Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 6888, del 24-10-2012 (2012/9200)

Notificació de la sentència dictada en el procediment ordinari número 230/2010.
-------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   6888

Data del DOGV
:   24-10-2012

Secció del DOGV
:   IV. ADMINISTRACIÓ DE JUSTÍCIA

Número del document
:   2012/9200


Organisme emissor
:   Jutjat d'Instrucció Número 3 de Gandia

Tipus de document
:   Edicte

Notificació de la sentència dictada en el procediment ordinari número 230/2010. [2012/9200]  
Procediment ordinari 000230/2010  
De: Bancaixa.   
Procurador: Joaquín Manuel Villaescusa Soler.  
Contra: Joana Karola Mancheno Jiménez i Santiago Alexis García Lleó.  
En el procediment de referència s'ha dictat la resolució que literalment diu així:   
«Sentència número 1/2012   
En nom del rei   
Gandia, 16 de gener de 2012   
Amparo Tur Escrivá, magistrada titular d'este Jutjat d'Instrucció número 3 de Gandia (antic mixt 8), ha vist estes actuacions de juí ordinari número 230/2010 que versen sobre la reclamació d'una quantitat; actuacions que han sigut tramitades davant d'este jutjat a instàncies de Caixa d'Estalvis de València, Castelló i Alacant (Bancaixa), amb la representació processal acreditada del procurador dels tribunals Joaquín Villaescusa Soler i amb l'assistència del lletrat Francisco Javier Pla Mas, contra Joana Karola Mancheno Jiménez i contra Santiago Alexis García Lleó, ambdós en situació processal de rebel·lia.   
  
Antecedents de fet  
Primer. En la data del 19 de febrer de 2010, va tindre entrada, en este Jutjat, un escrit, que es va presentar per la part actora, de demanda de juí ordinari en exercici d'acció de reclamació d'una quantitat, la qual va basar en el relat dels fets i en els raonaments jurídics que va estimar de pertinent aplicació al cas, i va acompanyar dels documents que va jutjar oportuns per a fonamentar el seu dret; va acabar per sol·licitar al Jutjat que, previs els tràmits legals i de conformitat amb el suplique de la seua demanda, es declarara judicialment l'efecte jurídic que satisfeia al dret que actuava, amb la consegüent condemna de la part demandada a abonar les costes en el procediment.   
Segon. Per mitjà d'una interlocutòria dictada per este Jutjat en la data del 25 de març de 2010, es va admetre a tràmit la demanda, prèvia verificació d'ofici de la concurrència dels requisits integrants de la jurisdicció i competència d'este òrgan judicial, així com respecte de la capacitat, de la representació i de la postulació processal necessàries per a comparéixer en juí. En la mateixa resolució es va acordar que es traslladara de la demanda a la part interpel·lada perquè poguera contestar a esta en un termini de 20 dies. No es va verificar la contestació en temps i forma per la part interpel·lada, per la qual cosa es va declarar la seua rebel·lia a l'empara de l'article 496.1 de la Llei 1/2000 d'Enjudiciament Civil, amb els efectes processals que són propis d'esta situació.   
Tercer. Efectuada la convocatòria per a l'audiència prèvia, es va celebrar l'acte el dia 16 de gener de 2012 amb l'exclusiva assistència en forma de la part demandant. Després de concedir, a la compareguda, l'oportunitat de realitzar els aclariments o les rectificacions secundàries a la seua pretensió que tinguera per convenient, es va donar obertura al període probatori.   
L'actora va proposar, com a mitjà de prova, la documentació que ja s'havia adjuntat a l'escrit principal de demanda. I les interlocutòries van quedar pendents de dictar sentència, amb el resultat que es pot vore en el suport de gravació d'imatge i so en què va quedar registrat el desenrotllament de la sessió davall la supervisió i fe del secretari judicial.   
  
Fonaments jurídics  
Primer. El demandant exercita una acció de reclamació d'una quantitat, concretament de 9164,68 euros, basada en els articles 1091 en relació amb l'article 1254, i 1089 del Codi Civil en relació amb els articles 51 i 50, 62, 63, 311, 315, 316 i 317 del Codi de Comerç, i 1108 del Codi Civil, pel que fa als interessos, i 394 de la Llei d'Enjudiciament Civil, pel que fa a les costes.   
Segon. L'article 496.2 de la Llei 1/2000 d'Enjudiciament Civil establix que la declaració de rebel·lia no serà considerada com a aplanament ni com a admissió dels fets de la demanda excepte els casos en què la llei expressament dispose el contrari. En efecte, com a regla general, la situació de rebel·lia del demandat no pot de cap manera equiparar-se a una ficta confessio, açò és, a la confessió eficaç per este dels fets al·legats de contrari, i subsistix, per a la part actora, la càrrega de provar els fets dels que ordinàriament es desprenga, segons les normes jurídiques que hi siguen aplicables, l'efecte jurídic corresponent a la pretensió que s'exercita; i, per a la demandada, la dels fets que, d'acord amb les normes que hi siguen aplicables, impedisquen, extingisquen o enerven l'eficàcia jurídica dels adduïts de contrari, d'acord amb el que disposen els apartats 2n i 3r de l'article 217 de la Llei 1/2000 esmentada . Ara bé, la regla incumbit probatio ei qui dicit, non qui negat no arriba a aconseguir un valor tan absolut i axiomàtic, i ha sigut temperada per una constant jurisprudència plasmada, entre altres, en les sentències del Tribunal Suprem de 23 de novembre de 1986, 15 de juliol de 1988, 18 de maig de 1988, 17 de juliol de 1989, 23 de setembre de 1989, 8 de març de 1991, 2 de juliol de 1992, 18 de juny de 1993 o 6 de juny de 1994, en el sentit d'afirmar que la norma distributiva de l'onus probandi no respon a principis inflexibles, sinó que ha de matisar-se, segons les circumstàncies de cada cas, la naturalesa dels fets afirmats o negats, i la facilitat i la disponibilitat per a la prova que tinga cada part (com ja consagra el paràgraf 6t de l'article 217 esmentat), doctrina que troba una particular aplicació en matèria d'oposició tàcita, atés que el rebel no ha de trobar-se per la seua mera condició de tal, en una posició més favorable que qui compareix per a oposar-se expressament. D'altra banda, quan s'esgota tota possibilitat de practicar la prova proposada pel demandant, com succeïx quan no pot portar-se a efecte l'interrogatori del litigant demandat per raó de la seua incompareixença, i la que es frustra resulta ja inviable per causa no imputable a aquella part, necessàriament adquirix una rellevància singular la prova documental privada que es troba en les interlocutòries; es reitera, respecte d'això, la doctrina jurisprudencial que, en interpretar l'article 1225 del Codi Civil, establix que, encara que el document privat no haja sigut reconegut, bé en la seua firma, bé en la certesa del deute que instrumenta, no per això perd tota eficàcia en juí declaratiu ordinari, en l'àmbit i en el context de la qual ha d'atorgar-se valor dins del conjunt dels altres mitjans de prova (i en este sentit, les sentències del Tribunal Suprem de 27 de juny de 1981, 16 de juliol de 1982 i 30 de desembre de 1988), perquè el contrari suposaria deixar la seua força a l'arbitri d'aquell a qui perjudica (cosa que es proscriu en les sentències de l'alt tribunal 24 d'abril i 5 de febrer de 1988); i res impedix, en canvi, que un document privat siga adverat per altres mitjans probatoris que permeten la seua valoració en consonància amb la resta dels practicats. Així mateix, és jurisprudència assentada que la falta de completa o perfecta adveració en el procés d'un document privat no el priva en absolut d'eficàcia i, per això, pot ser pres en consideració a través d'una raonable ponderació del seu grau de credibilitat, ateses les circumstàncies del debat (així, les sentències del Tribunal Suprem de 11.05.1987, 20.04.1989, 11.10.1991, 23.06.1992, 16.11.1992, 4.12.1993 i 6.04.1994); s'afegix que, quan no s'ha posat en dubte la seua autenticitat i el seu contingut, no ha quedat desvirtuat per altres relacions jurídiques suposades que no han tingut constatació probatòria, apareix, del document posat en qüestió, un autèntic reconeixement de deute, la protecció del qual al seu reintegrament ha de concedir-se en virtut de l'acció exercitada, tal com exposa la sentència del mateix Tribunal de 13 de juliol de 1994.   
  
  
Doncs bé, en el concret cas d'interlocutòries, apareix suficientment acreditat, per mitjà de documents, públics i privats, l'efecte jurídic invocat per l'actora.   
En efecte, i pel que fa a la doctrina que acaba de ser traçada, en no haver-se impugnat la documentació acompanyada a la demanda i consistent en un contracte de préstec (doc. 1), acta de liquidació expedida per un notari que dóna fe que el saldo deutor que coincidix amb el que apareix en el compte obert a la part deutora (doc. 2), còpia de les publicacions en el Boletín Oficial del Estado de les respectives resolucions del Banc d'Espanya en les que s'assenyalen l'índex de referència del tipus d'interés aplicable a l'operació en els diferents períodes, (doc. 3, 4, i 5) i sengles burofaxos, amb justificant de recepció de notificació de venciment anticipat de l'obligació, així com del saldo deutor al dia de tancament del compte, remés per l'actora al domicili pactat amb el demandat (doc. 6 i 7), i previ a la reclamació judicial, resulta acreditada la pretensió de l'actora, al resultar acreditat que, en data 7 de desembre de 2005, l'actora va concedir, als demandats, un préstec per un import de 5.000 euros, que va quedar instrumentat en el corresponent contracte de préstec número 88126803053900, degudament firmat per les parts. Resulta acreditat que els demandats van deixar de satisfer la quota de venciment al 7 de juny de 2008 i les posteriors, i l'actora va donar per vençut el préstec fent ús de la clàusula rescissòria 8 de la pòlissa, de manera que, a data del tancament del compte, el 30 d'octubre de 2009, presentava un saldo deutor de 3.361,95 euros, i que l'import indicat va ser reclamat extrajudicialment als demandats per mitjà de sengles burofaxos remesos al domicili pactat.   
Les raons anteriors porten la estimació íntegra de la demanda.   
Quart. Segons establix l'article 1101 del Codi Civil, queda subjecte, a la indemnització dels danys i perjuís causats, el que contravinguera l'obligació contreta per incórrer en morositat en el seu compliment; mora que comença, d'acord amb l'article 1100 que el precedix, des de l'exigència judicial de la prestació pel creditor. L'obligació consistix en el pagament d'una quantitat de diners, aquella indemnització s'identifica per l'article 1108 del mateix cos legal, per al cas de mora, amb la quantia dels interessos convinguts, i en defecte d'estos, amb l'interés legal. De l'aplicació conjunta dels tres preceptes esmentats, es desprén que les quantitats que per esta sentència es declaren degudes meritaran l'interés pactat, açò és el 16,248% des de la data de la liquidació el 30 d'octubre de 2009 i fins al seu pagament complet tal com es disposa en l'article 576.1 de la Llei 1/2000, d'Enjudiciament Civil.   
  
Quint. Les costes causades en el procediment han de ser imposades a la part demandada, en estricta aplicació del criteri del venciment objectiu que establix l'article 394.1 de la Llei 1/2000, de 7 de gener, d'Enjudiciament Civil, en el qual es prescriu la seua imposició a la part que haja vist rebutjades totes les seues pretensions, llevat que el tribunal aprecie, i així ho raone, que el cas presentava seriosos dubtes de fet o de dret; és el cas que la concurrència d'estes no s'ha advertit en el supòsit examinat.   
Per consideració a el que s'ha exposat, atesos els preceptes esmentats i tots altres que són aplicables de manera general i pertinent al cas plantejat,  
Dispose   
Estime de forma íntegra la demanda que va ser interposada pel procurador dels tribunals Joaquín Villaescusa Soler, en nom i representació de Caixa d'Estalvis de València, Castelló i Alacant (Bancaixa), condemne Joana Karola Manchero Jiménez i Santiago Alexis García Lleó, a pagar solidàriament, a l'actora, la quantitat de 3.361,95 euros, més els interessos pactats al 16,248% des de la data de liquidació al 30 d'octubre de 2009, amb la imposició expressa, a la part demandada, de les costes causades en el procediment.   
Notifiqueu esta sentència a les parts i feu-los saber que, en contra seua, es pot interposar un recurs d'apel·lació davant d'este jutjat i per a l'Audiència Provincial de València.   
Esta és la meua sentència, de la qual cal deixar una testimoniança en les actuacions, que, jutjant definitivament en primera instància, pronuncie, mane i firme».   
I com a conseqüència del parador ignorat de Joana Karola Mancheno Jiménez i Santiago Alexis García Lleó, s'estén esta perquè servisca de cèdula de notificació.   
  
Gandia, 10 de setembre de 2012.- La secretària: Lucía Moratal Rodrigo.