Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 3164, del 19-01-1998 (1997/13417)

RESOLUCIÓ de 23 de desembre de 1997, de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència de la Generalitat Valenciana, per la qual es fa pública la delimitació de l'entorn de protecció i s'obri el període d'informació pública en l'expedient incoat per a la declaració com a monument de la casa de la Serena o Sirena d'Alfara del Partriarca (València).
---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   3164

Data del DOGV
:   19-01-1998

Secció del DOGV
:   V. ALTRES ANUNCIS - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   1997/13024


Data del document
:   23-12-1997

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Ciència

Tipus de document
:   Resolució

RESOLUCIÓ de 23 de desembre de 1997, de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència de la Generalitat Valenciana, per la qual es fa pública la delimitació de l'entorn de protecció i s'obri el període d'informació pública en l'expedient incoat per a la declaració com a monument de la casa de la Serena o Sirena d'Alfara del Partriarca (València). [1997/X13096]
  
Atès que es troba en tramitació l'expedient per a la declaració com a monument de la casa de la Serena o Sirena d'Alfara del Patriarca (València), incoat per Resolució de la Direcció General de Belles Arts i Arxius de 31 d'agost de 1983 (BOE de 26 de setembre de 1983), aquesta Direcció General ha resolt:
  
1. Fer pública, per a la seua identificació, la descripció de la casa de la Serena o Sirena d'Alfara del Patriarca (València), la delimitació de l'entorn de protecció d'aquesta i la relació de béns mobles afectats per la declaració, segons els annexos que s'adjunten a aquesta resolució.
  
2. Continuar amb la tramitació de l'expedient, de conformitat amb les disposicions vigents.
  
3. D'acord amb el que preveu l'article 87 de la Llei de Procediment Administratiu, obrir un període d'informació pública, a fi que totes les persones que hi tinguen interès puguen examinar l'expedient per a la declaració com a monument, durant el termini de 20 dies, a partir de la publicació de aquesta resolució en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. L'expedient estarà a disposició dels interessats a la Direcció General de Patrimoni Artístic, Servei de Patrimoni Arquitectònic i Mediambiental, de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, avinguda de Campanar núm. 32 de València, de 9 a 14 hores.
  
4. Que aquesta resolució es notifique al Registre General de Béns d'Interès Cultural.
  
5. Que aquesta resolució amb els seus annexos es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
  
Cosa que es fa pública als efectes oportuns.
  
València, 23 de desembre de 1997.- La directora general de Patrimoni Artístic: Carmen Pérez García.
  
Annex I
  
Immoble objecte de la declaració
  
La casa de la Serena o Sirena -els seus noms en valencià antic i en castellà, respectivament- pren el nom de la figura que rodeja el seu escut nobiliari, encara que, pròpiament, tinga cap de dona i cua de serp. La construcció data, segons la inscripció d'aquest escut, de l'any 1553.
  
Es tracta d'un palau rural que compleix la doble funció d'alqueria dedicada als cultius agrícoles propis de la zona i de vil·la d'esplai senyorial. Es troba situada a l'horta valenciana, a l'extrem sud-oest del terme municipal d'Alfara del Patriarca, però confrontant amb el nucli urbà veí de Benifaraig, que pertany al municipi de València. Aquesta doble circumstància li proporciona la particularitat d'introduir característiques d'habitatge urbà, com és situar la façana i l'accés principal directament a l'exterior, que dóna al camí de Benifaraig a Alfara del Patriarca.
  
El conjunt, la casa principal i els annexos, posseeixen un extraordinari valor tant pel que fa a la forma i a l'espai com per constituir un dels pocs exemples d'arquitectura palatina del s. XVI en aquest medi. Ens trobem davant d'un singular exemple de palau renaixentista, on s'han abandonat les antigues maneres i apareixen, potents, uns esquemes nous en planta, uns temes nous de composició i unes fàbriques rejovenides pel manierisme i les tècniques depurades de la seua construcció; junt amb això, elements classicistes molt purs que utilitzen la pedra com a vehicle s'insereixen en un llenç llis de rajola. A més, el tipus d'habitatge amb torre no és nou, recull una herència de simbologia gòtica que associa el poder feudal amb la torre.
  
La casa està edificada sobre una altra anterior. Això s'observa perfectament a la planta baixa per les diferències de tècniques constructives de tàpia i pels buits cegats, sobre els quals atraquen murs de l'actual. Possiblement, es tracte d'una casa situada al terme d'Alfara del Patriarca, al costat del lloc de Benifaraig, d'un tal Andrés Castellano, de la qual parla un document de l'any 1414. Utilitzant parts d'aquesta construcció antiga, s'alça, en el s. XVI, la construcció segons la tipologia d'un palau rural. Durant el s. XVIII la casa pateix una altra intervenció, producte de la qual són els grans buits que s'obrin a la façana principal i a l'interior -també en són cegats una gran quantitat d'altres-. A la torre també es col·loca una coberta apuntada a quatre aigües.
  
L'esquema arquitectònic és més complex que el de les alqueries senyorials precedents, de tradició medieval. El pati no és només l'espai d'accés, treball i relació, com en l'alqueria gòtica, ni tampoc el nucli articulador i de transició entre el carrer i la casa del palau gòtic, és una cosa i l'altra al mateix temps. No se sabrà, d'altra banda, si el pati es concebé obert, cosa que seria una gran innovació tipològica, o si, al contrari, fou pensat com a pati tancat, que no va arribar a ser acabat mai. La planimetria de l'edifici principal té interès pel fet d'aparèixer una casa compacta com a part d'un projecte de conjunt. Es compon d'una doble crugia en dues de les bandes del pati, dos cossos d'edificació en profunditat construïts per murs de càrrega paral·lels a la façana, de manera molt distinta a esquemes anteriors.
  
L'accés és lateralitzat en planta i obliga a canviar la direccionalitat de les línies de càrrega que se situen normals al pas. Una vegada a l'interior, s'accedeix a l'habitatge principal, a la planta primera, per una porta situada a la base de la torre, que dóna accés a l'escala. L'habitatge consta d'una sèrie de dependències, de sales, que coincideixen clarament amb els espais construïts. Les compartimentacions especials, distintes als murs de càrrega, són sempre posteriors, com és el cas de l'oratori que s'obri a la sala principal i resta espai al cos posterior, el de la cuina. La planta superior havia de ser, primitivament, magatzem de productes agrícoles.
  
La torre se situa en un dels extrems. Volumètricament té una independència importantíssima, i pren un contingut d'ús particular al servei de l'habitatge principal: l'escala s'ubica dins de la torre. El seu cos s'eleva fins aconseguir obrir els buits en totes les façanes, presentant així una solució espacial molt atractiva i jugant al contrapunt de la seua verticalitat enfront de l'horitzontalitat que proporciona la resta de les façanes. L'accés a l'última planta per una escala de caragol, summament estreta, i l'existència d'uns bancs adossats al seu perímetre, fa pensar que fou construïda amb fins purament lúdics, enllaçant amb la idea del miramar, com altres torretes de l'època que es popularitzaren amb el triomf del romanticisme decimonònic. Una coberta, amb influència flamenca i relació amb els casilicis barrocs de València, remata la torre i la prolonga verticalment insistint en la seua esveltesa.
  
Una galeria remata les fàbriques llises i serveix de suport a una volada potent que en limita el volum. Aquesta galeria renaixentista està dins del més pur estil d'arcades a l'aragonesa que comenta Lampérez, seguint la gran tradició de l'arquitectura catalanoaragonesa de fer servir la coronació en galeria a partir del s. XVI, com podem veure en multitud d'exemples de la ciutat de València: col·legi del Patriarca, palau de Valeriola, etc.
  
El cantó es reforça per a donar una idea clara de massa potent, i fins i tot el cos superior suspèn el calat de la llotgeta, encara que mantenint una imposta que limita el cos i dóna una volta al cantó, per a reprendre el tema a la façana lateral. En el conjunt destaquen les fàbriques de rajola amb morter enrasat de l'edifici principal.
  
Les finestres presenten una conformació excessivament manierista per a l'època, així com una perfecta distribució sobre el llenç del mur. Solució dubtosa per la seua excessiva voluntat de composició i pel fet d'existir, cegats, uns antics buits, més autònoms respecte a la composició, més reduïts de dimensions, com els que veiem en tota l'arquitectura del s. XVI. Aquests graciosos i lleugers buits d'arc rebaixat i cornisa superior que remarca l'arc, amb muntants atrompetats, pot tractar-se potser d'una aportació setcentista que intente regularitzar la relació massís-obertura a les façanes.
  
L'escut de marbre que apareix a la portada principal, representa les armes dels Ferragud, Pallarès, Alegret i Perelló rodejats de la figura de la sirena anteriorment descrita i amb el lema Omnia Tempus Habent. Els Corella també usaren aquest simbòlic monstre, encara que amb el lema valencià Esdevenidor, i que pot veure's a l'escut d'armes situat a la casa que és dels comtes de Sotoameno, al carrer Aparisi i Guijarro de València, actualment seu de Lo Rat Penat. Encara que en aquest apareix inscrita la data de 1553, és de factura posterior, ja que no va poder ser realitzat aleshores perquè els Perelló i Pallarès en foren propietaris a partir del s. XVII, i els Ferragud, a partir del s. XVIII.
  
Travessant els dos cossos del palau per la porta principal arribem a un pati ampli, rectangular, on obrin arcs els coberts de les cavallerisses i els corrals, construïts amb cossos d'una crugia, i a través d'un dels quals podem accedir a un buit obert cap a la façana sud. Al costat de la casa senyorial, a la façana nord, componen la resta del conjunt uns edificis d'habitatges adossats per a l'ús de colons i jornalers amb accés independent des de l'exterior. Aquestes construccions presenten murs de maçoneria ordinària, enlluïts amb morter de calç amb un acabament emblanquinat, que contrasten amb les fàbriques de rajola de l'edifici principal.
  
El jardí, emplaçat en un lateral de conjunt, i amb accés indirecte a través de l'horta, ens indica que no fou concebut simultàniament al palau. Sembla ser una aportació decimonònica, en què es prioritza el disseny del jardí romàntic mateix i la seua relació espacial amb la casa, ja que se situa al lloc menys incòmode per als treballs agrícoles de la propietat. Es compon d'una sèrie de corredors estrets entre parterres que conflueixen en un espai central on se situa la glorieta. Fins fa poc conservava certa esplendor; avui, hi sobreviuen algunes coníferes, palmeres i canyes de bambú. També hi va haver una plantació de tarongers, que en l'actualitat estan secs. Limita amb l'exterior per un mur de maçoneria d'uns dos metres d'alçària, amb el fi tant de resguardar-lo com de disposar d'un lloc íntim i idíl·lic d'esplai. Arreplega així la mil·lenària tradició de la recreació del paradís, és a dir, jardí tancat; concepte persa que es transmet al llatí com paradisus, i que es representa ací, com en anteriors cultures a través del Hortus conclusus, açò és, jardí rodejat de murs.
  
Annex II
  
Parts integrants
  
La casa principal i les edificacions annexes.
  
El jardí.
  
Annex III
  
Béns mobles
  
Annex IV
  
Delimitació de l'entorn de protecció
  
1. Justificació de la delimitació
  
El criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció consisteix a incloure dins de la seua àrea els elements urbans següents:
  
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el BIC, de manera que qualsevol intervenció que s'hi realitze pot afectar-lo tant visualment com físicament.
  
- Parcel·les que donen al mateix espai públic que el BIC i que en constitueixen l'entorn visual i ambiental immediat, de manera que qualsevol intervenció que s'hi realitze puga suposar-ne una alteració de les condicions de percepció o del caràcter de l'espai urbà.
  
- Espais públics en contacte directe amb el BIC i les parcel·les enumerades anteriorment, i que constitueixen part del seu ambient urbà immediat.
  
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que, encara que no tinga una situació d'immediatesa amb el BIC, n'afecten de forma fonamental la percepció.
  
Així mateix, per la seua condició històrica de palau rural rodejat d'horta, s'inclouen en el perímetre de protecció els camins rurals més pròxims des d'on és possible contemplar-lo com a tal.
  
2. Descripció de la delimitació
  
a) Descripció literal de la delimitació
  
Origen: Intersecció entre l'eix del camí existent entre les parcel·les 168 i 185 del polígon cadastral núm. 5 d'Alfara del Patriarca i el límit entre els termes municipals d'Alfara del Patriarca i València, punt A.
  
Sentit: Horari
  
Línia delimitadora: Partint del punt d'origen A, la línia delimitadora discorre pel límit del terme municipal fins que es troba amb les primeres edificacions del nucli urbà de Benifaraig, rodeja les que recauen al camí de l'Alqueria de Gilet i els números 16, 17, 18 i 19, que recauen al carrer Ferrer i Bigné de l'illa cadastral núm. 48.909. La línia creua el citat carrer i recorre les mitgeres sud de les parcel·les núm. 9 i 21 de l'illa cadastral núm. 48.903. Continua cap al nord pels eixos del carrer de l'Eliana i del carrer de Nelo el Farinós. Prossegueix per la part posterior de les parcel·les que recauen al carrer Ferrer i Bigné de les illes cadastrals núm. 47.919 i 48.920 i, en paral·lel a la carretera provincial VP 6.023, fins trobar l'eix del camí que hi ha a uns 115 m del nucli de Benifaraig. Discorre per l'est d'aquest eix fins trobar-se amb l'eix de la carretera anterior. Continua per aquest cap al nord. Gira a l'est per l'eix del camí, entre les parcel·les núm. 169 i núm. 116, 115, 114, 113, 42 i 154 del polígon núm. 5, fins a la primera cruïlla de camins i gira al sud pel camí entre les parcel·les núm. 169 i núm. 157, fins arribar a l'origen, punt A.
  
b) Descripció gràfica de la delimitació
  
Se n'adjunta plànol.
  
Agència Tributària
  
Delegació Especial de València