Question: Milloin Pääsiäisaaren patsaat ovat rakennettu?

Pääsiäissaaren historia


Pääsiäissaaren historia alkaa nykynäkemyksen mukaan polynesialaisten saapumisella lännestä veneillä joskus 900–1200 jaa. Thor Heyerdahlin mielestä Pääsiäissaari eli Rapanui olisi asutettu ainakin osin idästä, eli inkat tai heidän edeltäjänsä olisivat perustaneet sinne päällikkökuntia. Joka tapauksessa Pääsiäissaarelle syntyi hieman yli kymmenen kilpailevaa klaania, joita pappisylimykset johtivat. Nämä rakennuttivat alaisillaan jättimäisiä patsaita moai</i>ta ja näiden valtavia alustoja ahuja[1]. Lopulta saaren metsät oli käytetty loppuun, eikä enää kyetty tekemään kalastusveneitä. Soturit kaappasivat vallan papistolta 1600-luvulla. Alkoi ihmis­syönnin, sotien ja nälän­hätien aika. Eurooppalaiset saapuivat Pääsiäissaarelle 1722. Perulaiset veivät monia saaren asukkaita orjiksi kaivoksiin 1800-luvulla. Sen lisäksi taudit ja maastamuutto alensivat alkuperäisväestön määrää hieman yli sataan henkeen. Vuonna 1888 saari siirrettiin Chilen hallintaan, ja vasta vuonna 1966 alkuperäisasukkaat saivat kansalaisoikeudet.
Rapanui eurooppalaisten tulon jälkeen
Rapanuiden perinteistä ja tavoista tiedetään käytännössä vain vanhojen tutkimusretkien ansiosta. Vanhin dokumentti saaresta on hollantilaisen Jakob Roggeveenen ajoilta. Hän löysi saaren ensimmäisenä eurooppalaisena 6. huhtikuuta 1722, joka oli pääsiäis­päivä. Tuolloin saarelta löytyi kaksi etnistä ryhmää. Myöhemmin saarelle saapui muitakin eurooppalaisia, mm. Cook ja de La Pérouse, ja saaresta tuli maakiintopiste matkalla Oseaniaan. Saaren asukkaille yksi kohtalokkaimmista vierailuista oli muukalaisjoukon saapuminen saarelle Perun El Callaosta. He veivät vuosien 1859 ja 1863 välillä noin kahdellakymmenellä laivalla 2000 saaren asukasta orjiksi maatiloille ja tappoivat suuret joukot niitä, joita eivät voineet viedä mukanaan. Pappisluokan täydellinen hävittäminen merkitsi suurta menetystä: mm. Polynesian ainoa kirjoitus rongo rongo jäi siitä lähtien selvittämättömäksi. Epidemiat kuten tuberkuloosi ja isorokko sekä 250 saarelaisen lähtö katolilaisten lähetys­saarnaajien mukana Tahitille kutisti väestön pienemmäksi kuin koskaan, 110 henkeen vuonna 1877.
Hieman myöhemmin Valparaíson piispa osti saarelta 600 hehtaaria maata Chilen laivaston kapteeni Policarpo Toron neuvotteluiden myötä, sekä Tahitilta kotoisin olevat Dutrou-Bornier, John Brander ja Salmonin veljekset oman osuutensa, vaikka perinteiden mukaan saaren maita ei voinut myydä.
9. syyskuuta 1888 Chilen onnistui saada allekirjoitettua sopimus kuningas Atamu Tekenan kanssa. Asiakirja laadittiin espanjaksi sekä toinen versio rapanuin ja tahitin kielen sekoituksella, mutta niiden sisällöissä oli eroja. Rapanuiden suullinen perimätieto kertoo kuningas Atamu Tekenan ottaneen palan nurmikkoa multineen luovuttaen nurmikon chileläisille lähettiläille ja jättäen itselleen mullan. Antropologi Paloma Hucke tulkitsee eleen vallan luovuttamisena chileläisille, mutta säilyttäen oikeudet maahan saaren asukkailla itsellään. Kun Policarpo Toro tarjosi saaren kuninkaalle rahaa säkistä, tämä hylkäsi tarjouksen sanoen "[...] lleva tu plata, que yo, ni ningún kanaka, hemos vendido terreno alguno [...]" eli ”vie rahasi, minä eikä kukaan kanaka ole myyneet mitään maata”. Päiviä myöhemmin, kun Pedro Pablo Toro nosti Chilen lippua salkoon saarella, kuningas sanoi "Al levantar tu bandera no quedas dueño de la isla porque nada hemos vendido: sabemos que el señor Obispo puso a la Isla bajo el protectorado de Chile, pero no se ha vendido nada".[1] eli ”nostaessasi lippua sinusta ei tule saaren omistaja, koska emme ole myyneet mitään: tiedämme, että herra Piispa saattoi saaren Chilen protektoraatin alaiseksi, mutta mitään ei ole myyty”.
Saarelaiset olivat tästä lähtien eristettyjä saarelleen, josta heillä ei ollut oikeutta lähteä. Heillä ei myöskään ollut kansalais­oikeuksia ennen kuin vuodesta 1966 lähtien, ja he kokivat, että muukalaiset ja Chilen laivasto olivat ryöstäneet heidän maansa. Vasta 1900-luvun lopussa maita alettiin palauttaa takaisin alkuperäisväestölle.
Polynesialaisia
Pääsiäissaari on kaukana mantereista ja monista Polynesian saaristakin. Siksi sen kulttuuria on leimannut eristyneisyys. Alkuasukkaiden luurankolöydöt, kieli ja kulttuuri yhdistävät saaren Polynesiaan. Pääsiäissaaren viljelykasvit banaani, bataatti, sokeriruoko ja kotieläin kana olivat tyypillisesti polynesialaisia[2]. Toisaalta Pääsiäissaarelta puuttuvat muulle Polynesialle tyypilliset koirat ja siat[3]. Alkuperäiset pääsiäissaarelaiset purjehtivat saarelle ehkä 1800 kilometrin päässä lännessä olevan Pitcairnin suunnasta. Pääsiäissaarelaiset puhuivat muinaismangarevaa, joka on itäpolynesialainen havaijin ja marquesasin sukuinen kieli[2]. Pääsiäissaaren työkalut olivat polynesialaista tyyppiä ja muistuttivat eniten varhaisia marquesasialaisia malleja[2]. Marquesassaaret saatettiin asuttaa jo 600–800 jaa.[4] Pääsiäissaarelaisten alkuperäinen koti lienee ollut Marquesassaarista itään olleet Mangareva, Pitcairn ja Henderson, jotka sijaitsevat Polynesian saarista lähimpänä Pääsiäissaarta. Mangerevalta Pääsiäissaarelle pääsee kanootilla parhaassa tapauksessa 17 päivässä[4], ja maan tunnistaa jopa parinsadan kilometrin päähän lintuparvista. Pääsiäissaarten työkalut muistuttavat Mangarevan ja Pitcairnin työkaluja ja jotkut Pääsiäissaaren patsaat erästä Pitcairnin patsasta[4]. Myös Pääsiäissaaren kallot muistuttavat enemmän Pitcairnin ja Hendersonin kalloja kuin Marquesassaarten kalloja[4]. Arkeologisesti Pääsiäissaari muistuttaa Mangarevaa ja Cooksaarten Mangaiaa[5]. Punakuonakiviset isot kiviveistokset viittaavat Pitcairniin ja ehkä Tubuaisaarten Paívaeen[6].
Niinpä nykyisen käsityksen mukaan polynesialaiset asuttivat Pääsiäissaaren ehkä joskus 900 jaa.[7], viimeistään 1200 luvuilla jaa. vaeltaessaan veneillään itään[1][8]. Saaren asutusajankohdasta on kiistelty kovasti[9]. Aikaisempien käsitysten mukaan saari asutettiin 200-luvulla.[10] Osa varhaisista ajoituksista perustuu epäluotettavaan kielten analyysiin[1]. Polynesialaiset uudisasukkaat toivat mukanaan bataatin, banaanin ja sokeriruo'on. Lisäksi saarella kalastettiin ja pyydystettiin lintuja. Ensimmäiset uudisasukkaat raivasivat pellot. Vuoden 1000 tienoilla Pääsiäissaarella siirryttiin kehittyneeseen pappisvaltaiseen yhteiskuntajärjestykseen.[10]
Tulivatko asuttajat tai ylimystö idästä
Arkeologian, suullisen perimätiedon sekä genetiikan tukeman ja yleisesti hyväksytyimmän historiantulkinnan lisäksi on olemassa vaihtoehtoteorioita saarten alkuperäisasukkaiden alkuperästä. Jotkut ovat esittäneet ajatuksia siitä että Pääsiäissaari olisi saanut ainakin osan väestöä tai kulttuurivaikutteita intiaanien asuttamasta Etelä-Amerikasta. Pääsiäissaari sijaitsee 3700 kilometriä Etelä-Amerikasta länteen.[11]. Suullinen perimätieto kertoo rapanuin kansan saapuneen Pääsiäissaarelle myyttiseltä Hivan saarelta idästä. Pääsiäissaarella viljellään bataattia ja Lagenaria-kurpitsaa, jotka ovat peräisin Etelä-Amerikasta.[6]
Norjalainen Thor Heyerdahl purjehti 1940-luvulla Etelä-Amerikasta länteen Kon Tiki -nimisellä balsalautalla ja todisti näin, että intiaanit olisivat voineet purjehtia Pääsiäissaarelle. Thor Heyerdahlin näkemyksen mukaan Pääsiäissaaren väestö polveutuu Etelä-Amerikan inkoja edeltäneistä kansoista. Vanhat Pääsiäissaaren luulöydöt eivät tue tätä,[2] vaan muistuttavat polynesialaisia. Myös pääsiäissaarelaisten kieli on polynesialainen[2].
Perulaisen historioitsija José Antonio del Busto arvelee inkojen tehneen retken Oseaniaan. Tämä teoria perustuu oletukseen, jonka mukaan saari liittyy espanjalaisen kronikoitsija Pedro Sarmiento de Gamboan keräämiin kertomuksiin, jotka kuvailevat prinssi Inca Tupac Tupac Yupanquin tutkimusretkeä Auachumbi- ja Ninachumbi-nimisille saarille. Kyseinen tarina synnytti teorian, jonka mukaan nämä kaksi saarta olisivat Mangareva ja Rapa Nui.
Yhteiskunta


Perimätietoon ja arkeologiseen aineistoon perustuen antropologit ovat rakentaneet kuvan Pääsiäissaaren yhteiskunnasta[10].
Rapanuin yhteiskuntaa hallitsi jumalista polveutuvana pidetty ariki, joka johti porrasmaista luokkayhteiskuntaa[10]. Päällikkö oli samalla ylipappi, jonka uskottiin toimivan välittäjänä jumalan ja ihmisen välillä[12] eli hänellä oli mana</i>a. Uskomuksen mukaan yliluonnollisen päällikkö-ylipapin tehtävänä oli varmistaa tavalliselle kansalle maan ja veden antimet. Koska päälliköllä oli yliluonnollisia kykyjä, oli hänellä pyhä oikeus maahan, kalastuspaikkoihin, niistä saataviin tuotteisiin ja kaikkeen muuhun saatavilla olevaan aineelliseen hyvään[12].
Saari jakautui 11–12 klaaniin.[13] Kukin klaani hallitsi tiettyä mereen rajautuvaa aluetta. Pääsiäissaari oli jaettu klaanien kesken kuin kakku viipaleisiin[14]. Ainakin alussa klaanien kesken lienee ollut paljon yhteistyötä, koska saaren eri osista saatiin erilaisia raaka-aineita[15]. Myös saaren suhteellisen tasainen pinnanmuodostus suosi klaanien välisiä yhteyksiä.[14]
Suurin osa väestöstä asui saaren keskiosassa viljelyksien yhteydessä. Sisäosien pelloille vietiin kiviä, jotka suojasivat muun muassa kuopassa kasvatettuja kasveja, lähinnä taaroa tuulelta[16]. Ensimmäiset kivipuutarhat lienee rakennettu sisämaahan joskus 1300 jaa.[17] Nämä puutarhat olivat yläluokan omistamia plantaaseja, joilla rahvas työskenteli kylvö- ja korjuuaikoina.
Saarelaisia johtanut jumalten jälkeläisinä esiintynyt eliitti asui rannikolla, jossa oli parhaat viljelymaat. Eliitti omisti sisämaan plantaasit, joissa rahvas työskenteli. Rannikolle perustettiin uskonnollisia, poliittisia ja seremoniallisia keskuksia (Anakena, Akahanga), joissa palvottiin lähes jumalten kaltaisia esi-isiä, joita moai-patsaat kuvasivat. Moait lepäsivät suurten kivitasanteiden, ahujen päällä. Klaanit kilpailivat keskenään siitä, kuka rakentaa suurimmat rakennelmat.[15] Niinpä rakennelmien koko kasvoi ajan mittaan valtavaksi.
Päälliköt ja eliitti asuivat rannalla hare panga -nimisissä suurissa taloissa, jotka muistuttivat valtavia ylösalaisin käännettyjä kanootteja.[14] Niiden lattia tehtiin basalttikivestä, seinät oljista. Pääsiäissaarelaiset olivat ainoita polynesialaisia jotka hautasivat kuolleet polttohautaamalla.[18]
174 neliökilometrin laajuisella Pääsiäissaarella saattoi asua huippukautena 6000–8000 ihmistä, joidenkin arvioiden mukaan jopa 15000–30000 ihmistä[10][19]. Saaren kokoon lähden valtava väestö kulutti rajallista ympäristöä, joka melko kuivana, tuulisena, niukkaravinteisena ja vulkaanisperäisenä oli eroosiolle altis[20]. Eliitin suurisuuntaiset rakennushankkeet lisäsivät osaltaan maaperän kulumista, koska niitä varten hakattiin metsää pois.
Ympäristökriisi ja nälkä
Väestön liikakasvu, metsien häviäminen ja eristäytyneen saaren rajallisten luonnonvarojen loppuunkäyttäminen ajoi saaren väestön ympäristökriisiin 1600- ja 1700-luvuilla[1]. Nykyisin Pääsiäissaarella ei ole käytännössä ollenkaan metsää. Saarella muinoin olleet palmupuumetsät hävisivät vähitellen lähes täysin vuosien 1400–1700 välillä.[21] Palmu hävisi suureksi osaksi vuoteen 1500 mennessä.[22] Huonot maat kuluivat ensin. Esimerkiksi maaltaan huonolla Poiken niemellä eroosio hautasi pellot noin 1400, kun palmut olivat hävinneet. Viimeinen metsä hävisi Poikesta noin 1440.[22] Viljely alkoi uudestaan noin 1500 jaa. Mutta noin 1600 jaa. tullut toinen eroosiovaihe hävitti taas pellot.[23] Vuoden 1650 jälkeen puuta ei enää käytetty polttoaineena.[24] Rantojen seudun väestö laski 1700-luvulla 70 % verrattuna vuosien 1400–1600 väestöhuippuun.[25] Maan köyhtymisen vuoksi peltojen tuotto väheni. Myös kalansaaliit vähenivät, kun uusia kanootteja ei enää pystytty rakentamaan.[10] On havaittavissa merkkejä siitä, että metsien häviäminen tapahtui samoihin aikoihin kuin sivilisaation tuho: tältä ajalta peräisin olevista tunkioista havaitaan äkillinen kalanruotojen ja linnunluiden väheneminen, kun asukkaat eivät enää voineet rakentaa kalastusveneitä ja linnut menettivät pesimäpaikkansa. Saarella puhkesi nälänhätä. Ihmissyönti ja kanalat lisääntyivät nopeasti vuoden 1650 jälkeen, ja rottiakin alettiin syödä.[26]
Papiston romahdus, soturien nousu
Johtava pappiseliitti oli uskotellut rahvaalle, että se hankki jumalilta suuria satoja ja vaurautta.[25] Perimätiedon mukaan viimeinen ahu ja moai nousivat 1620.[25] Kun oli nälänhätä, papiston uskottavuus romahti. Noin vuonna 1680 soturit kaappasivat papistolta vallan[25]. Heitä kutsutaan nimellä Tangata rimata toto (miehet joilla on veriset kädet).
Rahvas rakensi tuolloin talonsa aiemmin eliitin asuttamalle ranta-alueelle. Yläluokan ylämaan plantaasit hylättiin vaiheittain vuosien 1600–1680 välillä[25]. Vuonna 1680 ei enää pystytetty uusia patsaita. Päällikön Mana</i>sta ei enää piitattu[27], vaan valta pohjautui aseisiin.
Saarella kehittyi myös obsidiaanista tehty keihäänkärki mata´a, ilmeisesti klaanien välistä sodankäyntiä varten.[10][25] Monet ihmiset asuivat piilossa luolissa,[25] jotka saatettiin peittää ahuista otetuilla kivillä. Luola saattoi olla keinotekoisesti avarrettu tai rakennettu, ja siinä oli kapea sisäänkäynti jota oli helppo puolustaa[25]. Eräs saaren nurkka oli eristetty vallihaudalla.[28]
Klaanipyramidi jakaantui kahteen erilliseen ryhmään, jotka olivat jatkuvassa sodassa toisiaan vastaan. Moai-patsaita kaadettiin järjestelmällisesti, kun jokin sotilasklaani saattoi kaataa toisen klaanin patsaan.[29] Ahut häväistiin[29] rikkomalla ne ja käyttämällä niiden osia muissa rakennelmissa ja hautausmaina. Polttohautausta ei enää harjoitettu, tilalle tuli ruumishautaus.
Ihmislinnun kultti

Vanha uskonto sai väistyä ja tilalle tuli lintumiehen kultti[30], ihmislinnun seremonia eli Tangata manu.
Lintumiehen kultissa pidettiin vuosittainen kilpailu, jossa heimojen päämiesten valitsemat edustajat uivat läheiselle Motu Nuin saarelle etsimään nokitiiran (tarkemmin oseaniantiiran, espanjaksi gaviotín pascuense eli ”pääsiäislokki”) munaa manu tara</i>a. Ensimmäinen soturi joka palasi, takasi heimolleen oikeuden hallita saarta seuraavan vuoden ajan[10] Tämä perinne oli vielä hengissä eurooppalaisten saapuessa saarelle.[10]
Rongorongo

Saarelta on löytynyt puulaattoja, joissa on tuntematonta kirjoitusta. Niissä käytettyä kirjoitusjärjestelmää, joka tunnetaan nimellä rongorongo, ei vieläkään ole onnistuttu tulkitsemaan lukuisten kielitieteilijäsukupolvien työstä huolimatta.
Kirjoitus kehittyi todennäköisesti 1500-luvulla. Papit näyttävät käyttäneen kirjoitusta lähinnä suullisen perimätiedon muistamisen helpottamiseen ja sukupuiden muistiinmerkitsemiseen.[10] Toiset ovat arvelleet kirjoitusten syntyneen vasta 1700-luvulla eurooppalaisten kirjoitusten innoittamina, eräät taas arvelevat, ettei kyseessä olisi lainkaan kirjoitus. Vielä 1860-luvulla laattoja oli satoja, nykyisin niitä on 25 eri puolilla maailmaa. Näissä jäljellä olevissa laatoissa esiintyy yhteensä n. 14000 merkkiä.
Unkarilainen tiedemies Vilmos Hevesy (Guillaume de Hevesy) huomasi vuonna 1932 joidenkin rongorongo-merkkien muistuttavan läheisesti Induslaakson kulttuurin muinaista kirjoitusta Intiassa. Hän kirjasi ylös kymmeniä (ainakin 40) rongorongon merkkejä antaen niille vastineet Mohenjo-daron sineteistä. Tämä vastaavuussuhde on julkaistu myöhemmissä kirjoissa uudelleen, mm. Z.A. Simon (1984:95).
Rongorongo saattaa tarkoittaa rauha-rauha, ja tekstit saattavat olla rauhansopimuksia, mahdollisesti pitkäkorvien ja maata valtaavien lyhytkorvien välillä. Nämä arvelut ovat kuitenkin erittäin kiistanalaisia.
Ekokatastrofimallin kritiikkiä
Jared Diamondin esittämän yleisimmän käsityksen mukaan Pääsiäissaari olisi asutettu joskus 850 jaa. ja valtava väestönkasvu aiheuttanut ympäristökatastrofiin, jossa metsät hakattiin tarvepuiksi, poltettiin pelloiksi ja klaanien välinen kilpailu olisi edistänyt ympäristökatastrofia. Mutta Havaijin yliopiston tutkija Terry Huntin mielestä Pääsiäissaari olisi asutettu vasta noin 1200 jaa. ja ihmisten mukana tulleet rotat syöneet enimmät saaren palmut pois. Rotat syövät palmua ravinnokseen ja lisääntyvät nopeasti. Suurten moaiden teko ei olisi vaatinut suurta väestöä. Väestö olisi ollut pitkän aikaa suunnilleen 3000 henkeä, minkä eurooppalaiset kohtasivat[31]. Pääsiäissaaren löydöt viittaavat siihen että metsää olisi paljon poltettu 1250–1500 jaa. alkaen.
Yhdysvaltalainen antropologi Joseph Tainter ei myöskään katso arkeologisten todisteiden tukevan Diamondin tulkintaa. Hänen mukaansa saarelaiset kykenivät löytämään keinoja vastata ympäristöongelmiin lisäämällä maataloutensa intensiivisyyttä ja rakentamalla veneitä ilman suuria puitakin, jolloin patsaiden pystytyksen loppuminen ja poliittinen hajautuminen tapahtui muista kuin ekologisista syistä. Kirjassaan The Collapse of Complex Societies esittämänsä teorian mukaisesti hän olettaa, että Pääsiäissaaren kulttuurin romahdusta ei voi selittää ottamatta huomioon sosiaalisen ja poliittisen kompleksisuuden mukanaan tuomia kustannuksia, joita kompleksisuuteen suunnattujen lisäinvestointien tuottama rajahyöty ei jossakin vaiheessa enää kykene kattamaan. Tällöin yhteiskunta muuttuu rakenteiltaan kestämättömäksi.
Tainterin mukaan Pääsiäissaaren kulttuurin romahdus on kiinnostanut tutkijoita erityisesti siksi, että eristäytyneen saaren kohtalo on malliesimerkki suljetussa järjestelmässä tapahtuvasta yhteiskunnallisesta romahduksesta ja on siksi tärkeä pohdittaessa potentiaalista modernin globaalin yhteiskuntajärjestelmän romahdusta.[32]
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Keegan, John| title = Sodankäynnin historia| publisher = Helsinki: Ajatuskirjat| year = 2005| version = (Alkuteos: A History of Warfare) suomentanut Suistola, Jouni| id = ISBN 951-20-6967-9| page = 43–48}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Thor Heyerdahl| title = Aku-Aku| publisher = Tammi| year = 1964}}
Comisión Verdad Histórica y Nuevo Trato: Informe Comisión Verdad Histórica y Nuevo Trato. El pueblo Rapa Nui, 2001
Citation error, replace with{{cite book| author = Diamond, Jared| title = Romahdus| publisher = Terra Cognita| year = 2005| id = ISBN 952-5202-84-4}}

Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Heyerdahl, Thor| title = Aku-aku: Pääsiäissaaren arvoitus| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 1957}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Heyerdahl, Thor| title = Pääsiäissaari: arvoitus ratkeaa| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 1989| id = ISBN 951-30-8952-5}}
Aiheesta muualla
Jukka Aaltonen, Ilpo Lahti, Jorma Piha: . Suomen kuvalehti 8.10.2010.
Luokka:Pääsiäissaari
Luokka:Chilen historia
Luokka:Polynesian historia