Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 5687, del 24-01-2008 (2008/88)

Assumpte civil 1.472/2006. Notificació de la sentència a Romualdo Vicente García.
---------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   5687

Data del DOGV
:   24-01-2008

Secció del DOGV
:   IV. ADMINISTRACIÓ DE JUSTÍCIA

Número del document
:   2008/88


Data del document
:   11-12-2007

Organisme emissor
:   Jutjat de Primera Instància Número 7 de Castelló de la Plana

Tipus de document
:   Edicte

Descriptors 

:   * sistema judicial

Assumpte civil 1.472/2006. Notificació de la sentència a Romualdo Vicente García. [2008/88]  
Procediment: assumpte civil 001472/2006  
Eva María Murciano Vicente, secretària del Jutjat de Primera Instància número 7 de Castelló de la Plana, en el judici referenciat, ha dictat la resolució que té el text literal següent:  
«Jutjat de Primera Instància número 7 Castelló de la Plana  
Procediment: modificació mesures contenciós 001472/2006  
Sentència número 808/2007  
Jutge que la dicta: José Luis Conde-Pumpido García  
Lloc: Castelló de la Plana  
Data: 11 de desembre de 2007   
Part demandant: María del Mar Gil Amor  
Procuradora: Pilar Sanz Yuste  
Part demandada: Romualdo Vicente García  
José Luis Conde-Pumpido García, magistrat jutge de Primera Instància número 7 de Castelló de la Plana, ha vist estes actuacions de modificació de mesures número 1.472/2006, que provenen del divorci número 364/2004, del Jutjat de Primera Instància número 2 de Torrijos (Toledo), promoguts per María Mar Gil Amor, representada per la procuradora senyora Sanz Yuste i defesa per la lletrada senyora Hernández Meló, contra Romualdo Vicente García, en rebel·lia, en les quals que ha sigut part el ministeri fiscal.  
Antecedents de fet  
Primer. La procuradora senyora Hernández Yuste, en nom i representació de María Mar Gil Amor, va formular demanda de modificació de mesures acordades en les actuacions de divorci número 364/2004, del Jutjat de Primera Instància número 2 de Torrijos (Toledo), contra Romualdo Vicente García, on sol·licitava que es dictara sentència per la qual se suspenguera al demandat en l'exercici de la pàtria potestat respecte de la filla menor comuna, durant un termini mínim de dos anys. Els fets en els quals sustentava la seua petició eren els següents:  
1. Demandant i demandat es troben divorciats per sentència de data 16 de setembre de 2005.  
2. Esta sentència va atribuir a la mare la custòdia de la filla menor, amb un règim de visites entre demandat i filla.  
3. Des de la sentència de divorci, el demandat només ha visitat la filla vegades dos ocasions, l'última de les quals no la va tornar al final del període de visites, per la qual cosa va ser condemnat en el juí de faltes. A més, incomplix l'obligació de pagament de la pensió d'aliments, la qual cosa evidència una falta de preocupació cap a la seua filla.  
Segon. Admesa a tràmit la demanda, es va citar la part demandada i el ministeri fiscal. La part demandada no va comparéixer malgrat estar degudament citada, per la qual cosa va ser declarada en rebel·lia. El ministeri fiscal va contestar sol·licitant que es dictara sentència de conformitat amb el que resultara provat. Citades les parts i el ministeri fiscal a la compareixença prevista en l'article 770.3 de la Llei d'Enjudiciament Civil, que va tindre lloc el dia 10 de desembre de 2007, va comparéixer la part actora, que es va ratificar en la seua demanda, mentre que la part demandada no va comparéixer, i el ministeri fiscal es va ratificar en la seua contestació.  
Tercer. Sol·licitant la recepció a prova per totes les parts, sa senyoria va accedir a allò que s'ha sol·licitat, i es va procedir a la pràctica de la proposta i admesa, que es va practicar tota en l'acte, i que va consistir, per la part actora, en interrogatori del demandat, documental (donar per reproduïda l'aportada amb la demanda) i testifical (de Rocío Criado Frutos i José Luis Estacio Martín). El ministeri fiscal no va proposar prova. Sa senyoria va acordar d'ofici l'interrogatori de la demandant.  
Quart. Practicada la prova en este acte, i després d'emetre un informe el fiscal en el sentit que se suspenguera la pàtria potestat durant un període d'un any, van quedar concluses les actuacions sense més tràmits.  
Cinqué. En este procediment s'han de declarar com a fets provats els que es relaten tot seguit:  
1. Davant del Jutjat de Primera Instància número 2 de Torrijos (Toledo) es va tramitar procediment de divorci de mutu acord número 364/2004, entre Romualdoicente García i María Mar Gil Amor, i es va dictar sentència en data 16 de setembre de 2005 per la qual es va decretar el divorci dels cònjuges i es va aprovar el conveni regulador subscrit per ambdós (fet acreditat per mitjà de la còpia de la sentència aportada amb la demanda).  
2. En el conveni regulador del divorci es va atribuir a l'esposa la guarda i custòdia de la filla menor comuna, amb un règim de visites entre el pare i la filla menor i l'obligació del pare de pagar una pensió d'aliments de 180 euros mensuals a favor de la seua filla. (Fet provat per mitjà de la còpia de la sentència de divorci aportada amb la demanda).  
3. Des que es va dictar la sentència de divorci, el pare a penes ha visitat la seua filla, havent-se produït l'última visita en la Setmana Santa de 2006, moment en el qual el pare es va negar a tornar la filla a la mare en acabar el període de visites, tenint la filla en parador desconegut durant dues setmanes, fins que la va deixar en casa de la iaia paterna en males condicions. Per estos fets, Vicente García va ser condemnat com a autor d'una falta contra les relacions familiars per sentència del Jutjat d'Instrucció número 3 de Castelló de la Plana, de data 26 de juny de 2006, en el juí de faltes número 342/2006. Des d'aleshores, el pare no ha visitat la seua filla en cap altra ocasió. (Fet provat per mitjà de la documental aportada amb la demanda, l'interrogatori de les parts i les testificals practicades a proposta de la part demandant).  
4. El pare no paga la pensió d'aliments establida en la sentència de divorci, i tampoc paga la de l'anterior sentència de separació. (Fet provat per mitjà de l'interrogatori de les parts i les testificals practicades a instància de la part actora).  
Fonaments jurídics  
Primer. L'últim incís de l'article 91 del Codi Civil preveu que les mesures acordades en les sentències de separació, nul·litat o divorci podran ser modificades quan s'alteren substancialment les circumstàncies.  
Com té assenyalat reiterada jurisprudència de les audiències provincials (entre moltes altres, SAP Castelló, secció 1ª, de 26 de maig de 1999), les mesures adoptades, judicialment o convencionalment, per a regular els efectes de la separació o del divorci, no estan afectades per la santedat de la cosa jutjada i es pot fer la modificació per canvi de les circumstàncies, segons disposa l'article 90, paràgraf 3r, del Codi Civil, en dir que «Les mesures que el jutge adopte en defecte d'acord o les convingudes pels cònjuges, podran ser modificades judicialment o per nou conveni quan s'alteren substancialment les circumstàncies», i encara que este article es destina a la regulació del conveni, el paràgraf citat es referix tant a les mesures convencionals com a les judicials, i també s'afig que l'article 91 in fine del Codi disposa que les mesures acordades en defecte d'acord dels cònjuges poden ser modificades «quan s'alteren substancialment les circumstàncies». És això així perquè el pronunciament de tota sentència de separació o de divorci relatiu als efectes secundaris d'esta, i a les mesures corresponents que els disciplinen, per referir-se aquells a aspectes contingents i sobretot per estar estretament lligats a realitats vivencials, i per això canviants, no pot quedar inamovible i invariable al contrari del que ocorre amb els efectes primaris o essencials, que una vegada adquirix fermesa la sentència tenen el valor de cosa jutjada, i, per tant, esdevenen intangibles. Per això, és valor entés en pràcticament tots els ordenaments jurídics que tals efectes secundaris, i les mesures adoptades per a regular-los, tenen una validesa rebus sic stantibus, i modificada seriosament la realitat subjacent que va aconsellar o va determinar la seua originària ordenació en aquell primer sentit, han de ser modificades paral·lelament per a la seua correcta i justa adequació a la nova realitat. No una altra cosa pretenen els esmentats articles 90, paràgraf 3r, i 91, últim paràgraf, del Codi Civil, encara que també es troben més avant altres preceptes, quan es regulen algunes mesures en concret, que contenen normes expresses en què es reconeix i ordena de nou la seua modificabilitat en funció de l'alteració de les circumstàncies com l'article 93, que en referir-se a la contribució de cada progenitor per a satisfer els aliments als fills, parla de la «acomodació de les prestacions a les circumstàncies econòmiques i necessitats dels fills en cada moment», i també l'article 94, que en regular el dret de visites i relacions amb els seus fills del progenitor que no els tinga amb si, preveu al final que el jutge «podrà limitar o suspendre (eixe dret) sí es donaren greus circumstàncies que així ho aconsellen o s'incompliren greu o reiteradament els deures imposats per la resolució judicial», així com quant a la pensió compensatòria de l'article 97, que l'article 100 diu que «només podrà ser modificada per alteracions substancials en la fortuna de l'un i l'altre cònjuge». En definitiva, perquè, pot afermar-se que les mesures judicialment adoptades estan sotmeses a una legal clàusula d'actualització dependent d'una variació substancial de la conjuntura en què van ser acordades. Ara bé, pressupost per al canvi de tals mesures és l'alteració substancial de les circumstàncies, la qual cosa exigix una ponderació pel jutjador de les concurrents al temps de l'adopció de les mesures la modificació de la qual es pretén i de les quals, però el concepte d'alteració substancial de les circumstàncies, i sobretot l'apreciació de la substancialitat, són determinacions totalment casuístiques, i encara que quan la llei parla d'alteració substancial sembla referir-se que ha de ser greu, no obstant això, eixa gravetat no es pot entendre com a supòsit derivat de variacions extraordinàries i insòlites en les circumstàncies, sinó com importants en funció de la configuració inicial de les prestacions a les quals s'estimen equilibrades, com demostra la possibilitat de la seua nova aprovació quan comporten un greu perjudici per als cònjuges; per això quan el manteniment de la situació originàriament pactada o adoptada pel jutge supose la producció d'un perjudici d'eixa entitat, o almenys no lleu per a una de les parts, s'ha de considerar que estem davant de la substancialitat de l'alteració que l'article 90 menciona.  
En el supòsit d'interlocutòries, la modificació interessada és la de suspendre, per un termini mínim de dos anys, l'exercici de la pàtria potestat del pare demandat respecte de la seua filla menor per un termini mínim de dos anys. L'article 170 del Codi Civil establix que, «el pare o la mare podran ser privats totalment o parcialment de la seua potestat per sentència fundada en l'incompliment dels deures inherents a esta o dictada en causa criminal o matrimonial». Conforme a la jurisprudència, encara que la pàtria potestat, per dret natural i positiu ve atorgada als progenitors, atenent que integra en la seua funció no sols drets sinó molt principalment deures, pot en determinats casos restringir-se, suspendre's i inclús cal privar d'esta per ministeri de la llei, quan els seus titulars no assumisquen les funcions inherents a ella o les exercixen amb desencert i perjuí per al descendent. L'article 170, més que una sanció, implica una mesura de protecció del xiquet, i per tant ha de ser adoptada en benefici d'este. El sentit proteccionista sobre els menors d'edat es manifesta en la Convenció sobre Drets del Xiquet de Nacions Unides de 20 de novembre de 1989, en l'article 9 en relació amb l'article 3, i inspira la Llei Orgànica de Protecció Jurídica del Menor (STS 12 de febrer de 1992, 31 de desembre del 1996 o 24 d'abril de 2000). En tot cas, l'article 170 del Codi Civil, en ser una norma de caràcter sancionador, ha de ser objecte d'interpretació restrictiva, i la seua aplicabilitat exigix que en el cas concret aparega plenament aprovat que el progenitor a què es pretén privar de la pàtria potestat haja deixat de complir els deures inherents a esta (STS de 6 de juliol i 18 d'octubre de 1996). Respecte d'això, cal citar la SAP Castelló, secció 2ª, de 6 de març de 2007: «concebuda la pàtria potestat com un dret-deure o com un dret-funció, pot en determinats supòsits, i per causa d'eixa concepció, restringir-se o suspendre's, i inclús cal privar-se de la mateixa per ministeri de la llei quan els seus titulars, per una raó o una altra, no assumixen les funcions inherents a ella o les exercixen amb desencert o perjuí per als seus fills, arribant a la solució més radical en el supòsit d'incompliment dels deures que configuren tal institució jurídica conforme prescriu l'article 170 del Codi Civil que, a diferència de la redacció originària prevista en este text substantiu, no requerix sustentar la indignitat del progenitor, no localitzar a tota costa una culpabilitat en el compliment dels deures i que, segons interpretació doctrinal i jurisprudència, més que una sanció al progenitor incomplidor, implica una mesura de protecció del xiquet que ha de ser adoptada, per tant, en benefici d'este, en tant que la conducta d'aquell, que ha de qualificar-se com greument lesiva dels interessos prioritaris del menor, no es revetle precisament com la més adequada per a la futura formació i educació del mateix». En el cas de les actuacions, ha quedat acreditat, a través de l'interrogatori de les parts (incloent el del demandat, a qui es té per conforme amb els fets al·legats per la contrapart en no haver comprés sense justa causa, conforme a l'article 304 de la LEC) i les testificals, que Vicente García, des que es va dictar la sentència de divorci (i també durant la vigència de l'anterior sentència de separació) ha incomplit de mode reiterat i greu els seus deures paternofilials, en la manera següent:  
1. Només ha visitat la seua filla de manera esporàdica, i sempre segons la seua pròpia conveniència.  
2. En la Setmana Santa de 2006, no va tornar la filla al final del període de visites, amenaçant la mare amb no tornar-li-la, i sense que la mare tinguera notícies del parador de la filla durant almenys dos setmanes, durant les quals la filla no va poder assistir al col·legi, i la va deixar finalment, en mal estat, en casa de la seua iaia Paterna, qui va avisar a la mare perquè la recollira. Per estos fets, de més gravetat, Vicente García va arribar a ser condemnat penalment en un juí de faltes, i la filla va precisar d'assistència psicològica.  
3. El pare s'ha desentés també en el pla econòmic de la seua filla, i ha deixat de pagar la pensió d'aliments durant almenys tres anys.  
Esta conducta del pare suposa, no sols l'incompliment dels seus deures paterns, sinó també una situació de risc per a la pròpia filla, que no sols va ser privada de la seua llibertat durant uns dies, sinó que no té l'ajuda de son pare tant a nivell emocional (no es veuen des de fa un any i mig) com a material, havent deixat el pare de contribuir al sosteniment material i econòmic de la menor, amb el perjuí que açò comporta per a la pròpia subsistència de la filla. Per això, es considera que hi ha motius suficients com per a suspendre temporalment l'exercici de la pàtria potestat per part del pare, durant almenys dos anys tal com se sol·licitava en la demanda, període durant el qual la pàtria potestat serà exercida de mode exclusiu per la mare, i queda en suspens el règim de visites entre el pare i la filla, el qual, per a poder reprendre's, requerirà d'una sol·licitud prèvia per part del pare i la complida acreditació que eixa represa no resultarà perjudicial per a la filla que, en eixe moment, comptarà amb almenys 12 anys d'edat i portarà quasi quatre anys sense tindre contacte amb son pare.  
Segon. Donada l'especial naturalesa de les pretensions deduïdes en este procediment, i no sent aplicables les normes previstes en l'article 394 de la Llei d'Enjudiciament Civil, no procedix efectuar exprés pronunciament sobre les costes causades.  
Vistos els preceptes legals citats i la resta de pertinent aplicació,   
Dispositiva  
Que amb l'estimació de la demanda de modificació de mesures formulada per la procuradora senyora Sanz Yuste en nom i representació de María Mar Gil Amor contra Romualdo Vicente García, es modifiquen les mesures aprovades en la sentència de data 16 de setembre de 2005 pel Jutjat de Primera Instància número 2 de Torrijos (Toledo) en el procediment de divorci 364/2004, en el sentit de suspendre durant un termini de dos anys, des de la fermesa d'esta sentència, la pàtria potestat de Romualdo Vicente García respecte de la seua filla menor XXXXXXX, així com el règim de visites establit entre ambdós, i serà necessari per a la seua futura represa una sol·licitud prèvia per part del pare i la complida acreditació que eixa represa no resultarà perjudicial per a la filla.  
Tot això sense efectuar expressa imposició de costes a cap dels litigants.  
Notifiqueu esta resolució a les parts, i feu-los saber que contra la mateixa cal interposar recurs d'apel·lació en el termini de cinc dies.  
Per a la notificació al demandat Romualdo Vicente García, en ignorat parador, publiqueu edictes en el tauler d'anuncis d'este Jutjat i en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, que es lliuraran a la part demandant per al seu diligenciament.  
Així, esta és la meua sentència, que ordene, mane i firme».  
Publicació: L'anterior sentència l'ha llegida i publicada el jutge que l'ha dictat, mentre celebrava audiència pública, en el dia del seu pronunciament, davant del secretari judicial. En done fe.  
En atenció al desconeixement de l'actual domicili o residència de la part demandada, per provisió d'11 de desembre de 2007 el jutge, de conformitat amb el que disposen els articles 156.4 i 164 de la Llei 1/2000, d'Enjudiciament Civil, ha acordat la publicació del present edicte en el Diari Oficial de la Comunitat Valenciana per a portar a efecte la diligència de notificació de sentència.  
Castelló de la Plana, 11 de desembre de 2007.- La secretària judicial: Eva María Murcià Vicente.