Diari Oficial de la Generalitat Valenciana


Sumari del DOGV 4277, del 24-06-2002 (2002/6019)

RESOLUCIÓ 12/2002, de 31 de maig, de la Presidència de la AVL, per la qual es publica l'acord de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, adoptat en la reunió plenària de 20 de maig del 2002, en què es refon i es complementa l'acord de 25 de març del 2002 pel qual s'aprova el referent normatiu del valencià, i s'emet dictamen sobre la consulta formulada pel conseller de Cultura i Educació per a l'aplicació de la Resolució 10/2002, de 4 d'abril, de la Presidència de la AVL.
----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Estat**VIGENT**

Permalink ELI

**https://dogv.gva.es/va/eli/es-vc/res/2002/05/31/12/dof/vci/html**

### Dades del document

Número de DOGV
:   4277

Data del DOGV
:   24-06-2002

Secció del DOGV
:   I. DISPOSICIONS GENERALS

Número del document
:   2002/6019


Data del document
:   31-05-2002

Organisme emissor
:   Acadèmia Valenciana de la Llengua

Tipus de document
:   Resolució

Anàlisi jurídica

 Descriptors 

:   * lingüística
    * legislació
    * cultura regional

RESOLUCIÓ 12/2002, de 31 de maig, de la Presidència de la AVL, per la qual es publica l'acord de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, adoptat en la reunió plenària de 20 de maig del 2002, en què es refon i es complementa l'acord de 25 de març del 2002 pel qual s'aprova el referent normatiu del valencià, i s'emet dictamen sobre la consulta formulada pel conseller de Cultura i Educació per a l'aplicació de la Resolució 10/2002, de 4 d'abril, de la Presidència de la AVL. [2002/A6019]
  
Segons establix l'article 26 de la Llei 7/1998, de 16 de setembre, de la Generalitat Valenciana, de Creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, ordene la publicació de l'acord següent:
  
Acord de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, adoptat en la reunió plenària de 20 de maig del 2002, en què es refon i es complementa l'acord de 25 de març del 2002 pel qual s'aprova el referent normatiu del valencià, i s'emet dictamen sobre la consulta formulada pel conseller de Cultura i Educació per a l'aplicació de la Resolució 10/2002, de 4 d'abril, de la Presidència de la AVL.
  
L'Acadèmia Valenciana de la Llengua, en la reunió plenària de 25 de març del 2002, va aprovar el referent normatiu oficial del valencià que s'ha d'usar mentres elabora la Gramàtica i el Diccionari en els quals treballa actualment (Resolució 10/2002, de 4 d'abril del 2002, de la Presidència de la AVL, per la qual es publica l'acord de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua adoptat en la reunió del 25 de març del 2002, pel qual s'aprova el referent normatiu oficial del valencià. DOGV núm. 4.229, de 16 d'abril del 2002).
  
El 23 d'abril d'enguany, el conseller de Cultura i Educació de la Generalitat Valenciana sol·licità de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, tenint en compte el que establix l'article 8 de la Llei 7/1998, de 16 de setembre, de Creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, un dictamen lingüístic en què es demanava ampliar l'exemplificació adduïda en l'acord de la AVL de 25 de març sobre el referent normatiu del valencià. La demanda indica que «per a poder determinar el model de referència en l'ús del valencià per les institucions públiques», «convé ampliar els exemples de les solucions proposades» en l'acord del 25 de març i tramet una proposta que recull exemples sobre grafies, sobre característiques morfològiques i sintàctiques i sobre el ric repertori lèxic i fraseològic valencià.
  
Atés el caràcter de consulta, el Ple estima convenient assenyalar un conjunt de criteris lingüístics que la AVL té en compte per a emetre el dictamen, i que caldria tindre presents per a interpretar-lo i difondre'l adientment:
  
La AVL, conscient que la llengua és un sistema dinàmic i un conjunt d'usos diversos que són creació i patrimoni col·lectiu, considera que la gramàtica, el lèxic i la fraseologia es configuren amb la riquesa de varietats geogràfiques, socials, estilístiques i històriques, segons criteris d'ús individual o institucional, col·loquial o formal, oral o escrit, i d'acord amb les tradicions d'estil i les convencions col·lectivament assumides. Les decisions de la AVL tenen la responsabilitat de descriure fets i processos lingüístics i determinar solucions perdurables, generals, coherents i sistemàtiques; i per això, no pot prescriure amb criteris excloents de formes vives, de territoris, de col·lectius de parlants, de situacions generals de la llengua i de les situacions de comunicació.
  
Cada element de la llengua viu en un context que determina la seua forma, la seua funció i el seu significat. Un mot genuí en un context o territori precís pot tindre un equivalent igualment vàlid en un altre context o territori. Cap varietat d'ús no pot representar ni substituir en exclusiva el conjunt d'expressions de la llengua, i alhora cada element i cada varietat lingüística han de tendir a la convergència amb les altres formes per tal d'arribar a ser generals i útils en totes les situacions i processos de comunicació, especialment en les societats modernes i en un món multilingüe.
  
La AVL considera que, per a difondre i interpretar un dictamen com el present, cal tindre en compte les precisions següents:
  
El concepte de normativa, complementari del de varietat, no anul·la les distincions d'ús institucional i personal, d'ús col·loquial i estàndard de la llengua. Així, admetre un mot no vol dir que se'l considere l'únic vàlid per a qualsevol ús i situació comunicativa.
  
La noció de genuí (propi o particular), complementària de la de general, no ha de fer predominar els elements geogràfics per damunt dels socials, els estilístics, els històrics, els pragmàtics o els idiolectals. Així, admetre que una paraula o un fet gramatical és valencià genuí no vol dir que ho haja estat sempre, ni que ho siga de totes les comarques valencianes, ni que no ho siga en altres territoris del sistema lingüístic.
  
La noció de paraula o de fet gramatical no és separable del context ni de l'ús. Així, admetre una paraula o un fet gramatical no explica res sobre les seues accepcions, la seua vitalitat i les seues restriccions dins l'ús de la llengua.
  
4. La noció de valencià aplicada a les paraules o fets gramaticals no nega la diversitat social i territorial valenciana. La AVL no pot, amb les seues decisions, excloure usos de parts del territori valencià. Així, tota dualitat o multiplicitat de paraules i usos lingüístics no és normativa sinó pragmàtica, i destinada a evolucionar o simplificar-se diacrònicament.
  
Sense perjuí de les precisions que vaja fent progressivament com a resultat del seu treball ordinari, el Ple considera suficient, ara com ara, el referent normatiu aprovat el 25 de març, i no estima necessari endinsar-se reiteradament en una anàlisi casuística, que, en qualsevol cas, serà realitzada en els moments processals que la institució estime oportuns. Actuar d'una altra manera podria implicar el risc de la pèrdua de la coherència necessària en els texts normatius que actualment elabora, amb el detall, la cura i la serenitat exigibles.
  
Ateses estes consideracions, el Ple de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua, fent ús de la seua competència d'emetre informes o dictàmens sobre la normativa del valencià a requeriment de les institucions públiques de la Comunitat Valenciana (art. 7.c de la Llei 7/1998, de 16 de setembre, de Creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua), i d'allò que prescriuen els articles 3 i 7.a de l'esmentada Llei,
  
ACORDA:
  
I. Ratificar que, amb caràcter general, mentres no s'aproven la Gramàtica i el Diccionari o altres texts prescriptius de la institució, el referent normatiu oficial del valencià, a tots els efectes, és el conjunt de criteris ortogràfics, gramaticals i lèxics usats en els texts i documents oficials de la Conselleria de la Generalitat Valenciana responsable de l'aplicació i desplegament de la Llei d'Ús i Ensenyament del Valencià des de l'aprovació d'esta llei (1983) fins a la data de 25 de març del 2002.
  
En este sentit, es declaren oficials els continguts del programa informàtic SALT 2.0 Traductor i Corrector de Valencià, de la Generalitat Valenciana, a excepció de tots els elements lingüístics marcats explícitament com a vulgarismes, estrangerismes i col·loquialismes, els quals seran en el futur objecte d'estudi.
  
II. Sense perjuí de l'anterior resolució i d'altres acords que la AVL puga adoptar progressivament, en compliment de la consulta plantejada per la Conselleria i a fi de prioritzar i recuperar formes lingüístiques genuïnes, el Ple de la AVL reconeix com a oficials:
  
[advertiment: 1) Quan al llarg de l'exposició es dóna una solució doble, la forma que figura en primer lloc és, en general, la més estesa i habitual en l'idioma valencià. 2) Les formes precedides d'un asterisc no són recomanables en els registres formals.]
  
1. Les grafies de nombroses paraules avalades pels escriptors clàssics i pels lexicògrafs valencians més prestigiosos
  
1.1 Les variants amb a, com a preferibles a les variants amb e o o, documentades històricament en alguns casos (com ara febre o néixer), de les paraules:
  
baina
  
bambolla
  
febra
  
pantaix
  
sagí
  
sutja
  
arrancar
  
avançar
  
contraure
  
distraure
  
esgarrar
  
jaure
  
llançar
  
nadar
  
nàixer
  
pantaixar
  
retraure
  
traure
  
xarrar
  
1.2 Les variants amb e, com a preferibles a les variants amb a, i o o, de les paraules:
  
amerar
  
arredonir
  
arxipèleg
  
bàlsem
  
cànter
  
cementeri
  
clevill
  
cordell
  
depòsit
  
endenyar
  
esme
  
estómec
  
fenoll
  
flamerada
  
llarguerut
  
màsquera
  
nàufreg
  
redó
  
redolí
  
sénia
  
sépia
  
1.3 La grafia sense ròtica adventícia en les paraules:
  
alfàbega
  
cartó
  
desorde
  
murta
  
orde
  
però orquestra (amb r etimològica) i tresor (amb r patrimonial).
  
2. Les característiques morfològiques i sintàctiques valencianes
  
2.1 Els plurals en -s de les paraules acabades en -sc, -st i -xt, propis de la llengua clàssica i d'una part dels parlars actuals, al costat dels plurals en -os, vius en alguns dels nostres parlars i cada volta més estesos, com ara:
  
boscs / boscos
  
contexts / contextos
  
discs / discos
  
foscs / foscos
  
gusts / gustos
  
manifests / manifestos
  
pretexts / pretextos
  
texts / textos
  
trists / tristos
  
2.2 Els plurals en -ns, clàssics i conservats en la major part dels parlars valencians, al costat dels plurals en -s, alguns dels quals són ja més generals:
  
hòmens / homes
  
jóvens / joves
  
còvens / coves
  
màrgens / marges
  
órdens / ordes
  
òrfens / orfes
  
òrguens / orgues
  
ràvens / raves
  
térmens / termes
  
vèrgens / verges
  
2.3 Els demostratius simples (este, esta, estos, estes; eixe, eixa, eixos, eixes), al costat de les variants reforçades, majoritàries en els escriptors valencians clàssics (aquest, aquesta, aquestos o aquests, aquestes; aqueix, aqueixa, aqueixos, aqueixes).
  
2.4 Els possessius meua, meues; teua, teues; seua, seues.
  
2.5 Els numerals huit, díhuit, dèsset, dènou, huitanta, al costat de les altres variants (com ara vuit, dívuit i vuitanta, vives en alguns parlars valencians septentrionals).
  
2.6 Les formes verbals incoatives en -isc, -ix (patisc, patixes, patix, patixen; patisca, patisques, patisquen), al costat de les variants en -eix, més habituals en els escriptors valencians clàssics (pateixes, pateix, pateixen).
  
2.7 Els imperfets de subjuntiu en -ara, -era, -ira (cantara, vinguera, patira), al costat de les variants en -és, -ís (cantés, vingués, patís), vives en alguns parlars valencians septentrionals i de més tradició clàssica.
  
2.8 Els infinitius tindre, vindre i valdre (i els seus composts, com ara contindre, detindre, retindre; convindre, previndre, provindre; prevaldre), al costat de les variants, clàssiques i pròpies d'alguns parlars valencians meridionals, tenir i venir (i els seus composts).
  
2.9 Les variants en -it d'alguns participis, com a preferibles a les variants en -ert: complit, establit, oferit, omplit, reblit, sofrit.
  
2.10 Els adverbis de temps: abans/ans, adés, anit, despús-ahir, despús-anit, despús-demà, enguany, enjorn, hui (o avui, viu en alguns parlars valencians septentrionals), prompte.
  
2.11 Els adverbis de lloc: ací, avant («cap avant», «d'ara en avant»), arrere («cap arrere», «fer-se arrere»).
  
2.12 La conjunció mentres / mentre.
  
2.13 La distinció entre les preposicions per / per a davant d'infinitiu: «he vingut per donar-te el regal» vs. «aquell aparell no aprofitava per a fer experiments».
  
2.14 La possibilitat de distinció entre les construccions al + infinitiu i en + infinitiu: «al pujar per la costera els vérem vindre» vs. «en voler, podeu començar».
  
2.15 L'ús de la preposició com a tant en sentit predicatiu com en sentit comparatiu: «com a persona és excel·lent», «s'ho menjaven com a llops», «obria uns ulls com a plats».
  
2.16 La concordança del participi passat amb el pronom acusatiu de tercera persona (eixa cançó, ja l'he sentida; aquelles xiques, les havia vistes abans), com a construcció preferent.
  
3. El ric repertori lèxic i fraseològic valencià
  
3.1 Les paraules vives en els parlars valencians actuals, ja documentades en els nostres escriptors clàssics i en altres texts valencians dels segles xiii al xvi, al costat d'altres sinònims i variants:
  
acaçar
  
afanyar-se
  
alçar
  
alfals
  
alfarrassar
  
alifac
  
arrapar
  
bellugar-se
  
bollir
  
brull
  
calça
  
canella
  
caragol
  
castic
  
corriola
  
cresol
  
cudol (clàssic còdol)
  
desfici
  
eixir
  
engrunsar-se / gronsar-se
  
escurar
  
esmortir
  
espenta
  
espentar
  
espill
  
fadrí
  
faena
  
fardatxo
  
ferramenta
  
fesol
  
foguer
  
gelar
  
gesmil (clàssic gesmir)
  
gola
  
got
  
granera
  
llepolia
  
llibrell
  
llima
  
matalaf
  
melic
  
muscle
  
ois
  
palometa
  
pigota
  
pitxer
  
poal
  
porga
  
quemenjar
  
rabosa
  
rajola
  
recialla
  
replegar / arreplegar
  
safanòria
  
solsir
  
tarquim
  
tocar (a la porta)
  
tòs
  
torcar
  
trellat
  
verdader
  
vesprada
  
vidriola
  
xafar
  
xàrcia
  
xic
  
xiquet
  
xufa
  
xulla
  
3.2 Les parelles de variants o de sinònims, vius en els parlars valencians actuals, ja documentats en la llengua clàssica, al costat d'altres variants i sinònims:
  
afonar / esfondrar
  
arrel / raïl
  
arribar / aplegar
  
bescoll / clatell (clàssic clotell)
  
calfar / escalfar
  
capell / barret
  
conrear / cultivar
  
dacsa / panís
  
defendre / defensar
  
endemà / sendemà
  
estrela (clàssic estela) / estel
  
gemecar / gemegar
  
unflar / inflar
  
mamprendre / emprendre
  
oroneta / oronella
  
paréixer / semblar
  
purna / espurna
  
rent / llevat
  
roig / vermell
  
sacsar / sacsejar
  
3.3 Les parelles de variants o de sinònims, documentats en texts valencians medievals, dels quals els primers predominen en valencià general i els segons alternen amb aquells en els registres formals:
  
alacrà / escorpí
  
albelló / claveguera
  
amprar / manllevar
  
arena / sorra
  
corder / anyell
  
escaló / graó
  
juí / judici
  
llanda / llauna
  
mitat / meitat
  
perjuí / perjudici
  
prejuí / prejudici
  
servici / servei
  
3.4 Les parelles de variants o de sinònims vius en els parlars valencians actuals, el primer dels quals ja apareix documentat en el període clàssic:
  
acatxar-se / ajupir-se
  
agafar / agarrar
  
avalotar / escarotar
  
escopir / escopinyar
  
mànega / màniga
  
renyó / ronyó
  
3.5 Les paraules vives en els parlars actuals, no documentades en texts dels segles xiii al xvi, que en alguns registres alternen amb les variants o els sinònims usats pels nostres escriptors clàssics:
  
coentor / coïssor
  
corfa / escorça
  
gasto / despesa
  
\*iaio / avi
  
quadro / quadre
  
xicotet / petit
  
3.6 Les innovacions del valencià modern (al costat d'altres sinònims i variants):
  
amollar
  
bigot
  
\*boçar / vomitar
  
bonegar
  
botella
  
\*botijós / tartamut
  
calcetí
  
catxerulo
  
clòtxina / musclo
  
cosquerelles
  
\*desficaci
  
desgel
  
desnugar
  
\*dessubstanciat
  
\*destarifat
  
\*destrellatat
  
\*desvanit
  
encanar-se
  
escabussar
  
escabussó
  
escopinyada
  
joguet
  
jupetí
  
milotxa
  
monyica
  
nuc
  
nugar
  
pallola
  
pitera
  
poregós
  
prunyó
  
puntelló
  
reballar
  
regallar
  
rogle
  
roín
  
rua (de pa)
  
\*tararot
  
tomaca
  
\*trompellot
  
voladoret
  
3.7 Les paraules vives en els nostres parlars i documentades en l'època clàssica, que conviuen amb neologismes o paraules preses d'altres llengües però ja naturalitzades en valencià:
  
desplegar / desenrotllar / desenvolupar
  
fumeral / ximenera
  
sotssecretari / subsecretari / vicesecretari
  
vacacions / vacances
  
3.8 Les unitats fraseològiques, generalment pròpies de la comunicació oral espontània:
  
a estall
  
a soles
  
a tothora
  
al remat
  
bona cosa
  
donar pena
  
fer ois
  
fer parlar
  
fer pena
  
fer rogle
  
més aïna / més aïnes
  
ser oli en un cresol
  
tindre seguida
  
tirar (traure) el lleu
  
traure trellat
  
I, atés el que assenyala l'article 26 de la Llei 7/1998, el Ple determina que el present text es publique íntegrament en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. Així mateix, encomana a la Presidència que comunique este dictamen al conseller de Cultura i Educació de la Generalitat Valenciana.
  
La presidenta,
  
Ascensió Figueres Górriz


Còpia Permalink ELI