Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 5126, del 02-11-2005 (2005/12346)

DECRET 158/2005, 28 d'octubre, del Consell de la Generalitat, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument l'Església de San Miguel Arcángel d'Enguera.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5126

Data del DOGV
:   02-11-2005

Secció del DOGV
:   III. CONVENIS I ACTES - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2005/12579


Data del document
:   28-10-2005

Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Decret

Descriptors 

:   * Enguera
    * protecció del patrimoni
    * ben cultural
    * monument
    * legislació

DECRET 158/2005, 28 d'octubre, del Consell de la Generalitat, pel qual es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument l'Església de San Miguel Arcángel d'Enguera. [2005/12626]
  
L'article 31.5 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana establix la competència exclusiva de la Generalitat en matèria de patrimoni històric, artístic, monumental, arqueològic i científic. Així mateix, l'article 26.2 de Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, disposa que la declaració d'un Bé d'Interés Cultural es farà per decret del Consell de la Generalitat, a proposta de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, tot això sense perjuí de les competències que l'article 6 de la Llei 16/1985, de 25 de juny, del Patrimoni Històric Espanyol, reserva a l'administració General de l'Estat.
  
Per Resolució de 31 d'agost de 1983, la Direcció General de Belles Arts i Arxius del Ministeri de Cultura, va acordar incoar l'expedient de declaració de Monument Històric i Artístic a favor de l'Església de San Miguel Arcángel d'Enguera.
  
L'expedient en qüestió va ser remés a la Generalitat, per a la tramitació segons disposa el Reial Decret 3066/1983, de 13 d'octubre, sobre traspàs de funcions i servicis de l'Estat a la Generalitat en matèria de cultura, i en concret, a la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, d'acord amb el Decret 171/1983, de 29 de desembre, del president de la Generalitat.
  
Per Resolució de 28 de gener de 2005, la Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià, de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, va acordar continuar l'expedient incoat d'acord amb les disposicions vigents i obrir un període d'informació pública. La resolució, amb els annexos, va ser comunicada als interessats en l'expedient, als quals se'ls va concedir el tràmit d'audiència, sense que s'aportaren al·legacions a l'expedient.
  
En compliment de l'article 27 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles i el Consell Valencià de Cultura, han emés un informe favorable a la declaració.
  
En virtut d'això i d'acord amb la normativa mencionada, a proposta del conseller de Cultura, Educació i Esport i amb la deliberació prèvia del Consell de la Generalitat, en la reunió del dia 28 d'octubre de 2005,
  
DECRETE
  
Article 1
  
Es declara Bé d'Interés Cultural, amb la categoria de Monument, l'Església de San Miguel Arcángel d'Enguera.
  
Article 2
  
L'entorn de protecció afectat per la declaració de Bé d'Interés Cultural, així com el règim de protecció, queden definits en els annexos que formen part del decret. La documentació complementària consta en l'expedient corresponent.
  
DISPOSICIÓ ADDICIONAL
  
La present declaració s'inscriurà en la secció primera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.
  
DISPOSICIÓ FINAL
  
El present decret es publicarà en el Boletín Oficial del Estado i entrarà en vigor l'endemà de la publicació en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana.
  
València, 28 d'octubre de 2005
  
El president de la Generalitat,
  
FRANCISCO CAMPS ORTIZ
  
El conseller de Cultura, Educació i Esport,
  
ALEJANDRO FONT DE MORA TURÓN
  
ANNEX I
  
DADES DEL BÉ OBJECTE DE LA DECLARACIÓ
  
1.Denominació
  
Principal: Església de San Miguel Arcángel
  
2. Descripció
  
a) Immoble objecte de la declaració
  
Basat en l'informe de Jaime Barberán Juan, corresponent de la Reial Acadèmia de Belles Arts de València.
  
Sobre el perfil d'Enguera domina el gran edifici de la seua església parroquial, una mostra grandiosa de l'esplendor renaixentista d'influència herreriana. La planta és una gran nau d'aproximadament 40 metres de llarg per tretze d'ample, amb dotze capelles entre els contraforts, els quals suporten l'enorme volta de nervis d'herència gòtica, reforçada per arcs faixons decorats amb estuc de marbres. En l'església han treballat importants artistes, tant de l'època com del passat segle XX, com ara Josep Vergara, Vicent López, Nicolau de Bussi, Paolo di San Leocadio i Isidoro Garnelo Fillol.
  
Ressenya històrica
  
A Enguera hi hagué un temple antic, del qual no es té ni referència ni notícies, que potser va ser construït arran de la conquesta de Jaume I. Segurament el titular, Sant Miquel Arcàngel, fou designat pel monarca, igual que en tantes parròquies valencianes, com a mostra de gratitud perquè la conquesta de Valencia fou un 28 de setembre, vespra de la festivitat del sant.
  
El temple primitiu desaparegué després de patir un greu incendi i, com que probablement no reunia les condicions mínimes de capacitat, en 1580 el llavors patriarca Joan de Ribera ordenà que s'hi realitzara una ampliació, que en realitat va ser la construcció d'un nou temple, de tals dimensions que l'edifici vell quedà dins del seu perímetre i fou derrocat. En 1645 s'acabà la construcció del nou edifici, i en 1676 es col·locaren les portes, segons la inscripció sobre la portella dreta de la porta major, que diu: ?Anno 1676?.
  
Descripció arquitectònica
  
El nou edifici és una gran fàbrica d'estil renaixentista tardà herrerià, que consta d'una àmplia nau de 40 metres de llarg per tretze d'ample, amb dotze capelles laterals entre contraforts interiors, els quals baixen la colossal volta de canó i els nervis, reforçada amb arcs faixons decorats al tremp. Estos nervis baixen sobre columnes decorades amb estuc imitant el marbre rosa, excepte en les dos del presbiteri, de color blanc, adossades al frontís dels contraforts. Sobre estos arcs, a més, recolzen els catorze arcs de mig punt que comuniquen les capelles laterals amb la nau principal. L'espai total es distribuïx en sis trams dels peus a la capçalera, que és poligonal i es cobrix amb una volta de nervadura radiada.
  
Als peus de la nau i sobre l'atri de la portada principal, hi ha el cor. A l'església s'accedix per tres portes: la major, situada als peus de la nau, que s'eleva tres metres sobre el nivell del pis de la plaça, per la qual cosa es va fer necessària la instal·lació de dos escalinates laterals de dotze grades cada una, protegides per baranes metàl·liques, que van substituir en la tercera dècada del segle XX les originals de pedra.
  
La porta, dovellada, està flanquejada per dos parells de columnes toscanes de cinc metres d'alçària, sobre les quals descansa l'arquitrau; damunt i als costats d'este s'obrin tres fornícules que van estar buides fins a 1928, data en què van ser ocupades per la imatge en pedra de Sant Miquel, al centre, i les de l'Àngel Custodi i Sant Rafael als costats, estos dos de fang cuit. Les tres figures van ser esculpides per l'escultor local Isidoro Garnelo Fillol, aleshores director de l'Escola de Belles Arts de Sant Carles. Les tres magnífiques escultures van ser destruïdes en 1936.
  
Remata el conjunt una cornisa arquitrabada al terç mitjà i dos declivis laterals, tot això coronat per pinacles truncats i boles esfèriques.
  
La porta de l'Hospital està situada al costat de l'evangeli i, en realitat, va ser la porta del temple primitiu, absorbida per l'actual. La porta rep este nom per estar situada enfront del desaparegut hospital de Remei. La portada s'obri davall d'un arc de mig punt emmarcat per pilastres que suporten la llinda, la cornisa i una fornícula, ara buida, que abans del 1936, estigué ocupada per una imatge de fang de Sant Josep. Al costat de la porta, incrustades en el llenç del mur, es distingixen dos làpides funeràries que daten de 1663 i 1773, les quals van ser trobades davall del paviment anterior, que va ser substituït en 1967.
  
La porta de les Moreres, al costat de l'epístola, és de les mateixes característiques que la de l'Hospital. La fornícula, ara buida, estigué ocupada per una imatge de la Mare de Déu dels Desemparats.
  
La grada per a accedir a la porta conserva una barana de pedra que és encara l'original i que té els mateixos caràcters que la que hi havia a la porta Major, excepte en les coronacions: en aquella eren boles esfèriques i en la de les Moreres tenen formes mixtes.
  
La torre del campanar s'alça al costat de la façana principal, a mà dreta. És de planta quadrada, de sis metres de costat, està construïda de carreus i consta de tres cossos. Este coronament fa un total de cinquanta metres d'alçària. El primer cos arriba fins al joc de campanes horàries; el segon, fins on es troben les de volteig, i el tercer fins a la base de l'espadanya, composta per un cos central i quatre graciosos arcs articulats sobre la balustrada, a partir de la qual s'alça el cupulí, abans de pedra i ara de zinc. L'escala de caragol de la torre consta de 112 escalons.
  
Tot el conjunt de campanes va ser electrificat cap a l'any 1970.
  
En 1623 estava ja iniciada la torre, perquè en esta data s'hi va instal·lar el primer rellotge de campanes, suposadament sobre el basament.
  
L'elevació de la torre es va realitzar a partir de 1661; entre estos anys van ser donades les següents campanes, que no han arribat fins als nostres dies:
  
En 1646, Bàrbara, de 23 arroves i 23 lliures, donada pel senyor Carles de Borja i la senyora Maria Coloma, comtes d'Anna i senyors d'Enguera. En 1648, Sant Carles, que va pesar 22 arroves, apadrinada pel senyor Carles de Coloma i la senyora Manuela de Borja, comtes d'Anna. En 1656, Maria, de 32 arroves, donada també pels senyors de la vila.
  
En 1665 es va beneir una altra campana anomenada també Maria, fosa amb el metall d'una altra que hi havia a la col·legiata de Xàtiva.
  
Finalment es va concloure la torre, segons la tradició, per un alacantí cognomenat Fillol, el qual, en 1737, era veí d'Enguera i va donar origen a una il·lustre família d'artistes.
  
El 23 de març de 1748 es va produir un violent terratrèmol que va causar enormes danys a la comarca, entre els quals l'afonament del pròxim Castell de Montesa. A la parròquia d'Enguera es va afonar el sostre de la sagristia, que va sepultar el rector i el sagristà. L'església es va afonar en part i causà la mort de diverses persones.
  
Posteriorment es va desplomar el coronament de la torre i, entre les runes, caigué a la plaça de les Moreres la campana de les hores. L'any següent, per l'abril ja havien quedat reparats els danys patits pel campanar.
  
Durant el segle passat es van observar clevills i desperfectes a partir del cos de campanes. La torre es va subjectar amb dos cinturons de ferro i se'n va reforçar el segon cos. Igualment es va substituir la cúpula de pedra, que tenia filtracions, per una de zinc, coronada per una creu de ferro, un penell que representa Sant Miquel Arcàngel i un parallamps. Esta obra, de gran valor artístic, va ser forjada en ferro per l'artesà local Manuel Garnelo.
  
L'actual rellotge d'esfera que figura a la part davantera del campanar va ser instal·lat l'any 1879 per M. Ofle.
  
A la part posterior es va dissenyar un rellotge de sol, els números del qual estan quasi esborrats i, a hores d'ara, només se'n distingix la vareta indicadora.
  
A l'interior, l'antic altar de Sant Miquel, construït en 1724, va ser destruït en la Guerra Civil espanyola. Este altar era d'estil renaixentista, amb mescla d'ordes clàssics, de fusta tallada i decorada en tons clars grisencs, amb tocs d'or que ressaltaven els relleus i motius ornamentals.
  
Estava format per tres cossos, el menor i més estret dels quals era el tercer. El central estava presidit per la fornícula del titular, Sant Miquel, o del Crist de l'Agonia, alternativament, ja que ambdós estaven situats sobre una plataforma giratòria.
  
L'Arcàngel Miquel, imatge gegantina de tres metres i mig d'alçària, havia sigut tallada el 1759 per Ignasi Vergara i Gimeno. El Crist va ser realitzat per l'escultor d'Estrasburg, Nicolau de Bussy. Una tela de quasi quatre metres d'alçària, que es podia abaixar a voluntat, era una bella pintura a l'oli que representava la lluita de Sant Miquel i el maligne. Esta pintura va ser executada el 1837 per Vicent López.
  
A cada costat del nínxol del titular hi havia tres columnes. Les més pròximes a la fornícula eren d'estil salomònic, adornades amb vinyes i xanglots de raïm. Les columnes següents eren d'un orde clàssic, amb sòcol, i la part superior estriada diagonalment. Iguals eren les terceres columnes estriades en sentit invers i situat cap arrere en línia amb les salomòniques.
  
Sobre els capitells de disseny classicista recolzava la complicada arquitectura de l'arquitrau i la cornisa que seguien les línies entrants i ixents del retaule, plenes de moviment.
  
El tercer cos repetia, simplificats, els elements de la zona central: una pintura de la Puríssima Concepció ocupava el cim del retaule, entre dos parells de columnes, estriades les del centre i salomòniques les laterals.
  
Tancava el retaule l'estàtua de la Fe amb el calze i la creu a les mans. Als costats, i sobre la gran cornisa del cos central, s'elevava sobre un pedestal, a l'esquerra, l'Esperança, amb l'àncora simbòlica i, a la dreta, la Caritat, amb un xiquet als braços i un altre agafat de la mà.
  
El cos inferior tenia al centre la taula de l'altar, formada per dos blocs de marbre roig a manera de mènsula. La part superior i inferior era de marbre negre. Un tabernacle tot daurat apareixia al fons de la taula; tenia forma semicircular i planta semihexagonal rematat per l'Anyell de Déu. Les tres cares de l'expositor estaven pintades a l'oli i es podien abaixar i ocultar a voluntat i deixar al descobert el sagrari interior, on s'exposava el Santíssim. Les tres taules representaven el centre i els extrems del Sant Sopar.
  
L'altar major actual és obra de José Justo i va ser realitzat entre 1943 i 1949. Posseïx un retaule de fusta, marbre, bronze i aplics d'escaiola, ricament estucat, decorat i pintat per Ramón Porta. Està centrat davall d'un arc apuntat que té, en la part superior, un alt relleu de la Santíssima Trinitat i, més avall, la fornícula del patró, amb una vidriera com a fons i decoració realitzada pels artistes locals Vicente i Miguel Marín Reig.
  
L'actual imatge de Sant Miquel Arcàngel va ser encarregada en 1939 a Isidoro Garnelo, qui va realitzar en fang un model de 38 cm d'alçària, inspirat en la destruïda imatge del Sant Miquel de Vergara, amb el propòsit d'incrustar el fragment que s'havia salvat del primitiu i que es limitava a part de la cabellera, la part dreta del cap, la cimera i algunes plomes. Tres setmanes després moria Isidoro. Enrique Giner Canet, amic i deixeble del mestre, va dur a terme magistralment l'obra.
  
La taula de l'altar, separada del retaule, el presbiteri i la resta d'elements de marbre i bronze van ser realitzats també per José Justo.
  
Entre les dotze capelles laterals que posseïx el temple destaca el retaule de la Mare de Déu de la Gràcia, regalat pel sacerdot Carles Borja, germà de Miquel de Borja, senyor d'Enguera, en 1629. El retaule va desaparéixer, però se'n va salvar la taula central, atribuïda a Paolo di San Leocadio.
  
També hi destaquen la clau gòtica llaurada en pedra calcària, estucada i daurada de la sagristia; la pila baptismal barroca, veneciana, tallada en marbre; l'aiguamans, del barroc tardà, llaurat en marbre negre i roig, i les làpides funeràries, llaurades en pedra, amb les inscripcions següents: : ?AQY YACE ISABEL MARÍA SÁNCHEZ DONCELLA YJA DE JAYME Y DE JOSEFA MARÍA PALOP MURIO A 2 DE DECIEMBRE DE EL AÑO 7101 BMF BIENECHORA DE ESTA YGLESIA- i la situada a l'esquerra de la portada de l'Hospital: ?DE BARBERANA SERPENUS ES SABE DUXIN UXOR NEC CEL OMNIAE ANE CARNUM CUNTIS PERPETUIS ECCLESIAM CONFUCI PREBITER FUI CIUNCTA DISTRIBUUM BONE ECLESIA ANIME DEO CORPUS MIA IACETY A DIE 27 MENSIS JUNI ANNI 1663?.
  
b) Parts integrants
  
Les parts que es consideren integrants del monument, junt amb les seues pertinences respectives són:
  
- Nau principal i capelles laterals.
  
- Torre campanar.
  
- Sagristies.
  
- Escalinates.
  
c) Delimitació de l'entorn afectat
  
Justificació de la delimitació proposada
  
La delimitació del seu entorn de protecció s'establix d'acord amb els criteris següents:
  
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el Bé d'Interés Cultural, en què qualsevol intervenció que es realitze pot afectar-lo tant visualment com físicament.
  
- Parcel·les que donen al mateix espai públic que el Bé d'Interés Cultural i que constituïxen l'entorn visual i ambiental immediat i en què qualsevol intervenció que es realitze puga suposar una alteració de les condicions de percepció d'este o del caràcter de l'espai urbà.
  
- Espais públics en contacte directe amb el Bé d'Interés Cultural i les parcel·les enumerades anteriorment, que constituïxen part del seu ambient urbà immediat.
  
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que, encara que no se situen immediats al Bé d'Interés Cultural, afecten de manera fonamental la percepció d'este.
  
Delimitació de l'entorn de protecció
  
- Origen: intersecció de la prolongació de la mitgera entre les parcel·les números 11 i 12 de l'illa cadastral núm. 03611 amb l'eix del carrer Mare de Déu de Gràcia, punt A.
  
- Sentit: horari.
  
- Línia delimitadora: des de l'origen, punt A, la línia recorre les parts posteriors de les parcel·les de l'illa cadastral núm. 03220 que donen al carrer Garnelo Fillol. Creua el carrer de la Virgen del Rosario i s'introduïx en l'illa núm. 04137, entre les mitgeres de les parcel·les números 15 i 16; envolta les parcel·les 15, 14, 13, 12 i 11 d'esta illa, creua el carrer Doctor Albiñana i s'introduïx en l'illa núm. 04475, entre les parcel·les números 03 i 04. Recorre les parts posteriors de les parcel·les 23, 22 i 21 d'esta illa, creua el carrer Pedro Brutes i prosseguix per les parts posteriors de les parcel·les de l'illa número 04840 que donen al carrer de la Virgen del Remedio. Creua el carrer del Niño Jesús i incorpora la parcel·la núm. 04 de l'illa núm. 04975. Creua el carrer de San Joaquín i inclou les parcel·les números 02 i 01 de la illa núm. 04930. Creua el carrer Enrique Sanchís i incorpora les parcel·les números 19, 18, 17, 16 i 15 de l'illa núm. 03626. Creua el carrer Moreras i prosseguix per les parts posteriors de les parcel·les de l'illa núm. 03733 que donen a la plaça Martín Barrón fins a arribar a l'eix del carrer Virgen de Gracia i gira per l'eix d'este carrer fins al punt d'origen.
  
d) Béns mobles que comprén i constituïxen part essencial de la seua història
  
1) Pintura sobre taula:
  
Mare de Déu de Gràcia (núm. de SVI Q1429724546674). Data de principis del segle XVI. Atribuïda a Paolo di San Leocadio, d'estil goticorenaixentista tardà. Mesura 210 x 138 cm. Procedix d'un retaule de la confraria de la Mare de Déu de Gràcia que va regalar Carles de Borja, germà de Miquel de Borja, senyor d'Enguera, el 1629. Al peu apareixen retratades dos donants: la duquessa Maria Enríquez, que va ser viuda de Joan de Borja, i la seua filla Isabel. Esta obra va ser restaurada al Museu del Prado en 1962 per Manuel Pérez Tormo, sota la supervisió de Francisco Sánchez. Les portes exteriors daten de 1963 i són obra de F. Sambonet.
  
2) Orfebreria
  
Creu processional gòtica (núm. de SVI K2634814241416). Últim terç del segle XIV- primer terç del segle XV, punxó de Xàtiva, d'estil gòtic internacional. Mesura 66 x 50 cm. Plata en el seu color i plata daurada, repujada i cisellada. Va ser restaurada per la Generalitat en 1997.
  
e) Normativa de protecció del monument i el seu entorn
  
Monument:
  
Article 1
  
Caldrà ajustar-se al que preveu la secció segona, del capítol III, del títol II de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, relativa al règim dels béns immobles d'interés cultural, en allò aplicable a la categoria de monument.
  
Article 2
  
Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i contribuïsquen a la consecució d'esta finalitat. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Entorn de protecció:
  
Article 3
  
De conformitat amb l'article 35 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del monument necessitarà l'autorització prèvia de la conselleria competent en matèria de cultura. Esta autorització s'emetrà conforme als criteris establits en esta normativa, i en allò que no preveu, per mitjà de l'aplicació directa dels criteris previstos en l'article 39 de l'esmentada Llei. La present normativa regirà amb caràcter provisional fins que es redacte el pla especial de protecció del monument i el seu entorn, i este aconseguisca validació patrimonial.
  
Totes les intervencions requeriran per al tràmit d'autorització la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que per la seua especificitat els corresponga, la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
  
Article 4
  
Sense perjuí del que disposa l'article anterior, per mitjà d'un informe tècnic municipal sospesat, es podrà derivar la no necessitat del tràmit d'autorizació previ en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i les instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació i decoració interior d'estos immobles.
  
En estos casos, l'Ajuntament d'Enguera comunicarà a la Generalitat, en el termini de 10 dies, la concessió de llicència municipal, i s'adjuntarà com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua falta de transcendència patrimonial.
  
Article 5
  
La contravenció del que preveuen els articles anteriors determinarà la responsabilitat de l'Ajuntament d'Enguera, en els termes establits en l'article 37 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat, del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article 6
  
Criteris d'intervenció
  
1. Es mantindran les pautes de la parcel·lació històrica de l'entorn.
  
2. Seran mantingudes les alineacions històriques de l'edificació conservades fins a l'actualitat.
  
3. Els edificis tradicionals del conjunt, pel seu alt valor ambiental i testimonial, d'una arquitectura i tipologia que el caracteritza, hauran de mantindre les fatxades visibles des de la via pública, preservant i restaurant els seus caràcters originaris.
  
4. El nombre de plantes permeses és de tres (planta baixa i dos més), i queden prohibits els semisoterranis.
  
5. L'alçària de cornisa màxima és de 10 m per a tres plantes i 4 m per a planta baixa o una planta.
  
6. Les cobertes, d'acord amb la tipologia de la zona, al cos principal de l'edifici, la profunditat edificable del qual oscil·larà entre 8 i 11 metres, seran inclinades, de teula àrab, amb pendent màxima del 35%, a dos aigües i carener d'alçària màxima de 2,25 m respecte de l'alçària de cornisa. Este requisit únicament podrà ser dispensat, amb caràcter excepcional, en aquells casos en què s'acredite l'existència d'una singular justificació historicocontextual.
  
7. Les noves edificacions s'adequaran, amb caràcter estètic, a la tipologia i els acabats tradicionals d'Enguera, atenent la fatxada a les disposicions següents:
  
- Ràfols, d'una longitud màxima de vol de 35 cm.
  
- Impostes, motlures, reassetjats, cèrcols, coronaments ornamentals i la resta d'elements compositius, d'una longitud màxima de vol de 15 cm.
  
- Buits de fatxada de proporció vertical.
  
- Balcons de barana metàl·lica, d'una amplària màxima de vol de 40 cm, 15 cm de cant, i una longitud màxima d'1,80 m.
  
8. L'ús permés en esta zona serà el residencial. També s'admetran els usos següents, sempre que mostren compatibilitat amb les arquitectures tradicionals de la zona:
  
- Magatzems.
  
- Locals industrials ubicats a la planta baixa.
  
- Locals d'oficina.
  
- Ús comercial.
  
Article 7
  
Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en la visió de l'escena o paisatge urbà del monument i el seu entorn, com seria el cas de l'afectació dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o arbratge, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc., o com podria ser-ho també l'afectació de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions de vistes, antenes, etc., o qualssevol altres de semblant categoria i conseqüències, s'hauran de sotmetre a l'autorització competent en matèria de cultura, que resoldrà d'acord amb les determinacions de la Llei i els criteris de percepció i dignitat abans al·ludits.
  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualssevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat, sol·licite i obtinga autorització expressa.
  
Article 8
  
Qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o del seu entorn de protecció se sotmetrà al que disposa el títol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat del Patrimoni Cultural Valencià.
  
ANNEX II