Question: Kuinka suuri on Alaskan pinta-ala?

Alaska


Alaska on Yhdysvaltain pohjoisin ja pinta-alaltaan suurin osavaltio. Alaskassa on 736732[1] asukasta alueella, jonka pinta-ala on melkein 2,5 kertaa niin suuri kuin toiseksi suurimman osavaltion Texasin. Osavaltio on eksklaavi[2][3] eli erillään muusta Yhdysvalloista sijaiten luoteisessa Pohjois-Amerikassa. Maaraja sillä on idässä Kanadan kanssa. Alaskan pääkaupunki on Juneau ja väkiluvultaan suurin kaupunki Anchorage. Osavaltiossa on suuret luonnonvarat, muun muassa öljyä, kultaa ja kuparia.
Maantiede
Alaska sijaitsee Pohjois-Amerikan luoteisimmassa osassa, suurimmaksi osaksi 60. ja 70. pohjoisen leveyspiirin välillä. Sitä rajoittavat etelässä Tyynenmeren Alaskanlahti, lännessä Beringinmeri ja Beringinsalmi sekä pohjoisessa Pohjoiseen jäämereen kuuluvat Tšuktšimeri ja Beaufortinmeri. Idässä Alaskan ja Kanadan välinen raja kulkee yli tuhat kilometriä aivan suoraan 141. läntistä pituuspiiriä pitkin, mutta Tyynenmeren rannikolla Alaskaan kuuluu myös pitkä ja kapea maakaistale, joka ulottuu huomattavasti mainittua pituuspiiriä idemmäksi ja samalla muuta Alaskaa etelämmäksi. 
Alaskan etelärannikolla on pitkä, lounaaseen työntyvä Alaskan niemimaa, jonka jatkeena voidaan pitää Aleuttien saariketjua, joka myös kuuluu Alaskaan. Alaskan niemimaa ja Aleuttien saaret erottavat Beringinmeren muusta Tyynestämerestä.
Alaskassa on kahdeksan kansallispuistoa: Denalin kansallispuisto, Gates of the Arcticin kansallispuisto, Glacier Bayn kansallispuisto, Katmain kansallispuisto, Kenai Fjordsin kansallispuisto, Kobuk Valleyn kansallispuisto, Lake Clarkin kansallispuisto ja Wrangell-St. Eliasin kansallispuisto.

Kaupungit

Alaskan ylivoimaisesti suurin kaupunki on Anchorage (noin 290000 asukasta vuonna 2010). Osavaltion hallinnollinen pääkaupunki on Juneau (noin 31000 asukasta). 
Alaskassa on kaikkiaan 143 kaupunkia (incorporated city), joista monien väkiluku on vain sadan asukkaan luokkaa.
Suurimmat kaupungit

Ilmasto
Alaskan ilmastoon vaikuttaa sen sijainti pohjoisessa. Se ulottuu leveyspiiriltä 51 N leveyspiirille 71 N. Napapiirin pohjoispuolella on talvisin kaamos, kesäisin paistaa kesäyön aurinko. Osavaltiolla on rantaviivaa 10700 km, ja meri lisää kosteutta ja pienentää lämpötilan vaihteluita. Sisämaassa vallitsee äärevä mannerilmasto. Myös korkeuserot vaikuttavat lämpötilaoloihin. Kylmintä on talvella sisämaan alavilla alueilla kuten Yukonin tasangolla ja Tananan laaksossa.[4]
Vuoden lämpimin kuukausi on heinäkuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila Anchoragessa on noin 20 astetta. Keskimääräinen alin on pakkasen puolella lokakuusta huhtikuuhun, kylmimmillään tammikuussa −12,9 astetta.[5] Eniten sataa elo-, syys- ja lokakuussa. Vuoden sateista tulee lumena keskimäärin 180 cm.[6]
Historia
Viimeisimmän jääkauden aikana Alaska oli (vuoristoalueita lukuun ottamatta) pääosin jäätön vähäisen sademääränsä vuoksi ja yhteydessä Euraasiaan Beringian kannasta pitkin. Jääkauden loppupuolella aasialaisiin väestöihin kuuluvia kansoja siirtyi Aasiasta Amerikkaan Alaskan kautta, ja ilmaston lämmetessä ne pääsivät siirtymään etelämmäksi Pohjois-Amerikkaa peittävän mannerjään vähitellen sulaessa. Alueen intiaaniväestö on peräisin tältä ajalta, eskimot todennäköisesti ainakin osittain myöhemmältä. 
Venäjän tsaarin Pietari Suuren toimeksiannosta 1700-luvulla kaksi alusta purjehti Vitus Beringin johdolla Kamtšatkan niemimaalta Kuriilien kautta itään päin ja löysi Alaskan mannermaan. Vuonna 1740 hän perusti Kamtšatkaan Petropavlovskin asutuksen, josta hän johti seuraavana vuonna tutkimusmatkan Alaskaan. Beringin toisen matkan (1733-1743) jälkeen venäläisten harjoittama turkismetsästyksen painopiste suuntautui pitemmälle itään, Aleuteille ja Alaskaan. Vaikka Pietari III:n seuraaja, Katariina II, ei halunnut valjastaa uusien maiden valloittamiseen miehiä, laivoja tai rahaa, hän otti laajenemisen tulokset tyytyväisinä vastaan. Niin kauan kuin turkiseläimiä löytyi, niiden metsästäminen toimi imperialismin voiman lähteenä. Venäjän Amerikassa kauppayhtiöiden taistelu vallasta riisti turkiskaupan yksityisten yrittäjien käsistä isompien yrityksien haltuun. Muutoksen uranuurtaja oli Grigori Ivanovitš Šelikov, joka oli aikaisemmin toiminut Siperiassa ja kiinnittänyt huomionsa Amerikassa harjoitettavan turkiskaupan mahdollisuuksiin. Ensimmäiset kauppamatkat olivat hyvin kannattavia ja Šelikov ja Ivan Golikov perustivat 1781 yhteisen yrityksen Šelikov-Golikov kauppayhtiön harjoittamaan alueen turkiskauppaa.[7] Venäjä käytännössä orjuutti alkuperäisasukkaita turkisten metsästyksessä.[8]
Šelikov rakensi kauppa-asemiensa turvaksi neljä linnoitusta, kaksi saariin ja Cook Inletiin ja St. Eliasin niemelle kumpaankin yhden. Vuonna 1790 Aleksander Baranov johti Alaskaa kuvernöörinä venäläisten tutkimusretkiä ja kauppa-asemien perustamista Alaskan sisä-osiin aina vuoteen 1818 saakka. Näihin aikoihin Gavril Sarytšev  kirjoitti 1804 julkaistun matkakertomuksen, jossa hän kuvasi tšuktšien, kamtšadaalien, jakuuttien ja aleuttien elämää. Venäjän-Amerikan-kauppayhtiö sai turkiskaupan monopolin 1799. Valtion tuki helpotti kauppa-asemien levittämistä entistä pitemmälle sekä Kuskokwimille että Yukonille.  1800-luvun puoliväliin tultaessa se alkoi suunnitella luopumista siirtokunnastaan, joka ei ollut tuottoisa suurten kuljetuskustannusten vuoksi.
Vuonna 1867[9] alue myytiin yhdessä Aleuttien saarten kanssa Yhdysvaltain valtiolle 7,2 miljoonalla dollarilla: 4 senttiä hehtaarilta. Ulkoministeri William Seward, joka suoritti neuvottelut venäläisten kanssa, sai pitkään kuulla ivailua ”järjettömästä” kaupastaan.[10] Alue vaikutti vielä tuolloin hyödyttömältä erämaalta, mikä näkyi vuoden 1880 väestönlaskennassa: alueella oli ainoastaan 33426 asukasta, joista kaikki paitsi 430 olivat alkuasukkaita (inuitteja tai intiaaneja). Alaskan tutkiminen alkoi nyt uudestaan. Osa venäläisten  retkistä ja niiden tuloksista jäi unohduksiin. Amerikkalaiset tutkivat innolla uutta aluettaan, mutta varsinaiset löytöretket oli jo tehty.
Alaska oli suoraan Yhdysvaltojen liittovaltion hallinnassa oleva, mihinkään osavaltioon kuulumaton territorio, kunnes se vuonna 1959 muutettiin Yhdysvaltojen osavaltioksi.
Alaska ja suomalaiset
Suomalaisilla oli suhteellisen suuri vaikutus Alaskassa alueen kuuluessa Venäjään. Alaskan kuvernöörinä toimi kaksi suomalaista: Arvid Adolf Etholén vuosina 1840–1845 ja Johan Hampus Furuhjelm vuosina 1859–1864. Venäläis-amerikkalaisen kauppakomppanian johdossa oli monia suomalaisia. Alaskan suomalaisväestöön kuului tiedemiehiä, upseereita ja taloudenhoitajia, mutta suurin osa oli merimiehiä ja käsityöläisiä. Lisäksi suomalaisväestöön kuului myös inkeriläisiä, jotka olivat lähteneet Inkerinmaan ja Pietarin kautta toiselle puolelle valtakuntaa. Suomalaiset toimivat vuonna 1840 Etholénin kuvernöörikaudella perustetun Uuden Arkangelin luterilaisen kirkon kautta. Se toimii edelleenkin, tosin osana Amerikan luterilaista kirkkoa nimellä ”Sitkan luterilainen kirkko”. Luterilainen kirkko tuli tarpeeseen, koska Alaskan merkittävä luterilainen väestö suomalaisten jälkeen olivat ruotsalaiset ja baltiansaksalaiset, joita toimi myös kauppakomppanian johdossa. Lisäksi luterilaisen kirkon piirissä toimi paljon latvialaisia, virolaisia, liettualaisia sekä muutamia muita yksittäisiä Pohjois-Euroopasta kotoisin olevia siirtokuntalaisia. Suomalaisten tarkkaa määrää ei tiedetä, mutta se lasketaan sadoissa.[11]
Suomalaisia muutti Alaskaan pääasiassa 1830–1850-luvuilla, mutta kirkonkirjoista selviää, että jo 1820-luvun alkuvuosina Sitkassa on asunut muutamia suomalaisia merimiehiä. Olihan kuvernööri Etholén käynyt ensimmäisen kerran Alaskassa jo vuonna 1818. Niin sanottuna ”Etholénien aikana” Alaskassa toimi merkittävissä asemissa suomalaisia. Vuonna 1840 kuvernöörin vaimolle Margaretha Sundwall Etholénille annettiin tehtäväksi perustaa Sitkaan tyttökoulu, jonne Etholénin rinnalle toiseksi opettajaksi tuli myös suomalainen Maria Fri Fredenberg. Vuosina 1840–1845 luterilaisen kirkon ensimmäisenä ja ainoana pastorina toimi Suomen kansakoululaitoksen tuleva perustaja Uno Cygnaeus, joka piti Alaskan ensimmäisen luterilaisen jumalanpalveluksen 23. elokuuta 1840. Cygnaeus myös organisoi Sitkan koulutusta omaksumiensa uusien keskieurooppalaisten ideoiden pohjalta. Merkittävä suomalainen tänä aikana Etholénien ja Cygnaeuksen lisäksi oli myös kuvernööri Etholénin adjutantti Johan Bartram. Vuonna 1843 Sitkaan valmistui luterilaisen kirkon rakennus, mikä mahdollisti luterilaisten ja siten myös suomalaisten välisen yhteydenpidon vahvistumisen.[11]
1850-luvun lopulle tultaessa Alaskan siirtokunta oli kuihtumassa kasaan turkisten saatavuuden romahdettua. Kuvernööri Furuhjelm yritti viivyttää Alaskan myyntiä Yhdysvalloille ja yritti muutenkin pitää siirtokunnan asutuksen kasassa. Suomalaisväestöä ei kuitenkaan tullut enää juurikaan lisää. Lisäksi osa suomalaista pyrki venäläistymään muun muassa kääntymällä ortodoksisuuteen, jotteivät olisi erottuneet venäläisistä. Tosin monet myös pitivät kiinni identiteetistään. Esimerkiksi vuonna 1849 Sitkassa syytettiin suomalaisia Jacob Lehtosta ja Bergiä ortodoksisen uskonnon halventamisesta aleuttien keskuudessa.[12] Kun siirtokunta myytiin vuonna 1867 Yhdysvalloille, monet suomalaisista lähtivät takaisin Suomeen tai muualle Venäjän valtakuntaan. Osa myös päätyi San Franciscon venäläisyhteisöön osan jäädessä paikoilleen. Suomalaisten rakentama luterilaisen kirkon rakennus purettiin vuonna 1888, mutta Alaskan luterilaiset jatkoivat aktiivisia kokoontumisia ja omia juhlia kodeissaan aina 1930-luvulle asti, joten heidän joukossaan oli ilmeisesti myös suomalaisia ja heidän jälkeläisiään. Vuonna 1942 luterilainen kirkko rakennettiin uudelleen. 1900-luvulla Alaska sai myös osansa suomalaissiirtolaisten muutosta Yhdysvaltoihin. Lisäksi vuonna 1926 Yhdysvallat toi Norjasta ja Suomesta 126 saamelaista opettamaan eskimoille, kuinka asettaudutaan paikalleen ja pidetään kotieläimiä. Näidenkin saamelaisten jälkeläisiä asuu edelleen Alaskassa. Yhdeksi syyksi sille, miksi suomalaisia on asunut eri aikoina Alaskassa, on arveltu alueen Suomea ja erityisesti Lappia muistuttavaa luontoa.[13]
Hallinto


Lainsäädäntövaltaa käyttää kaksikamarinen osavaltion parlamentti. Ylähuoneessa eli senaatissa on 20 jäsentä, alahuoneessa eli edustajainhuoneessa 40 jäsentä.[14]
Alaska ei ole jaettu piirikuntiin kuten muut Yhdysvaltain osavaltiot, vaan jakoyksiköt ovat borougheja, hallintoalueita, joita osavaltiossa on 16. Eräät kaupungit muodostavat oman hallintoalueensa. Lisäksi osavaltiossa on hallintoalueeton alue, joka on jaettu 11 väestönlaskenta-alueeseen.[15] Alaskan hallintoalueet ovat:





Anchorage
Bristol Bay
Denali
Fairbanks North Star
Haines
Itä-Aleutit
Juneau
Kenain niemimaa
Ketchikan Gateway
Kodiakinsaari
Lake and Peninsula
Luoteis-Arktis
Matanuska-Susitna
North Slope
Sitka
Skagway
Wrangell
Yakutat
Alaskassa tehtiin joitakin teloituksia ennen kuin siitä tuli osavaltio, mutta vuonna 1957 sen lainsäädännössä kiellettiin kuolemanrangaistus.[16]
Talous
Vuonna 1898 alkoi kultaryntäys, joka toi lyhyessä ajassa Alaskaan noin 30000 uutta asukasta. Siitä lähtien osavaltio on tukenut Yhdysvaltojen taloutta monen miljardin dollarin arvosta. Myöhemmin kullan lisäksi on louhittu muita arvometalleja sekä kivihiiltä ja sinkkiä.
Vuonna 1968 Prudhoe Baystä Alaskan pohjoisrannikolta löydettiin valtava esiintymä öljyä ja maakaasua. Jotta löytöä voitaisiin hyödyntää tehokkaimmin, Alaskan halki rakennettiin 7,7 miljardia dollaria maksanut ja 1300 kilometriä pitkä öljyputki Valdezin satamakaupunkiin.
Muita tärkeitä talouden aloja osavaltiossa ovat kalastus, metsäteollisuus, metsätuotteet sekä matkailu.
Alaskan osavaltio pitää yllä kansalaisosinkoa, joka voidaan laskea yhdeksi perustulon muodoksi. Myydyistä mineraaleista, pääosin öljystä, saadut tulot jaetaan kaikille osavaltion asukkaille. Vuonna 2005 jokainen Alaskan asukas (mukaan lukien heidän lapsensa) sai 845,76 dollarin šekin. Rahaston 24-vuotisen historian aikana se on maksanut jokaiselle kansalaiselle 24775,45 dollaria.
Liikenne
Kuljetuskustannukset vaikuttavat Alaskan talouteen suuresti, sillä suurin osa liikenteestä sekä osavaltion eri osien välillä että sieltä ulos hoidetaan lentoteitse.[17] Alaskassa on 412 lentoasemaa,[18], joista peräti 87:llä oli kaupallista liikennettä vuonna 2015. Vilkkain oli Anchoragen Ted Stevensin kansainvälinen lentoasema, jolta lähti yli 2,5 miljoonaa matkustajaa. Muut suurimmat lentoasemat ovat Fairbanksin kansainvälinen lentoasema (460000) ja Juneaun kansainvälinen lentoasema (404000).[19] Nämä kolme lentoasemaa ovat myös Federal Aviation Administrationin määrittämien pääasiallisten kansainvälisten lentoasemien joukossa.[20] Niiden lisäksi yli 100000 matkustajaa lähti Bethelin lentoasemalta ja Ketchikanin kansainväliseltä lentoasemalta.[19]
Osavaltion omistama Alaskan rautatie yhdistää Sewardin, Anchoragen ja Fairbanksin. Kesäaikaan liikennöi myös yksityinen White Pass and Yukon Route Railway Skagwaystä Yukoniin.[17]
Väestö


















VäestönkasvuVäestönlaskuVäestö195012864319602261671970300382198040185119905500432000626932
Vuonna 2005 Alaskan väestön suuruudeksi arvioitiin 663661, joka on 5906 asukasta (0,9%) enemmän kuin edellisvuonna ja 36730 asukasta enemmän (5,9%) kuin vuonna 2000. Alaska on harvimmin asuttu Yhdysvaltain osavaltio.
Rodullinen alkuperä
67,5% valkoiset
15,5% intiaanit ja Alaskan alkuperäisasukkaat
4,1% latinot
4% aasialaisperäiset
3,5% afroamerikkalaiset
5,4% monirotuiset

Osavaltion suurimmat ryhmät alkuperän mukaan ovat: saksalaiset 16,6%, Alaskan alkuperäisasukkaat 15,6%, irlantilaiset 10,8%, brittiläiset 9,6%, amerikkalaiset 5,7% ja norjalaiset 4,2%. Alaskassa on osavaltioista suurin osuus väestöstä alkuperäisasukkaita.
Pohjois- ja Länsi-Alaskan laajoilla, harvaan asutuilla erämaa-alueilla (engl. ”Bush regions” tai ”Bush Alaska”) asuu pääasiassa alkuperäisasukkaita, joita asuu myös osavaltion kaakkoisosassa. Valkoinen väestö on keskittynyt Anchorageen, Fairbanksiin ja osavaltion etelä- sekä kaakkoisosiin. Aleuteilla elää paljon filippiiniläistaustaisia, musta väestö taas on keskittynyt Anchorageen.
Vuonna 2000 85,7% väestöstä puhui kotioloissa englantia. 5,2% puhui intiaanikieliä, 2,9% espanjaa, 1,5% tagalogia ja 0,8% koreaa.
Alaskan alkuperäisasukkaat elävät monenlaisissa oloissa, suhtautuvat valkoisiin eri tavoin ja osalla on yleisesti vakavia sosiaalisia ongelmia – muun muassa alkoholinkäyttöä, itsemurhia ja rikollisuutta[21][22].
Uskonnot
Uskonnollinen jakauma oli vuonna 2014 seuraava:[23]
Kristittyjä 61%
Protestantteja 37%
Katolisia 16%
Mormooneja 5%
Ortodokseja 5%
Muut uskonnot 4%
Uskonnottomia 31%
Kulttuuri
Alaskan kulttuurielämää sävyttää kiinnostus alkuperäiskansojen taiteeseen ja Venäjän vallan aikaan. Osavaltion kansallismuseo ja historiallinen kirjasto sijaitsevat Juneaussa. Fairbanksissa on yliopiston yhteydessä "Pohjoisen museo", joka kertoo tieteestä ja tutkimuksesta ja jossa on pysyvä revontuliaiheinen näyttely. Sitkassa on Sheldonin museo, joka keskittyy osavaltion kaakkoisosan alkuperäiskansohjen perinteisiin.[17]
Koiravaljakoilla ajelu on nykyisin enemmän urheilua ja turistien elämysmatkailua  kuin varsinainen liikennemuoto.[24]
Katso myös
Alaskan lippu
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Furuhjelm, Annie| title = Människor och öden| location = Helsingfors| publisher = Schildt| year = 1932}}
Aiheesta muualla


*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit