunitats de regants, garantia la continuïtat del fèrtil paisatge de regadiu que fonamentava la riquesa i el benestar de la capital del nou regne.   
La nova planta jurídica i administrativa implantada per Felip v en 1707, que va suposar la pèrdua de la legislació foral valenciana en favor de les lleis i del règim polític de Castella, no va suposar la desaparició del Tribunal. Tot al contrari, la majoria de les ordenances de les comunitats de regants en vigor, traduïdes al castellà, van ser ratificades pels Borbó.   
La cort dels llauradors també va aconseguir sobreviure al principi d'unitat jurisdiccional imposat per les diferents constitucions espanyoles aprovades al llarg del segle xix. Quan les Corts de Cadis es van proposar l'abolició de les jurisdiccions i tribunals particulars característics de l'Antic Règim, el diputat valencià Francisco Javier Borrull i Vilanova va efectuar una encesa defensa del Tribunal.   
El desenvolupament de la moderna legislació sectorial en matèria d'aigües va ratificar la continuïtat del Tribunal. Les lleis d'aigües de 1866 i 1879 alaben expressament la institució valenciana. En especial, l'última de les lleis, redactada per Antonio Rodríguez de Garrigar, catedràtic de la Universitat de Valencia, va fer del Tribunal un model per a la constitució de jurats de regs en totes i cada una de les comunitats de regants espanyoles, model que va ser exportat a Iberoamèrica.  
L'eficàcia del Tribunal de les Aigües de l'Horta de València com a jurat col·legiat i com a junta mancomunada de síndics encarregats de garantir la bona pràctica del reg, i de facilitar la resolució de les disputes l'ús de l'aigua, tan abundants amb anterioritat a la construcció dels grans embassaments de regulació en la conca del Túria, explica la seua pervivència al llarg dels segles, amb independència dels profunds canvis experimentats per l'ordenament polític i institucional d'Espanya.   
2.2. Valor jurídic  
El professor Víctor Fairén Guillén, en la seua obra El Tribunal de la Aguas de l'Horta de Valencia y su proceso, assenyala que el procediment del Tribunal de les Aigües de l'Horta de València presenta quatre notes distintives que constituïxen un objectiu ideal per a tota cort de justícia:  
. Concentració: en el moment del juí, el Tribunal té totes les dades necessàries per a procedir judicialment.  
. Oralitat: tot el juí es desenvolupa verbalment, des de l'exposició de la denúncia pel denunciant, fins a la defensa del denunciat, els aclariments del guarda i les preguntes dels components del Tribunal, i fins i tot la sentència (que posteriorment es documenta per escrit molt succintament).  
. Rapidesa: tal vegada siga una de les característiques més cridaneres d'este Tribunal, i potser la que més ha influït en la seua supervivència. Si el denunciat acudix a la primera citació es resol el mateix dia; si no, es pot dilatar el procés fins a dos setmanes més, però a la tercera, sense excusa, el jutgen .en rebel·lia., sense estar present.  
. Economia: els juís ocasionen unes despeses mínimes. Els jutges que formen el Tribunal, és a dir, els síndics, no perceben cap sou per la seua funció, ni tan sols dieta. El condemnat només ha de pagar la multa estipulada per les ordenances i les despeses del guarda o de l'agutzil per la citació, que constituïxen les costes processals, a més del pagament, si és el cas, de les responsabilitats econòmiques derivades dels danys i perjuís que s'hagen produït.  
Com ja s'ha dit, les lleis d'aigües de 1866 i 1879 reconeixen el valor del Tribunal de les Aigües de l'Horta de València, constituït en model per als jurats de regs de les comunitats de regants previstos per l'última llei. Este model organitzatiu, inspirat pel mil·lenari Tribunal valencià, va ser assumit per la legislació en matèria d'aigües de diversos països iberoamericans. En 1967, Vicente Giner Boira, lletrat assessor del Tribunal de les Aigües de l'Horta de València, va impulsar la constitució de l'Associació Internacional de Dret d'Aigües (International Association for Water Law), organisme consultiu no-governamental de l'Organització de les Nacions Unides (ONU) en la matèria. En 1997 i 1998, la UNESCO va patrocinar dos trobades que, amb l'epígraf .La gestió de l'aigua en el segle xxi., van servir per a reforçar el reconeixement internacional del Tribunal, la mil·lenària tradició del qual va justificar la proposta de Valencia com a futura seu d'un centre internacional per a la prevenció i gestió dels conflictes de l'aigua.  
2.3. Valor etnològic  
El Tribunal de les Aigües de l'Horta de València representa el compendi d'una sàvia i mil·lenària cultura de l'aigua que endinsa les seues arrels en les cultures hidràuliques del Pròxim Orient i del nord d'Àfrica de l'antiguitat: la cultura de l'aigua d'Al-Andalus, l'Espanya musulmana.  
Els nous pobladors araboberbers van dur a la península Ibèrica un amplíssim bagatge de coneixements quant a la gestió racional de l'aigua, desenvolupat al llarg dels segles en el cinturó de terres àrides que s'estén des de la vall de l'Indus fins a l'Atles marroquina.  
Al-Andalus es va constituir en cresol de les dites tradicions. Cada poble, cada ciutat, va desenvolupar nous i complexos sistemes hidràulics, orientats al regadiu, l'artesanat, els usos industrials i urbans, perfectament adaptats a les circumstàncies climàtiques i geològiques locals, i als diferents requeriments hídrics i labors de la terra propis de l'amplíssima gamma de cultius generalitzada per la revolució agrícola àrab.   
L'empremta tribal dels nous grups de pobladors, depositaris d'una llarga tradició igualitària i cooperativa, va ajudar de forma determinant la constitució dels nous sistemes de regadiu, dissenyats, construïts i mantinguts per un esforç mancomunat. No debades, la séquia de Favara porta el nom d'una de les tribus més rellevants del Magrib, la tribu Hawwara.  
Sobre les restes de l'herència hidràulica romana, desarticulada per la llarga crisi dels segles altmedievals, la nova societat andalusina va dissenyar i va establir entre els segles viii i xi uns nous paisatges que van transformar profundament el territori rural valencià: les hortes. Entre elles, la famosa Horta de València, construïda en part a partir de les séquies mare que naixen de set assuts sobre el riu Túria i que alimenten els regadius sotmesos a la jurisdicció del Tribunal de les Aigües de l'Horta de València.   
El manteniment de la xarxa de séquies de l'horta, molt semblant, d'acord amb Thomas F. Glick, al de l'horta (Ghuta) de Damasc, se sustentava en un sistema igualitari i cooperatiu de treball i retribucions. Per a rebre l'aigua a què la seua heretat tenia dret, cada membre de la comunitat havia de realitzar la seua aportació particular al manteniment del sistema, mantenint en condicions la porció de séquia tocant al seu predi, i abonant a la comunitat el cànon de sequiatge i les derrames extraordinàries amb què es feia front a les despeses necessàries (com ara de la neteja del tram inicial de la séquia mare, on no hi havia regants, mitjançant la contractació de mà d'obra externa a la comunitat, quan estos treballs no es duien a terme mitjançant el treball col·lectiu directe dels comuners).  
L'igualitarisme i la solidaritat implícits en la construcció i el manteniment del sistema hidràulic es traslladaven, igualment, al sistema de govern de les comunitats de regants. Els grans regadius de l'horta andalusina de València constituïen democràcies hidràuliques autogestionàries, sobiranes quant a la determinació de les qüestions que les afectaven, que triaven els seus responsables d'entre els llauradors més respectats.   
Este és el tret historicoantropològic que més singularitza al Tribunal de les Aigües de l'Horta de València, que l'identifica com a herència viva del sistema andalusí del govern de les aigües: les comunitats de regants del Tribunal no estan subjectes a cap autoritat civil externa quant a la resolució dels seus conflictes, ni quant a l'elecció dels seus càrrecs responsables. Així, mentre que en altres territoris valencians la conquista cristiana va suposar una clara intromissió del poder civil en les comunitats de regants (mitjançant la imposició de sequiers o sobresequiers triats i pagats per l'autoritat reial o municipal), a l'Horta de València es va mantindre prístina l'organització de les comunitats de regants, de la mateixa manera que es va assumir íntegra la xarxa de séquies.   
Els nous pobladors cristians, antecedents històrics, per llengua i cultura, dels actuals llauradors de l'Horta, també van assumir dels seus predecessors andalusins un subtil corpus de saviesa hidràulica i agronòmica, que els ha permés afrontar i resoldre les més greus situacions de crisi en l'Horta (per sequeres, excés de pluges o inundacions), i així determinar les labors més adequades per a l'ús responsable de l'aigua, de manera que no es perdera una gota d'aigua en els moments més necessaris. No debades, l'establiment d'atandar amb reg nocturn, o l'obligació de fer cavallons a la parcel·la que ha de ser regada, han constituït determinacions recurrents de la Junta dels Síndics, l'incompliment de les quals ha motivat nombroses causes resoltes pel Tribunal.   
Els síndics del Tribunal de les Aigües de l'Horta de València són, per tant, depositaris d'un corpus de coneixements i d'unes pautes de sociabilitat exemplars, transmesos de forma oral i empírica de generació en generació, per damunt dels avatars de la història; i constituïxen la prova vivent de la capacitat dels grups humans per a organitzar de forma democràtica sistemes tecnològics complexos i extensos des de la base social, mitjançant l'esforç solidari i mancomunat.  
2.4. Senyal d'identitat del poble valencià  
El Tribunal de les Aigües de l'Horta de València va ser, durant els quasi tres segles que hi ha entre els decrets de Nova Planta de 1707 i l'Estatut d'Autonomia de 1982, l'única instància jurídica, administrativa i governativa el procediment i les resolucions de la qual s'expressaven íntegrament en llengua valenciana. Al llarg de la història, nombroses personalitats del món acadèmic i cultural han manifestat el seu respecte i la seua admiració pel mil·lenari Tribunal, considerat màxim exponent de la sàvia, exemplar i mil·lenària cultura de l'aigua dels llauradors valencians.   
El Tribunal, identificat com a compendi de la cultura valenciana de l'aigua, ha sigut immortalitzat en lletra impresa per una plèiade de literats, juristes, historiadors, geògrafs i erudits, entre els quals hi ha Vicente Blasco Ibáñez, Francisco Javier Borrull i Vilanova, François-Jacques Jaubert de Passa, Clements Marckham, Maurice Aymard, Víctor Fairén Guillén o Vicente Giner Boira. El Tribunal, així mateix, ha inspirat l'obra gràfica i pictòrica d'artistes com Tomás Rocafort, Gustave Dorée, Bernardo Ferrándiz, José Benlliure, Ernest Furió o Artur Ballester. La cort dels llauradors sempre ha format part de la iconografia i l'imaginari col·lectiu dels valencians.  
En justa correspondència amb la seua significació patrimonial, l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana va establir en l'article 36 l'especial obligació de la Generalitat a coadjuvar en l'organització del Tribunal de les Aigües de l'Horta de València.   
3. MESURES DE PROTECCIÓ DEL BÉ  
Els valors que determinen la incoació es basen en el seu caràcter de representació ritual, lligada a un espai temporal en què es duen a terme les seues reunions, a un espai físic concret (porta dels Apòstols de la catedral de València) i un territori (l'Horta de València), i les seues característiques úniques, tant a la Comunitat Valenciana com en la resta de l'Estat espanyol.  
De conformitat amb els articles 28 i 45 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, s'establix com a mesura de protecció que la Generalitat coadjuvarà en la conservació dels valors consuetudinaris i tradicionals del Tribunal de las Aigües de l'Horta de València.   
S'encomana a la direcció general competent en matèria de patrimoni cultural que garantisca l'estudi i la documentació d'esta manifestació cultural amb criteris científics i amb incorporació dels testimonis disponibles a suports materials que en garantisquen la pervivència.   
La conservació del Tribunal de les Aigües de l'Horta de València està supeditada al manteniment de les comunitats de regants, i de la pràctica de l'agricultura tradicional de regadiu en l'Horta de València, per la qual cosa la Generalitat, en coordinació amb les entitats locals implicades i les comunitats de regants, arbitrarà les mesures oportunes per a garantir la pervivència d'esta ancestral institució. Estes s'articularan a través del Pla d'Acció Territorial de Protecció de l'Horta Valenciana que preveu l'article 22 de la Llei 4/2004, de 30 de juny, de la Generalitat, d'Ordenació del Territori i Protecció del Paisatge.