Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 4567, del 18-08-2003 (2003/9389)

RESOLUCIÓ de 9 de juliol del 2003, de la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de bé d'interés cultural, amb categoria de monument, a favor de l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua torre campanar, de Cheste.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

### Dades del document

Número de DOGV
:   4567

Data del DOGV
:   18-08-2003

Secció del DOGV
:   V. ALTRES ANUNCIS - G) ALTRES ASSUMPTES

Número del document
:   2003/9389


Organisme emissor
:   Conselleria de Cultura, Educació i Esport

Tipus de document
:   Resolució

RESOLUCIÓ de 9 de juliol del 2003, de la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, per la qual s'incoa expedient de declaració de bé d'interés cultural, amb categoria de monument, a favor de l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua torre campanar, de Cheste. [2003/9389]
  
Vista la sol·licitud formulada pel rector de l'església de San Lucas Evangelista i la seua torre campanar, de Cheste, en el sentit que es prosseguisca l'expedient per a la declaració com a bé d'interés cultural, amb la categoria de monument, del mencionat immoble, els antecedents que consten en este centre directiu i els informes emesos pel Servici del Patrimoni Arquitectònic i Mediambiental favorables a la incoació de l'expedient de declaració de bé d'interés cultural, amb categoria de Monument, a favor de l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua torre campanar, de Cheste.
  
Atés el que disposa l'article 27 de la Llei d'11 de juny de 1998, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià, la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport de la Generalitat Valenciana, ha resolt:
  
Primer
  
Incoar expedient per a la declaració de bé d'interés cultural, amb categoria de monument, a favor de l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua torre campanar, de Cheste, a València.
  
Segon
  
De conformitat amb el que disposa l'article 28 de la Llei d'11 de juny de 1998, del Patrimoni Cultural Valencià, determinar els valors del bé que justifiquen la declaració, descriure'n les parts integrants, pertinences i accessoris per a la seua més perfecta identificació, així com delimitar l'entorn afectat i fixar les normes de protecció del bé i el citat àmbit en els annexos I i II que s'adjunten a la present resolució, açò últim sense demèrit de l'exercici tutelar que correspon legalment a este centre directiu ?règim d'autoritzacions prèvies- conforme als articles 35 i 36 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Tercer
  
Descriure les parts integrants, pertinences i accessoris significatius del monument, destacant, així mateix, els mobles patrimonialment vinculats, i enumerant-los en la present resolució a l'efecte d'estendre també a estos la declaració monumental.
  
Això no impedirà en cap cas que puga detectar-se posteriorment en l'immoble l'existència d'altres elements que es revelen com a patrimonialment significatius i vinculats a este, i que, per tant, participen de la seua mateixa condició monumental, ni que altres de menor rang o vinculació distints d'aquells i dels ara enumerats puguen simplement incloure's en la secció tercera de l'Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Quart
  
En compliment del que preceptua l'article 27.3 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià, notificar esta resolució als interessats i a l'Ajuntament de Cheste i fer-los saber que, de conformitat amb el que establixen els articles 35 i 36, en relació amb el 27.4 de la llei, la realització de qualsevol intervenció, tant en el monument com en el seu entorn, haurà de ser autoritzada preceptivament per esta direcció general amb caràcter previ a la seua realització i a l'atorgament de llicència municipal, si és procedent, quan esta resulte preceptiva, així com qualsevol canvi d'ús en l'immoble a què se circumscriu la present incoació, de conformitat amb l'article 33 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Quint
  
La present incoació, d'acord amb el que establix l'article 33 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, determina la suspensió de l'atorgament de llicències municipals de parcel·lació, urbanització, construcció, demolició, activitat i la resta d'actes d'edificació i ús del sòl que afecten l'immoble i el seu entorn de protecció, així com de les citades actuacions, quan siguen portades a terme directament per les entitats locals. Queden, igualment, suspesos els efectes de les ja atorgades. Els efectes de la suspensió es resoldran després de la declaració, de conformitat amb la limitació temporal continguda en l'incís segon de l'article 33 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià. No obstant, la Direcció General de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià, podrà autoritzar les actuacions mencionades quan considere que manifestament no perjudiquen els valors del bé que motiven la incoació, així com les obres que, per causa major o interés general, hagueren de realitzar-se inajornablement, segons el que disposa l'incís primer del referit article.
  
Sext
  
Que, en compliment del que preceptua l'article 27.3 de la llei, es notifique la present resolució al Registre General de Béns d'Interés Cultural, per a la seua anotació preventiva, i al Registre de la Propietat de València, per al mateix fi.
  
Sèptim
  
Que la present resolució, amb els seus annexos, es publique en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i en el Boletín Oficial del Estado.
  
València, 9 de juliol de 2003.- El director general de Política Lingüística i Patrimoni Cultural Valencià: David Serra Cervera.
  
ANNEX I
  
Dades d'identificació, valoració i tutela patrimonial del bé objecte de la incoació i el seu entorn d'afecció
  
1. Denominació
  
Església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua torre campanar, de Cheste.
  
2. Localització
  
a) Comunitat Autònoma. Comunitat Autònoma Valenciana.
  
b) Província. València.
  
c) Municipi. Cheste.
  
d) Ubicació. plaça de l'Església
  
3. Descripció general de l'immoble i dels valors que justifiquen la seua declaració monumental
  
Sobre el perfil de Cheste domina el gran edifici de la seua església parroquial. És una mostra exemplar de l'esplendor barroca d'orientacions classicistes que va sorgir a València en la primera mitat del segle XVIII, amb la influència del tractat d'arquitectura del pare Tosca (1712), que arreplegava les novetats de l'arquitectura italiana. Va ser objecte d'una parcial renovació academicista d'interés. La seua planta, que va ser modificada en el segle XIX, és de creu llatina de tipus jesuític, té aproximadament 54,50 per 25 metres i una altura de 20 metres. El coronament de la llanterna de la cúpula arriba als 36 metres. En esta van treballar els més importants artistes de l'època, com Josep Vergara, Antoni Gilabert, Pere Joan Isart, Tomàs Llorens, Antoni Richart i Josep Esteve Luciano.
  
En San Lucas es reinterpreten magistralment dos obres excepcionals de la immediata tradició arquitectònica valenciana: la torre, versió en clau classicista de la salomònica torre de Santa Caterina, i la fatxada, del model de fatxada a la romana, vignolesca, d'ordes superposats i enllaçats per esveltes volutes, inaugurada en l'arquitectura valenciana de principis de segle per la fatxada de Sant Tomàs, atribuïda a Tosca.
  
Cronologia
  
Per butla donada a Roma en 1469 pel papa Pau II, a instàncies de Berenguer Mercader, senyor del lloc, i executada pel bisbe últim i primer arquebisbe de València, Roderic de Borja, que després va ser el pontífex Alexandre VI, es va portar a terme la segregació de Cheste de la parròquia de Riba-roja. Este fet va donar lloc a l'erecció del curat de Cheste, en 1472, pel senyor Pere Mercader, fill de l'anterior, que va presentar el primer capellà de Cheste, mossén Francesc Martí. Es va ocupar la denominada capella vella de San Lucas, que va ser demolida en la Segona República.
  
De 1731 a 1760 es porten a terme les obres del nou edifici dirigit pel mestre d'obres Vicent Villar, que era el director d'obres de l'església de Chiva.
  
De 1760 a 1767 es realitzen les obres de decoració no documentades, entre elles les pintures de les petxines, obra del pintor i poeta Joan Collado i la tela del sagrari, obra del seu mestre Antoni Richarte.
  
A finals de 1769 es van col·locar els fonaments per a la torre campanar. En va ser l'autor l'anteriorment citat Vicent Villar, i quan este va morir va entrar a dirigir l'obra, en 1777, Joaquim Aldaz i, amb el mateix mestre, es va concloure el dia 24 de febrer de 1779.
  
L'1 de maig de 1779 es van començar a col·locar els fonaments per a la portada. El dia 11, el capellà va posar-hi la primera pedra, un tros de jaspi que portava gravats en els seus quatre costats els noms de quatre àngels. La va dirigir el mestre Joaquim Aldaz.
  
En 1783 s'esculpix la imatgeria de la fatxada, obra de l'acadèmic Pere Isart, integrada per les estàtues de sant Lluc, sant Pere i sant Andreu, els adorns i els àngels del frontó i les semidestruïdes estàtues eqüestres de sant Jordi i sant Jaume, en la talla de les quals va col·laborar Ignaci Minguet. Amb la instal·lació d'estes estàtues, el 26 de novembre de 1784, va finalitzar la seua construcció.
  
Posteriorment va intervindre, en 1785, l'arquitecte Josep Gilabert, identificable amb Antoni Gilabert, per a la reparació de les teulades i de la mitja taronja danyats per un llamp. Esta és l'única intervenció documentada del citat arquitecte.
  
La pintura exterior del temple, a l'estil romà, és executada per Santiago Bazin i la seua companyia, tots milanesos, en 1786. El mateix any es va renovar la sagristia, en la qual va treballar l'estuquista de València Joan Bernat, i es van col·locar els taulellets, les calaixeres i l'aiguamans, obra de Pere Gonel, marbrista que treballava en la catedral de València a les ordes d'Antoni Gilabert.
  
La renovació classicista del presbiteri s'executa de 1790 a 1794. Hi va intervindre el pintor acadèmic Lluís Antoni Planes, a qui es deu el fresc de la volta i el lateral que encara es conserva. Ramon Sánchez va pintar l'altre lateral, que va quedar molt danyat en 1936 i va ser substituït per una tela que era una còpia d'aquell. Els relleus de Vicent Esteve es van executar d'acord amb els dissenys, segons pareix, de Josep Vergara (únicament subsistix un medalló, que abans es trobava en el púlpit i actualment està incrustat en el frontal de l'ara). En el desaparegut retaule major es van col·locar les estàtues de sant Lluc, sant Pere i sant Andreu, obra de Josep Esteve Luciano. No es troba documentat l'autor del disseny general però, donades les similituds amb l'obra de la catedral de València i les relacions personals entre els dos artistes, és possible que siga Gilabert.
  
La capella de la Comunió va ser remodelada, segons pareix, en 1824, d'acord amb una inscripció gravada en el porxe situat sobre la mitja cúpula de la capella de la Comunió.
  
En 1854 es construïx el cancell i s'obrin els arcs laterals que comuniquen entre si les capelles.
  
En 1916, un incendi fortuït destruïx l'altar del llenç de paret esquerre del creuer i deixa danyat l'orgue. En 1936 es van destruir tots els altars, les dos estàtues laterals de la fatxada i el tornaveu del púlpit.
  
A partir de 1940 s'efectuen unes reparacions que van fer desaparéixer les vidrieres, i el nou paviment de rajola va ocultar el terra original de marbre negre d'Alcublas. La reforma litúrgica va suposar la destrucció de la gran escalinata de jaspi del presbiteri i va ocultar, a més, l'entrada a la cripta.
  
Descripció
  
La planta de l'església és del tipus jesuític, perquè la profunditat de les capelles laterals iguala la del creuer. Obrint-se al creuer, dos portes comuniquen amb la sagristia i amb la capella de la Comunió. Al seu torn, estes dos estades comuniquen amb el presbiteri i amb una successió de xicotets espais situats en la part posterior: una transagristia, una escala que servix per a comunicar distints nivells i una cambra per la qual és possible accedir a l'espai residual situat darrere de l'absis de la capella de la Comunió.
  
La nau principal abraça quatre capelles a cada costat, excepte en el costat de l'Evangeli, on una capella s'ha suprimit per a deixar pas a una porta lateral d'accés. Després de la porta, una escala de caragol de volta de rajola servia d'accés a l'orgue, hui desaparegut.
  
L'estructura inicial de l'església va quedar modificada per les reformes del segle XIX, en primer lloc perquè es van obrir els actuals arcs que comuniquen entre si les capelles laterals, transformant l'església en un model claustral; d'altra banda, la intervenció acadèmica de la capella de la Comunió va determinar la ruptura de la rígida simetria en planta, al desaparéixer una altra escala i un altre espai simètrics respecte a l'altar.
  
Decoració
  
La decoració de la nau, realitzada en estucs policroms, és d'un estil rococó, amb gran varietat en els dissenys. Destaca l'original desplegament de rocall de les finestres de la testera de la nau major i les dos dels extrems del creuer.
  
Les portes, que comuniquen el creuer amb la capella de la Comunió i amb la sagristia, destaquen pel seu deliri ornamental, que es compon de formes orgàniques en ràpid ascens: és difícil arribar a més en la descomposició de les formes arquitectòniques.
  
L'espai de la sagristia té un bell sòcol de ceràmica del segle XVIII, que imita una fingida balustrada rematada per granades i boles, i en el qual apareixen els emblemes de sant Lluc (un tinter i una ploma sobre un llibre). En la transagristia hi ha encara la font de marbre polícrom, amb un disseny elegantment clàssic, obra del marbrista Pere Gonel.
  
En la cambra situada després de l'altar major, la custòdia podia girar, i això permetia el culte en este espai, hui en desús. La decoració és igualment rococó, però més tosca. Resulta interessant el desig de centralitzar l'espai allargat, per mitjà de la introducció d'una cúpula cega i un orde apilastrat.
  
El presbiteri és una remodelació marcadament acadèmica influenciada per la reforma contemporània de la catedral de València. Són remarcables les dos portes laterals, en marbres policroms, que comuniquen amb la sagristia, i la capella de la Comunió. També van ser realitzats en el presbiteri, dins del mateix estil i materials, dos altarets de gran perfecció i bellesa. La pintura de Planes, en el centre de la volta de cassetons, és correcta de dibuix, com l'altra pintura lateral del mateix autor. Les petxines, obra de Collado, són de gran riquesa colorista i una viva pinzellada.
  
La capella de la Comunió és també una reforma academicista, interessant per la introducció d'una exedra animada per vigoroses columnes jòniques exemptes.
  
Fatxada principal
  
La composició de la fatxada principal respon al model vignolesc derivat de l'església del Gesú, ja seguit en l'església de Sant Tomàs de València. Amb dos pisos d'altura desigual, la fatxada es compartimenta per ordes arquitectònics, corinti en el primer i compost en el segon. La diferència d'amplària dels dos cossos es compensa en els extrems per mitjà de dos volutes i de dos escultures eqüestres en els extrems. La divisió en vertical amb tres espais en el cos baix i un en l'alt, es fa per mitjà de pilastres apariades en el carrer central i simple en els extrems del cos baix. És característic el motiu de l'arc segmental, situat en el basament del segon cos de la fatxada, obert en la seua base i que dóna recer a la portada retaule de l'església, motiu d'origen dellaportià i utilitzat profusament en les esglésies derivades de la de Sant Tomàs. En tota la fatxada, el modulat llenguatge dels ordes clàssics adquirix protagonisme absolut, en detriment d'additaments decoratius. Dins dels vans es troben unes fornícules a manera de tabernacle i la portada principal. El tractament dels elements arquitectònics, amb seqüències rítmiques dels ordes i dels volums, produïx un important joc de llums i ombres i la diferencia, junt amb el fet d'estar realitzada enterament en pedra, de la resta de les fatxades vignolesques. En conjunt resulta una poderosa fatxada de gran força i bellesa.
  
Torre campanar
  
La torre campanar és un esvelt element de quasi cinquanta metres d'altura. És de planta hexagonal. El cos base es dividix en tres trams de requadros ressaltats, i el cos de campanes, amb vigoroses columnes dòriques flanquejant els buits, o els estreps rematats per elegants mènsules recorbades, suposen una interpretació classicista de la torre de Santa Caterina de València.
  
Formen el coronament del campanar dos cossos més, que establixen el seu trànsit mutu a través de volutes un poc aplanades que descansen en els contraforts perforats del cos baix i s'eleven després cap a la cupuleta amb penell que culmina el conjunt. Tota l'obra està feta amb carreuada de pedra blanca de Yátova, molt ben travada i aparellada.
  
4. Relació de parts integrants, pertinences i accessoris
  
a) Parts integrants:
  
- Espais arquitectònics
  
La nau principal i les capelles laterals.
  
La torre campanar.
  
La sagristia i els espais annexos.
  
La capella de la Comunió.
  
La cambreta.
  
- Elements ornamentals i funcionals
  
Campanes de la torre campanar
  
Originals de la torre campanar:
  
- Campana La Sexta, la xicoteta, any 1780, fonedor Josep Lleonart
  
(València).
  
- Campana La Quinta, any 1780, fonedor Josep Lleonart (València).
  
- Campana La Tercera, any 1780, fonedor Josep Lleonart (València).
  
- Campana La de San Lucas, La Gorda, any 1780, fonedor Josep Lleonart (València).
  
Construïdes seguint perfils originals:
  
- Campana La Cuarta, any 1990, fonedor Eijsbouts (Asten)
  
- Campana La Leona, La Segunda, la de La Virgen (badada), any 1990, Fonedor Eijsbouts (Asten)
  
Pintura mural
  
- El fresc academicista situat en la volta del presbiteri, Apoteosi de sant Lluc davant de la Trinitat de Lluís Antoni Planes, realitzat en 1790. Número d'identificació del Sistema Valencià d'Inventaris i del Catàleg de Béns Mobles del Ministeri d'Educació, Cultura i Esport, (en avant SVI/MC número) 73.17.794-832-5546.
  
- També en el presbiteri, encara que sobre parament lateral, una altra obra del mateix autor i tècnica titulada La predicació de sant Lluc, de 15 metres quadrats, realitzada en 1790. SVI/MC número 70.36.561-584-8319.
  
- Les quatre petxines, de 24 metres quadrats cada una, de la cúpula del creuer, amb obres pictòriques al fresc de Joan Collado, realitzades entre 1760 i 1767 sobre els doctors de l'Església: Sant Jeroni SVI/MC número 65.29.296-547-7928; Sant Gregori SVI/MC número 30.05.018-502-5463; Sant Ambrosi SVI/MC número 59.29.874-395-9602 i Sant Agustí SVI/MC número 26.27.125-439-6606.
  
- De rang menor que les anteriors són les pintures de les quatre petxines en la capella de la comunió, de 1824 i restaurades en 1967, sobre les quatre dones bíbliques: Jael, Rut, Raquel i Maria.
  
- La pintura de la volta de quadrant d'esfera Corder místic glorificat amb àngels, de 1824 i restaurada en 1967, sobre el presbiteri de la capella de la Comunió.
  
Escultura
  
- Sant Lluc Evangelista amb bou, de l'escultor academicista Pere Joan Yssart (o Guisart o Isart) en la fornícula sobre la llinda de la porta d'entrada al temple. Tallada en pedra de Yátova en 1783. SVI/MC número 85.43.980-454-3349.
  
- Les escultures eqüestres de sant Jaume el Major apòstol SVI/MC número 77.32.011-138-7261, i de Sant Jordi SVI/MC número 61.23.288-166-4333, de 3,50 metres d'altura en fatxada, a causa la primera a la vinculació a l'Orde de Montesa i de l'antic senyoriu de Cheste, de l'escultor academicista Pere Joan Yssart (o Guisart o Isart). Ambdós de 1783, restaurades en 1998.
  
- Els dos àngels xiquets adoradors, en el coronament de la fatxada principal, al costat de les quatre urnes funeràries flamejants, de 1783, restaurats en 1998.
  
- Altres dos obres a destacar són les dels dos retaules llaurats i encastats anomenats de Sant Francesc d'Assís i de Sant Josep, ambdós obra de Pere Gonel, entre els anys 1790-1794, amb marbres de Vilamarxant, Bétera, Buscarró, Callosa i Cervera, en el presbiteri, un a cada costat d'este.
  
- Destaca un relleu de Vicent Esteve (hui en l'altar del presbiteri) conegut com a Medalló de sant Lluc, de 65 centímetres de diàmetre, en marbre de Novelda, i que va ser dissenyat per Josep Vergara Ximeno. SVI/MC número 85.52.640-514-8697.
  
- Els dos frontispicis rococós d'estuc policrom en les sobreportes d'entrada a la sagristia, SVI/MC número 57.61.679-458-7874, i en la capella de la Comunió, SVI/MC número 54.05.904-957-1032, entre 1760-1767, amb abundants relleus sobre símbols litúrgics i eucarístics.
  
- L'obra de Pere Gonel, l'aiguamans de la sagristia, de 1788, realitzat amb marbres de les pedreres citades, SVI/MC número 92.00.077-488-7471.
  
- El púlpit de marbre jaspiat llaurat de 1778 en la nau principal.
  
- Les dos piles de marbre per a aigua de 1776, ambdós als peus del temple, SVI/MC números 42.63.953-709-7011 i 83.29.177-460-3639.
  
Fusteria
  
Hi ha tres portes originals de l'època de la construcció del temple, que són:
  
- La porta d'Elías Real de 1788, de la sagristia a l'aiguamans. SVI/MC número 63.12.534-119-9006.
  
- Les altres dos són la del presbiteri a la sagristia, de 1788, i la del presbiteri a la capella de la comunió. SVI/MC número 21.39.849-490-7333.
  
Ceràmica
  
- Cal també destacar la decoració d'1,50 metres d'altura de sòcol de taulellets ceràmics del segle XVIII a base de balustrades, plomes, tinters i llibres. Realitzats en fang olla, vidriat i pintat amb pigments i pols de vidre sobre esmalt d'estany de 28,70 metres quadrats en la sagristia i en la sala de l'aigumans. SVI/MC números 06.75.862-216-0947, 75.99.825-116-4132 i 45.03.014-563-4255.
  
b) Pertinences i accessoris
  
Finalment, entre els elements que es troben en l'interior de l'església, de la sagristia i de la xicoteta sala superior s'han pogut discriminar i valorar singularment per la seua rellevància per a ser adscrits, des de la perspectiva exclusivament patrimonial, com a pertinences o accessoris indissociables del monument, és a dir, participants de la seua mateixa condició de bé d'interés cultural segons l'article 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, els següents:
  
Pintura
  
- Les sarges del monument de Setmana Santa, de 1850, en el temple, un conjunt de quatre pintures amb un total de 160 metres quadrats al tremp sobre tela, aconseguit per mitjà de l'extensió de telons quaresmals que simulen una gran perspectiva arquitectònica: dos teles laterals amb Fileres de columnes, la central gran amb l'Arc de triomf amb armes cristianes, àngels i sacerdots i una altra central més reduïda en la perspectiva posterior amb Símbols eucarístics i santa faç.
  
Orfebreria
  
- El lignum crucis, realitzat per Bernard Quinzà, en 1785, de plata repussada i cisellada. SVI/MC número 50.43.403-094-3209.
  
- La Creu processional, de plata repussada de finals del segle XVIII. SVI/MC número 56.73.932-053-6831
  
- La naveta SVI/MC número 12.40.277-770-1677, encenser SVI/MC número 16.45.498-605-6371 i hisop, SVI/MC número 80.23.702-025-9475 de la segona mitat del segle del XVIII, de plata repussada.
  
- El calze realitzat per Bernard Quinzà, de plata repussada de l'últim terç del segle XVIII. SVI/MC número 92.30.641-364-5051.
  
- El reliquiari de sant Felicià, santa Càndida i sant Clement màrtir, de plata repussada filigranada de Bernard Quinzà, entre 1784 i 1793. SVI/MC número 78.62.935-313-7084.
  
- El calze de plata cisellada (marca VARN), de l'últim terç del segle XVIII. SVI/MC número 90.68.215-720-7926.
  
- La corona de la Mare de Déu de la Soledad, de l'últim terç del segle XVIII, de plata repussada i cisellada. SVI/MC número 94.98.269-505-4387.
  
- El reliquiari de sant Pasqual Bailon, de 1780, en bronze fos cisellat i platejat. SVI/MC número 43.52.797-630-9667.
  
- El reliquiari del beat Nicolau Factor, de 1790, realització de Pere Valero, de plata cisellada i repussada. SVI/MC número 30.95.786-099-7881.
  
- El copó realitzat per Pérez, de plata fosa del primer terç del segle XIX. SVI/MC número 99.55.467-264-1518.
  
- El reliquiari de sant Francesc d'Assís, del primer terç del segle XIX. SVI/MC número 46 El reliquiari.21.738-743-1488.
  
- El reliquiari del beat Joan de Ribera, de plata cisellada, de l'últim terç del segle XIX. SVI/MC número 16.79.556-872-3972.
  
5. Delimitació de l'entorn afectat
  
Justificació. El criteri general seguit per a la delimitació de l'entorn de protecció d'acord amb les pautes legals que arbitren els articles 28.2.b i 39.3 de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià, consistix a incloure dins de la seua àrea els següents elements urbans:
  
- Parcel·les que limiten directament amb la que ocupa el BIC, podent afectar-lo, tant visualment com físicament, qualsevol intervenció que es realitze sobre estes.
  
- Parcel·les recaients al mateix espai públic que el BIC i que constituïxen l'entorn visual i ambiental immediat i en el qual qualsevol intervenció que es realitze puga suposar una alteració de les condicions de percepció d'este o del caràcter de l'espai urbà.
  
- Espais públics en contacte directe amb el BIC i les parcel·les enumerades anteriorment i que constituïxen part del seu ambient urbà immediat.
  
- Edificacions o qualsevol element del paisatge urbà que, encara que no tinguen una situació d'immediatesa amb el BIC, afecten de forma fonamental la percepció d'este.
  
Origen. Intersecció de l'eix del carrer de Ribera amb la prolongació de la mitgera sud de la parcel·la número 16 de l'illa cadastral número 94266.
  
Sentit. Horari
  
Línia delimitadora. Des de l'origen la línia s'introduïx en l'illa cadastral número 94044 pel límit sud de la parcel·la número 19, continuant al nord per les parts posteriors de les parcel·les números 17, 18 i 19 fins al carrer d'El Rosario. Creua el carrer i prosseguix per les parts posteriors de les parcel·les recaients al carrer Ribera de l'illa cadastral número 93715. Creua el carrer Abadía i s'introduïx en l'illa número 93484, incorporant les parcel·les recaients a la plaça de La Iglesia i al carrer Boticario d'esta illa. Prosseguix al nord per l'eix del carrer Rincón San Lucas, i s'introduïx en l'illa cadastral número 93789 per la part posterior de la parcel·la número 03 i prosseguix a l'est per les parts posteriors de les parcel·les recaients al carrer Jesús. Continua per l'eix del carrer San Vicente al nord i per les parts posteriors de les parcel·les de l'illa cadastral número 92191 recaients al carrer Jesús i a la plaça de La Iglesia. Creua el carrer Antonino i prosseguix per les parts posteriors de les parcel·les recaients a la plaça León de les illes números 93435, 93146 i 94957. Recorre la mitgera nord de la parcel·la número 32 d'esta última illa. Creua el carrer Acequieros i recorre les parts posteriors de les parcel·les recaients al carrer Espartero de l'illa número 94516. Prosseguix pels carrers del Doctor Navarro i de Cambrillas i travessa l'illa número 94278 per la mitgera de la parcel·la número 14. Continua al sud-est per l'eix del carrer Molí i gira a sud per l'eix del carrer Sant Lluís fins a la prolongació de la part posterior de la parcel·la número 11 de l'illa cadastral número 94295. Recorre cap al sud les parts posteriors de les parcel·les números 11 i 10 de l'illa número 94446. Creua el carrer Trinquete i engloba la parcel·la número 16 de l'illa número 94524 fins al punt d'origen A.
  
Delimitació gràfica Segons s'expressa en el plànol de l'annex II
  
6. Normativa de protecció de l'església parroquial de San Lucas Evangelista i la seua torre campanar de Cheste i el seu entorn (art. 28 de la Llei 4/1998, d'11 de juny).
  
Monument
  
Article primer. S'atendrà al que disposa la secció segona, règim dels béns immobles d'interés cultural, del capítol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià, aplicable a la categoria de monument.
  
Article segon. Els usos permesos seran tots aquells que siguen compatibles amb la posada en valor i gaudi patrimonial del bé i contribuïsquen a la consecució dels dits fins. L'autorització particularitzada d'ús es regirà segons el que disposa l'article 18 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Entorn de protecció
  
Article tercer. De conformitat amb el que disposa l'article 35 de la Llei de Patrimoni Cultural Valencià, qualsevol intervenció que pretenga abordar-se en l'entorn de protecció del monument requerirà de l'autorització prèvia de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport. Esta autorització s'emetrà segons els criteris establits en la present normativa, i en el que no preveu esta normativa, per mitjà a l'aplicació directa dels criteris previstos en l'article 39 de la citada llei. La present normativa regirà amb caràcter provisional fins que es redacte el Pla Especial de Protecció del Monument i el seu Entorn i este aconseguisca validació patrimonial expressa.
  
Totes les intervencions requeriran, per al seu tràmit d'autorització, la definició precisa del seu abast, amb la documentació tècnica que, per la seua especificitat, els corresponga, i amb la ubicació parcel·lària i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua transcendència patrimonial.
  
Article quart. Sense perjuí del que disposa l'article anterior, per mitjà de sospesat informe tècnic municipal, es podrà derivar la no necessitat del tràmit d'autorització prèvia en actuacions que se situen fora del present marc normatiu per falta de transcendència patrimonial, com seria el cas de les obres i instal·lacions dirigides a la mera conservació, reparació i decoració interior d'estos immobles.
  
En estos casos, l'ajuntament comunicarà a esta administració, en el termini de 10 dies, la concessió de llicència municipal, adjuntant com a mínim l'informe tècnic que es menciona en el paràgraf anterior, un pla d'ubicació i el suport fotogràfic que permeta constatar la situació de partida i la seua falta de transcendència patrimonial.
  
Article quint. La contravenció del que preveuen els articles anteriors determinarà la responsabilitat de l'Ajuntament en els termes establits en l'article 37 de la Llei del Patrimoni Cultural Valencià.
  
Article sext. Criteris d'intervenció.
  
1. Es mantindran les pautes de la parcel·lació històrica de l'entorn.
  
2. Seran mantingudes les alineacions històriques de l'edificació conservades fins a l'actualitat.
  
3. La quantitat de plantes permeses és l'actual per als edificis existents, sempre que no sobrepassen les tres altures. Per als edificis de nova planta serà de dos (planta baixa i alta), quedant prohibits els semisoterranis.
  
4. L'altura de cornisa màxima és de 7,00 metres per a dos plantes i 4,00 metres per a planta baixa o una planta.
  
5. Les cobertes, d'acord amb la tipologia de la zona, seran, en el cos principal de l'edifici, la profunditat edificable del qual oscil·larà entre 8 i 11 metres, inclinades, de teula àrab, amb pendent màxima del 35 per cent, a dos vessants i carener d'altura màxima 2,25 metres respecte de l'altura de cornisa. Este requisit únicament podrà ser dispensat, amb caràcter excepcional, en aquells casos en què s'acredite l'existència d'una singular justificació historicocontextual.
  
6. Les noves edificacions s'adequaran, amb caràcter estètic, a la tipologia i als acabats tradicionals de Cheste, i la fatxada haurà d'atendre les següents disposicions:
  
- Ràfols amb longitud màxima de volada de 35 centímetres.
  
- Impostes, motlures, reclosos, faixes, coronaments ornamentals i altres elements compositius amb una longitud màxima de volada de 15 centímetres.
  
- Buits de fatxada de proporció vertical.
  
- Balcons de barana metàl·lica amb amplària màxima de volada de 50 centímetres, 15 centímetres de cantell i longitud màxima de 1.80 metres.
  
7. L'ús permés en esta zona serà el residencial. S'admetran els següents usos, sempre que mostren la seua compatibilitat amb les arquitectures tradicionals de la zona:
  
A) Magatzems.
  
B) Locals industrials ubicats en planta baixa.
  
C) Locals d'oficina.
  
D) Ús comercial detallista.
  
Article sèptim. Totes les actuacions que puguen tindre incidència sobre la correcta percepció i la dignitat en l'apreciació de l'escena o paisatge urbà del monument i el seu entorn, com seria el cas de l'afecció dels espais lliures per actuacions de reurbanització, enjardinament o realització d'arbratge, provisió de mobiliari urbà, assignació d'ús i ocupacions de la via pública, etc., o com podria ser-ho també l'afecció de la imatge arquitectònica de les edificacions per tractament de color, implantació de rètols, marquesines, tendals, instal·lacions vistes, antenes, etc., o qualssevol altres de semblant classe i conseqüències, hauran de sotmetre's a autorització de la Conselleria de Cultura, Educació i Esport, que resoldrà d'acord amb les determinacions de la llei i els criteris de percepció i dignitat abans al·ludits.
  
Queda proscrita la introducció d'anuncis o publicitat exterior que, en qualsevol de les seues accepcions, irrompa en la dita escena urbana, excepte la d'activitats culturals o esdeveniments festius que, de manera ocasional, reversible i per temps limitat sol·licite i obtinga autorització expressa.
  
Article octau. Qualsevol intervenció que afecte el subsòl de l'immoble o del seu entorn de protecció se sotmetrà al que disposa el títol III de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià.