Question: Mihin perustui 1800-luvun suomalaisuusliikkeen jakautuminen kahtia?

Kansallinen Kokoomus



Kansallinen Kokoomus r.p. (), lyhyemmin kokoomus (lyhenne Kok.[1]) on suomalainen puolue. Kokoomus on nykyisin Suomen toiseksi suurin puolue kansanedustajien määrällä mitattuna ja on keskusta-oikeistolaisen porvarihallituksen jäsen. Puolueen istuva puheenjohtaja on Petteri Orpo, joka on myös nykyinen Suomen valtiovarainministeri.
Kokoomus kuvaa itsensä keskusta-oikeistolaisena yleispuolueena, jossa yhdistäviä asioita ovat vapaus, sivistys, mahdollisuuksien tasa-arvo sekä demokratian ja avoimen yhteiskunnan puolustaminen. Aateperinnössään puolue näkee yhdistyvän maltillisuuden, oikeistolaisuuden, sinivihreyden, sivistyksen, porvarillisuuden sekä reformismin. Kokoomus kannattaa vahvaa oikeusvaltiota ja puolueetonta järjestysvaltaa. Kokoomus näkee kansainvälisen yhteistyön vahvistamisen ja läntiseen arvoyhteisöön sekä sen taloudellisiin, sosiaalisiin, ympäristöllisiin ja turvallisuuspoliittisiin instituutioihin kuulumisen Suomen turvallisuutta vahvistavana valintana.[2]
Kokoomus perustettiin 9. joulukuuta 1918 vanhalla ylioppilastalolla Suomalaisen ja Nuorsuomalaisen puolueen kuningaskunta-valtiomuotoa kannattaneiden jäsenten toimesta. Puolueesta käytettiin vuoteen 1951 asti nimeä Kansallinen Kokoomuspuolue.[3][4] 1970-luvulta lähtien Kokoomus on ollut noin 20 prosentin kannastukseltaan yksi Suomen suurista puolueista.[5]
Historia

Kokoomuspuolue syntyy suomettarelaisuuden ja monarkismin pohjalle
Kokoomuksen juuret ovat 1800-luvun suomalaisuusliikkeessä, joka jakautui kahtia suhtautumisessa Venäjän kasvaviin yhtenäistämisvaatimuksiin. Kesällä 1917 suomettarelaiset (vanhasuomalaiset) vielä vastustivat Suomen itsenäistymistä idänkaupan menettämisen pelossa. Lokakuun vallankumouksen tapahduttua Venäjällä, he alkoivat kannattaa eroa Venäjästä. Varmimmaksi ulkopoliittiseksi takeeksi kansallisesta itsenäisyydestä katsottiin liitto Saksan kanssa. Jotkut kannattivat saksalaissyntyisen kuninkaan valintaa itsenäistyneen Suomen hallitsijaksi.[6] Saksa hävisi ensimmäisen maailmansodan marraskuun alussa 1918 ja joulukuussa 1918 Suomen puoluejako meni uusiksi: Nuorsuomalaisten ja suomettarelaisten tasavaltalaiset perustivat yhdessä kansanpuolueen kanssa 8. joulukuuta Kansallisen Edistyspuolueen. Nuorsuomalaisten ja suomettarelaisten saksalaista kuningasta kannattaneet perustivat Kansallisen Kokoomuksen 9. joulukuuta.[7] Aikomuksena oli edelleen tehdä Suomesta Ruotsin kaltainen monarkia tai ainakin taata laajoin presidentin valtuuksin voimakas toimeenpanovalta. Tunnetuimpia sen ajan kuningasvallan kannattajia olivat muun muassa Pehr Evind Svinhufvud, J. K. Paasikivi, Eero Järnefelt ja Jean Sibelius.[8]
Nouseva suomenkielinen liikemieskunta valtasi kokoomuksen 1922. Viimeistään siitä lähtien talousliberalismin, sosiaalireformismin ja arvokonservatismin painotukset puolueessa ovat vaihdelleet.[9]
1920-luvulla Suomessa oli lyhytikäisiä porvarihallituksia lähinnä siksi, että maan vasemmisto oli heikko ja jakaantunut voimakkaasti kommunisteihin ja tannerilaisiin sosiaalidemokraatteihin sekä siksi, että Maalaisliiton ja Kokoomuksen näkemykset talouspolitiikasta ja maauudistuksesta poikkesivat toisistaan. 1930-luvulle mentäessä Josif Stalinin johtaman Neuvostoliiton uhka vaikutti Suomenkin sisäpolitiikkaan. Kokoomus liittoutui Isänmaallisen kansanliikkeen kanssa ja sai vuonna 1933 historiansa heikoimman vaalituloksen.
1930-luvun loppupuolella alkoi taloudellinen tilanne maassa parantua ja toiseen maailmansotaan mennessä Maalaisliiton ja SDP:n yhteistyömuodoksi oli muodostunut punamultahallitus. Kokoomus jäi hallitusyhteistyöstä syrjään joitain poikkeuksia lukuun ottamatta.
Sotien jälkeen

Toisen maailmansodan jälkeen äärivasemmiston toiminta ei ollut enää laitonta, ja vasemmisto vahvistui, samalla myös punamulta- sekä kansanrintamayhteistyö tiivistyivät. Keskustalaisen presidentti Urho Kekkosen asema vahvistui. Kekkoseen kriittisesti suhtautuvana puolueena kokoomus asetti oman presidenttiehdokkaan vuoden 1968 presidentinvaaleihin, minkä arvellaan heikentäneen myöhemmin sen mahdollisuuksiin päästä hallitukseen. Esimerkiksi vasemmiston vuoden 1970 vaalitappion jälkeenkin kokoomus pysyi oppositiossa.
Kokoomus muun oikeiston oheella kannatti selektiivistä koulutusjärjestelmää ja vastusti vasemmistopuolueiden ja keskustan ajamaa peruskoulu-uudistusta, jota nimitettiin halveksivasti "subventiosivistykseksi". Peruskoulusta säädettiin kansanrintamahallituksen johdolla laki vuonna 1968.[10]
Jyrki Jokisen väitöstutkimuksen mukaan Kansallinen Kokoomus kehittyi löyhästä vaalipuolueesta kiinteäksi puoluejärjestöksi vasta 1970-luvulla.[11]
Kokoomuksen puheenjohtajaksi valittiin Juha Rihtniemi ja remonttimiehet alkoivat uudistaa puoluetta. Kokoomus hyväksyi poikkeuslain, jolla Kekkonen valittiin poikkeuslailla presidentiksi vuosiksi 1974–1978 ilman vaaleja. Nämä toimet aiheuttivat kokoomuskentän rakoilua, ja puolueen oppositio irtosi kokoomuksesta perustaen Perustuslaillisen Kansanpuolueen. Kekkosen valinta poikkeuslailla katsottiin periaatteessa perustuslain vastaiseksi toimeksi, vaikka muodollisesti kiireelliseksi julistamisen vaatimus täyttyi.
Keskustan ja vasemmiston näkemyksen mukaan kokoomus oli edelleen sisäpolitiikassa oikeistolainen ääriliike lukuun ottamatta kekkoslaista osaansa. Kokoomus yritti kaikin tavoin hankkia hyväksyntää ja hallituskelpoisuutta. Toukokuussa 1981 puoluekokouksessa puheenjohtaja Ilkka Suominen esitti, että noin kymmenen vuoden kuluttua umpeutuvaa YYA-sopimusta jatkettaisiin ja päätös siitä tehtäisiin ennen vuotta 1984. Näin kokoomus ehti ensimmäisenä puolueena esittämään YYA-sopimuksen jatkamista. Muutama päivä sen jälkeen eduskunnassa nousi kysymys siitä, kuinka suurella summalla valtio tukee Rauhanpuolustajien Ydinaseeton Pohjola -kampanjaa. Hallitus esitti 100000 markkaa, mutta eduskunnan valtiovarainvaliokunta kokoomuslaisten tuella nosti määrärahan 200 000 markkaan.[12] Kokoomus kuitenkin jätettiin oppositioon aina vuoteen 1987 saakka.
1970-luvulla kokoomus alkoi korostaa vapautta ja suvaitsevuutta. Perinteisemmän arvolinjan kannattajia meni muihin puolueisiin.
Paluu hallitukseen
Hallitukseen kokoomus nousi 21 oppositiovuoden jälkeen vuoden 1987 eduskuntavaalien jälkeen, jolloin nimitettiin Holkerin sinipunahallitus, vaikka kokoomus, ruotsalainen kansanpuolue ja keskusta olivat tehneet porvarisopimuksen tavoitteenaan muodostaa porvarihallitus vaalien jälkeen. Vuosina 1987–1991 toimineen hallituksen suurimmat puolueet olivat sosiaalidemokraatit ja kokoomus. Vaalien 1991 jälkeen muodostettiin Esko Ahon porvarihallitus, jota johtivat keskusta ja kokoomus.
Kokoomuksen Nuorten Liitto alkoi vaatia keväällä 1990 ensimmäisenä merkittävänä ja näkyvänä poliittisena organisaationa Suomen jäsenyyttä Euroopan unionissa.[13]
Keskustan vuoden 1995 vaalitappion jälkeen kokoomus muodosti kaksi hallitusta sosiaalidemokraattien kanssa. Paavo Lipposen I (1995–1999) ja II hallitusta (1999–2003) kutsuttiin sateenkaarihallituksiksi. Sinipunapohjan laajennuksena olivat yleensä vihreät, vasemmistoliitto ja ruotsalainen kansanpuolue.
Vuonna 2001 kokoomuksen puheenjohtajaksi valittiin Ville Itälä. Varapuheenjohtajiksi valittiin Jari Koskinen ja Jyrki Katainen. Eduskuntavaaleissa 2003 kokoomus sai 18,6 prosentin ääniosuuden ja eduskuntaan valittiin 40 kokoomuslaista kansanedustajaa. Kokoomus siirtyi oppositioon.
Kataisen aika  (2004–2014)
Kokoomuksen puoluekokous valitsi 5. kesäkuuta 2004 puolueen uudeksi puheenjohtajaksi Jyrki Kataisen. Varapuheenjohtajiksi valittiin Marjo Matikainen-Kallström, Paula Risikko ja Jari Koskinen ja puoluesihteeriksi Harri Jaskari. Kataisen kaudella kokoomus nousi Suomen suurimmaksi puolueeksi. Vuodesta 2007 kokoomus on istunut hallituksessa ja vuodet 2011-2015 pääministeripuolueena.
Eurovaaleissa 2004 kokoomus oli suurin puolue ja sai neljä paikkaa Euroopan parlamenttiin. Valituiksi tulivat Alexander Stubb, Ville Itälä, Piia-Noora Kauppi ja Eija-Riitta Korhola. Kuntavaaleissa 2004 kokoomus oli kolmanneksi suurin puolue 21,8 prosentin kannatuksella.
Vuoden 2006 puoluekokouksessa Joensuussa kokoomus määritteli itsensä poliittisella kartalla keskusta-oikeistolaiseksi puolueeksi, mikä kirjattiin myös puolueen periaateohjelmaan. Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa kokoomus sai 50 paikkaa, mikä oli kymmenen paikan lisäys edellisvaaleihin ja vain yksi paikka vähemmän kuin vaalit voittaneella keskustalla. Kokoomus nousi hallitukseen ja sai Vanhasen toiseen hallitukseen keskustan tapaan kahdeksan ministeriä. Katainen nimitettiin valtiovarainministeriksi, Ilkka Kanerva ulkoasiainministeriksi, Jyri Häkämies puolustusministeriksi, Anne Holmlund sisäasiainministeriksi, Jan Vapaavuori asuntoministeriksi, Paula Risikko peruspalveluministeriksi, Sari Sarkomaa opetusministeriksi ja Suvi Lindén viestintäministeriksi. Kanerva erosi tekstiviestikohun seurauksena huhtikuussa 2008 ja uudeksi ulkoministeriksi kutsuttiin europarlamentista Alexander Stubb. Sarkomaa erosi opetusministerin paikalta joulukuussa 2008 perhesyihin vedoten ja hänet korvasi Henna Virkkunen.
Kunnallisvaaleissa 2008 kokoomus oli suurin puolue 23,5 prosentin kannatuksella. Kokoomus oli suurin puolue myös europarlamenttivaaleissa 2009 ja sai kolme paikkaa Euroopan parlamentissa.[14] Europarlamentissa jatkoivat Itälä ja Korhola, uutena valittiin Sirpa Pietikäinen.[15] Kahden puolueloikkauksen (Markku Uusipaavalniemi keskustasta perussuomalaisiin ja Merikukka Forsius vihreistä kokoomukseen) jälkeen kokoomuksesta tuli eduskunnan suurin puolue ensimmäistä kertaa historiassa marraskuussa 2010.[16]
Kokoomus oli suosituin puolue eduskuntavaaleissa 2011. Katainen nimitettiin kuuden puolueen hallituksen pääministeriksi, Stubb eurooppa- ja ulkomaankauppaministeriksi, Virkkunen hallinto- ja kuntaministeriksi, Jari Koskinen maa- ja metsätalousministeriksi, Häkämies elinkeinoministeriksi ja Risikko sosiaali- ja terveysministeriksi. Presidentinvaaleissa 2012 kokoomuksen Sauli Niinistö voitti vaalien toisella kierroksella vihreiden Pekka Haaviston.
Stubb (2014–2016)
Huhtikuussa 2014 puoluetta lähes kymmenen vuotta johtanut Katainen ilmoitti luopuvansa puheenjohtajuudesta ja samalla pääministerin virasta kesän puoluekokouksessa.[17] Puheenjohtajaehdokkaiksi asettuivat Jan Vapaavuori,[18] Alexander Stubb[19] ja Paula Risikko.[20] Kokoomuksen Lahden puoluekokous valitsi 14. kesäkuuta 2014 puolueen uudeksi puheenjohtajaksi eurooppa- ja ulkomaankauppaministeri Alexander Stubbin. Stubb voitti toisella kierroksella Paula Risikon äänin 500,4–349,2. Jan Vapaavuori putosi ensimmäisellä kierroksella. Stubb oli aiemmin valittu Euroopan parlamenttiin toukokuussa järjestetyissä eurovaaleissa Suomen suurimmalla äänimäärällä.[21]
Valituksi tullessaan Stubb oli jo kokenut poliitikko: hän oli toiminut 2000-luvulla neljä vuotta europarlamentaarikkona, sitten ensin Suomen ulkoministerinä ja sen jälkeen Eurooppa- ja ulkomaankauppaministerinä. Kunnes hän kesken kautensa siirtyi Kokoomuksen puheenjohtajana vajaaksi vuodeksi pääministeriksi Kataisen tilalle. Hän oli myös tunnettu triathlon-harrastuksestaan.
Eduskuntavaaleissa 2015 kokoomus putosi kolmanneksi suurimmaksi eduskuntapuolueeksi keskustan ja perussuomalaisten taakse ja sai 37 paikkaa eduskunnasta. Puolue pärjäsi kuitenkin oletettua paremmin ja Stubb sanoi kokoomuksen vaalivalvojaisissa, että "tätä kovempaa loppukiriä ei ole yksikään puolue tehnyt". Kokoomus oli äänimäärässä toinen ja sai 18,2% äänistä.[22][23] Uuden hallituksen kokoomusministerejä olivat valtiovarainministeri Stubb, opetus- ja kulttuuriministeri Sanni Grahn-Laasonen, sisäministeri Petteri Orpo ja  ulkomaankauppa- ja kehitysministeri Lenita Toivakka.[24]
Kataisen ja Stubbin kausilla hallitus leikkasi voimakkaasti koulutusmenoja eri koulutusasteilta. Leikkauksia vastustaneen Akavan vuonna 2014 tekemien laskelmien mukaan Kataisen pääministerikaudella hallitus leikkasi koulutuksen eri asteilta 1,5 miljardia euroa, josta esi- ja peruskoulutuksen osuus oli 600 miljoonaa, lukioiden ja ammattikoulujen osuus 500 miljoonaa euroa sekä ammattikorkeakoulujen osuus 350 miljoonaa euroa.[25] Vuoden 2015 eduskuntavaalien alla Alexander Stubb lupasi opiskelijajärjestöjen #koulutuslupaus -kampanjalle olla leikkaamatta koulutuksesta enempää.[26] Sipilän hallitus on kuitenkin leikannut yliopistojen rahoituksesta noin 500 miljoonaa euroa.[27] Puolueen puheenjohtajakilvan aikana keväällä 2016 ministeri Petteri Orpo piti koulutusleikkauksia virheenä, jotka ”koskivat sivistysporvarin sydämeen rajusti”.[28]
Brysselin terrori-iskujen jälkeen puolue aloitti rasisminvastaisen kampanjan, joka sai ristiriitaisen vastaanoton puolueen sisällä. Kansanedustaja Wille Rydman vaati puolueen viestintäpäällikön eroa, koska katsoi kampanjan osoittavan puoluetoimiston aatemaailman erkautuneen liiaksi puolueen alkuperäisestä aatteesta. Viestinästä  vastuun ottanut puoluesihteeri Janne Pesonen ei suoraan ottanut kantaa Rydmanin arvosteluun, mutta piti syntynyttä kiistelyä osoituksena siitä, että maahanmuutosta oli lähes mahdotonta keskustella kiihkottomasti ja analyyttisesti.[29]
Vuonna 2015 liikkeelle lähteneessä Sote-uudistuksessa puolue vaati kansalaisen valinnanvapautta siten, että sote-alalla olisi myös yksityistä palveluntarjontaa.
Orpon kausi 2016–
Petteri Orpo valittiin puolueen puheenjohtajaksi toisella äänestyskierroksella Lappeenrannan puoluekokouksessa 11. kesäkuuta 2016.[30] Orpo otti tämän jälkeen Stubbin paikan valtiovarainministerinä Sipilän hallituksessa.[31]
Kuntavaaleissa 2017 kokoomus oli 20,7 prosentin kannatuksellaan kolmannen kerran peräkkäin Suomen suurin kuntapuolue. Suurin ääniharava oli Helsingin pormestariehdokas Jan Vapaavuori, joka keräsi ääniä yli 29 500. Kokoomus säilyi suurimpana puolueena Helsingissä, Espoossa ja Turussa, mutta menetti asemansa SDP:lle Tampereella, Vantaalla ja Lahdessa.[32]
Nimi ja tunnukset

Kokoomuksen leijona.
Kokoomuksen tunnus vuodelta 1996.
Kokoomuksen tunnuksena toiminut ruiskaunokki 2000-luvulla.
Kokoomuksen aiemmin käytössä ollut tunnus.
Kokoomuksen tunnus vuodesta 2014 lähtien.

Rakenne ja organisaatio
Puolueen johto koostuu puheenjohtajasta, puoluesihteeristä ja kolmesta varapuheenjohtajasta.
Kokoomuksen toimintaan voi sen paikallisyhdistysten lisäksi osallistua muun muassa puolueen nuorisojärjestön (Kokoomusnuoret), opiskelijajärjestön (Kokoomusopiskelijat) tai naisjärjestön Kokoomuksen naisten liiton kautta. Kokoomus julkaisee Nykypäivä-lehteä ja Verkkouutiset-julkaisua.
Kokoomusta johtaa puoluehallitus, jossa on edustettuina vaalipiireihin perustuvien kokoomuksen piirijärjestöjen lisäksi naisten, nuorten ja opiskelijoiden valtakunnalliset yhdistykset. Kokoomusta johtaa puoluehallitus, jonka puoluevaltuusto valitsee. Puoluehallituksessa ovat edustettuina vaalipiireihin perustuvien kokoomuksen piirijärjestöjen lisäksi naisten, nuorten ja opiskelijoiden valtakunnalliset yhdistykset.
Eduskuntaryhmä

Kansallista Kokoomusta eduskunnassa edustaa Kansallisen kokoomuksen eduskuntaryhmä. Eduskuntaryhmä toimii kokoomuslaisten kansanedustajien yhteistyöelimenä. Eduskuntaryhmän merkitys eduskuntatyössä on keskeinen: kokouksissa keskustellaan ajankohtaisista poliittisista kysymyksistä ja muodostetaan kantoja eduskunnan käsittelyssä olevaan asiaan. Kansallisen kokoomuksen eduskuntaryhmän muodostaa valtiopäiväkaudella 2015–2019 38 kansanedustajaa. Ryhmän puheenjohtajana toimii kansanedustaja Kalle Jokinen.[33]
Läheisjärjestöt
Kokoomuksella on puolueeseen varsinaisesti kuulumattomina läheisjärjestöinä Kansallinen Lastenliitto, Kansallinen senioriliitto, Kansallinen Sivistysliitto, Kansalliset Maahanmuuttajat, Naiset Yhdessä, Kansallinen Kulttuuriliitto, MC Kokoomus, Porvarillisen Työn Arkisto, Suomen Toivo -ajatuspaja ja Kansallinen Sateenkaariryhmä.
Politiikka ja tavoitteet

Kansallisella Kokoomuspuolueella oli kaksi puolueohjelmaa 1919 ja 1920. Puolueen nimi muuttui Kansalliseksi Kokoomukseksi vuonna 1951 ja se sai uuden puolueohjelman 1957. Nykyinen puolueohjelma on vuodelta 2012.[34]
Kesäkuun 2006 Joensuun puoluekokouksessa hyväksytyn periaateohjelman mukaan puolueen tavoitteena on omasta ja toisten elämästä vastuuta kantavien ihmisten yhteiskunta siten, että jokaiselle mahdollistetaan hyvän elämän edellytykset. Kokoomukselle tärkeää on ihmisen vapaus ja vastuu omassa toiminnassaan. Kokoomus ilmoittaa tavoitteikseen kansallisen perinnön, Suomen kielten ja kulttuurien vaalimisen ja tukemisen, koko kansan osaamis- ja sivistystasosta huolehtimisen sekä työn ja yrittäjyyden edistämisen. Kokoomus kertoo edistävänsä ihmisten, yritysten ja yhteiskunnan vastuuta sekä kunnioittavaa asennetta luontoa ja ympäristöä kohtaan. Kokoomuksen mukaan sitä yhdistäviä ajatuksia ovat vapaus, vastuu ja demokratia, mahdollisuuksien tasa-arvo, sivistys, kannustavuus, suvaitsevaisuus ja välittäminen. Keskeistä sille on vapauden ja vastuun tasapainon tavoittelu sekä yksilöllisyyden ja yritteliäisyyden korostaminen. Euroopan unioni luo puolueen näkemyksen mukaan turvallisuutta ja hyvinvointia. Kokoomus myös suhtautuu myönteisesti yhteiseen puolustukseen.[2]
Politiikkaansa kokoomus itse on kuvaillut vastuulliseksi yksilöllisyydeksi ja maltilliseksi oikeistolaisuudeksi.[35] Arvokysymyksissä kokoomus korostaa yksilöiden omantunnon merkitystä ja moniarvoisuutta. Kokoomus näkee yksilöiden vapauden ajatella ja toimia itsenäisesti sekä vähemmistöjen oikeudet vapausaatteen ydinasioina.[2]
Puolueen entinen puheenjohtaja Alexander Stubb arvioi vuonna 2010 kokoomuksen linjan yksiselitteisen liberaaliksi, monikulttuurisuuteen panostavaksi sekä maahanmuuttoon ja ylipäätään kansainvälisyyteen myönteisesti suhtautuvaksi.[36] Vastaavasti tutkija Juha Rahkosen mukaan kokoomuksen puoluejohto edustaa "kansainvälis-liberalistista Katais-Stubbin linjaa". Rahkonen huomioi, että Kokoomuksen Nuorten Liitossa on myös kansalliskonservatiivisia linjauksia, mutta nämä ovat Rahkosen mukaan "monelta osin räikeässä ristiriidassa" puoluejohdon linjausten kanssa.[37]
Elinkeinoelämä
Kokoomus katsoo, että verotuksen painopistettä on siirrettävä pois työn tekemisen ja työllistämisen verottamisesta kohti ympäristöä kuluttavan toiminnan verotusta.[38] Kokoomus on muun muassa kannattanut aukioloaikojen vapauttamista ja Helsingin kaupunginjohtaja Jussi Pajunen ehdotti vuonna 2008 helsinkiläisille vapauksia aukiolokielloista keskustan elävöittämiseksi.[39]
Ympäristöpolitiikka
Kokoomuksen ympäristöpoliittinen työryhmä julkaisi vuonna 2011 ympäristöohjelman, joka haluaa tehdä Suomesta maailman ensimmäisen hiilineutraalin yhteiskunnan, nostaa Suomi ympäristöteknologian ykkösmaaksi sekä nostaa suomalaiset maailman ympäristötietoisimmaksi kansaksi.[40] Manifesti halusi tehdä arkipäivän vihreistä teoista osan jokanaisen ja –miehen arkea, puoluekirjaan ja vihreyden sävyyn katsomatta. Talouskasvu on ympäristötekojen edellytys ja vastuullinen markkinatalous luonnonsuojelijan työkalu.[41]
Puheenjohtaja Katainen sanoi vuonna 2008 pitävänsä päästöjen mukaan määräytyvää verotusta sekä houkuttelevaa joukkoliikennettä tärkeänä taistelussa ilmastonmuutosta vastaan. Hän kritisoi energian tuotantokeinojen ideologisointia ja vaatinut "järkivihreää" ilmasto- ja energiapolitiikkaa, jossa kaikki tuotantovaihtoehdot pidetään osana kokonaisuutta.[42]
Yhteiskunnalliset kysymykset
Kokoomuslaiset haluavat rakentaa aloitteellisesti ja ennakkoluulottomasti tulevaisuutta sekä etsiä ratkaisuja yhteiskunnallisiin epäkohtiin.[2] Puoluekokouksessa jäsenjärjestöt tekevät ehdotuksia ja niistä keskustellaan. Esimerkiksi kesäkuussa 2010 kokoomuksesta tuli Varsinais-Suomen Kokoomusnuorten tekemän aloitteen hyväksymisen myötä ensimmäinen suuri puolue, joka ajoi tunnustuksellisesta uskonnonopetuksesta luopumista kouluissa.[43] Kokoomuksen puoluekokous asettui myös ensimmäisenä suurena puolueena kesäkuussa 2010 tukemaan valinnaisuuden lisäämistä  ruotsin opetuksessa. Jyrki Kataisen mukaan tämä ei kuitenkaan tarkoittanut pakollisen ruotsin opetuksen poistumista.[44][45][46] Kokoomus myös asetti tavoitteekseen sukupuolineutraalin avioliiton.[47] Kokoomus on painottanut yhdessätekemisen henkeä ja hyvää työtä: esimerkiksi Tee hyvä työ -kampanja kannusti vuonna 2011 ihmisiä jakamaan pieniä ja suuria hyviä tekoja.[48]
Ulkopolitiikka
Kesän 2010 puoluekokouksessa kokoomus laati ulko- ja turvallisuuspoliittisen kannanoton, jonka mukaan puolue kannattaa "aktiivista, avointa ja rohkeasti eteenpäin katsovaa" ulkopolitiikkaa. Kannanoton mukaan puolueen arvoihin kuuluu ihmisoikeuksien, oikeusvaltion ja sosiaalisesti vastuullisen markkinatalouden edistäminen. Kokoomus katsoo, että pieni maa lisää kansainvälistä vaikutusvaltaansa olemalla aktiivinen, luotettava ja kekseliäs yhteistyökumppani.[49]
Kokoomus pitää Euroopan unionia Suomen ensisijaisena viiteryhmänä ja vaikutuskanavana kansainvälisessä toiminnassa.[49] Suomen EU-kansanäänestyksessä kokoomuksen kannattajat tukivat jäsenyyttä selkeämmin kuin minkään muun puolueen kannattajat. Puolue suhtautuu myönteisesti Euroopan puolustusyhteistyöhön. Vuonna 2007 ainoastaan kokoomuksen kannattajista enemmistö (55 %) kannatti Suomen liittymistä Natoon.[50] Kokoomus katsoo, että puolustusyhteistyö vahvistaisi Suomen turvallisuutta ja kansainvälistä asemaa.[49] Kokoomus kannattaa myös tiiviimpää puolustusyhteistyötä muiden Pohjoismaiden kanssa.[49] Euroopan unionin työssään kokoomus painottaa rohkeutta ja aloitteellisuutta rakentaa EU:ta.[51]
Kokoomus katsoo, että Euroopan unionia on kehitettävä parlamentaariseen suuntaan, komission vastuunalaisuutta lisättävä, ja EU:n on käytettävä varoja vastuullisemmin. Kokoomuksen mielestä suurempi osuus Euroopan unionin varoista on käytettävä tutkimukseen, teknologiaan, ilmastonmuutoksen torjuntaan ja ulkopolitiikkaan.[51] Tärkeällä sijalla ovat Itämeren suojelu ja ehtyvien luonnonvarojen varjeleminen.[51]
Kokoomus painottaa, että kehitysyhteistyön tulee lähteä kumppanimaan tarpeista, mutta se ei saa rakentua pelkän hyväntekeväisyyden varaan. Kokoomuksen mielestä riippuvuus vanhakantaisesta kehitysavusta voi jopa hidastaa kohdemaan yhteiskunnallista kehitysta. Kokoomus katsoo, että Suomen kannattaa keskittyä työhön, joka edistää rauhaa, vakautta, korruption kitkemistä, ilmastotoimia, yksityissektorin vahvistamista ja muita yhteisiä tavoitteita. Naisten aseman edistämisen tulee olla erityisen huomion kohteena.[49]
Kokoomus vaatii Suomen eroa jalkaväkimiinat kieltävästä Ottawan sopimuksesta. Asiasta äänestettiin kesäkuun 2014 puoluekokouksessa Lahdessa.[52]
Europolitiikka
Kokoomuksen europarlamenttiryhmä muodostui ensimmäisen kerran 1995, kun Suomi liittyi Euroopan unionin jäseneksi. Tuolloin eduskunta valitsi ensimmäiset mepit. Kokoomuksella on nykyisin kolme meppiä. Euroopan parlamentissa kokoomuksen jäsenet kuuluvat Euroopan kansanpuolueen muodostamaan ryhmään.[53]
Kokoomuksen entisistä puheenjohtajista Ilkka Suominen ja Ville Itälä on valittu eurokansanedustajiksi puolueen puheenjohtajakautensa jälkeen. 13. heinäkuuta 2004 kokoomuksen Ville Itälä valittiin parlamentin Euroopan kansanpuolueen ja Euroopan demokraattien muodostama ryhmän toiseksi varapuheenjohtajaksi. Europarlamentaarikko Eija-Riitta Korhola siirtyi kristillisistä kokoomukseen vuonna 2003, ja hänet valittiin seuraavan vuoden vaaleissa jatkokaudelle kokoomuksen listalta. Ari Vatanen vaihtoi ranskalaiseen puolueeseen ja tuli valituksi sieltä. Alexander Stubbin siirryttyä ulkoministeriksi keväällä 2008, tuli hänen tilalleen europarlamenttiin Sirpa Pietikäinen.[54]
Kokoomuksen parlamentaarikot tekivät suomalaisista puolueryhmistä eniten mietintöjä (25) vuonna 2009 päättyneen viisivuotisen europarlamentin vaalikauden aikana. Kokoomuksen parlamentaarikoista eniten mietintöjä teki Alexander Stubb.[55]
Kannattajakunta
Jäsenet
Vuonna 2005 kokoomus oli kaikista puolueista kolmanneksi naisvaltaisin ja suurista puolueista kaikkein naisvaltaisin 46 prosentin naisosuudella kun SDP:ssä ja keskustassa 40 prosenttia oli naisia.[56] Vuonna 2008 kokoomus, vihreät ja perussuomalaiset olivat ainoat puolueet joiden jäsenmäärä kasvoi.[57] Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2017 julkaisemassa tutkimuksessa kokoomuksen jäsenten keski-ikä oli 55,6 vuotta, joista yli 60 prosenttia miehiä ja yli puolet asui Etelä-Suomessa. Suurin osa jäsenistöstä on työssäkäyviä, mutta yli 30 prosenttia eläkkeellä. Selvästi yli puolet työssäkäyvistä on ylempiä toimihenkilöitä ja neljäsosa yrittäjiä. Kokoomusjäsenten kotitalouksien mediaanitulo oli 4 400 euroa kuukaudessa. Korkeiden tulojen lisäksi kokoomusjäsenissä korostui korkea koulutustaso, sillä lähes puolella oli ylempi korkeakoulututkinto ja viidellä prosentilla lisensiaatin tai tohtorin tutkinto.[58]
Kannatusalueet
Puolueen pääkannatusaluetta ovat Etelä-Suomen asutuskeskukset. TNS Gallupin viittä suurinta puoluetta koskevassa mielipidekyselyssä syksyllä 2008 kokoomukseen suhtauduttiin myönteisimmin. Vastaajista 42 prosenttia suhtautui kokoomukseen myönteisesti tai melko myönteisesti, kun esimerkiksi keskustan luku oli 40 prosenttia ja SDP:n 36 prosenttia.[59] Vuoden 2008 lopussa tehdyn mielipidekyselyn mukaan suomalaiset luottavat kokoomuksen osaamiseen eniten mikäli Suomi kohtaisi talouskriisin.[60]
Poliittinen nelikenttä
Turun yliopiston vuonna 2008 tekemän tutkimuksen mukaan valtaosa kokoomuksen kannattajista sijoittaa itsensä ideologisesti oikeistoon. Saman tutkimuksen mukaan kokoomuksella on eduskuntapuolueista oikeistolaisimmat kannattajat.[61] Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2015 julkaisemassa tutkimuksessa kokoomuksen kannattajista 89 prosenttia sijoitti itsensä oikeistoon, 7 prosenttia keskelle ja 0 prosenttia vasemmistoon. Arvoliberaalisuus−arvokonservatiivisuus-ulottuvuudella arvokonservatiiveja oli 36 prosenttia, arvoliberaaleja 32 prosenttia ja keskelle asettuvia 29 prosenttia. Tutkimuksen mukaan kiteytyksenä puolueen kannattajien kannoista voidaan sanoa, että kokoomus on oikeistopuolue.[62]
Kokoomuksen kannattajat suhtautuvat kaikkein myönteisimmin Suomen Nato-jäsenyyteen. Vuonna 2016 luku oli 53 prosenttia.[63]
Kokoomus oli vuonna 2013 ylempien toimihenkilöiden keskuudessa ylivoimaisesti suosituin puolue. 18–24-vuotiaiden keskuudessa kokoomuksen suosio on ollut laskussa.[64] Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2017 julkaistun tutkimuksen mukaan kokoomuksen kannattajat ovat keskimäärin jäseniä nuorempia, matalammin koulutettuja ja tienaavat vähemmän.[58]
Sunnuntaisuomalaisen kyselyssä vuonna 2012 kokoomuksen todettiin olevan 18 prosentin kannatuksellaan vihreiden jälkeen toiseksi suosituin puolue toimittajien keskuudessa.[65]
Vaalihistoria
Eduskuntavaalit

















































































VuosiEdustajiaKannatus191915101815,71%192215711618,15%192416688018,99%192716145017,74%192913800814,51%193020395818,05%1933[66][66]193612161910,36%193917621513,58%194525539415,04%194832036617,04%195126404414,57%195425702512,80%195829709415,28%196234663815,06%












































































VuosiEdustajiaKannatus196632692813,79%197045758218,05%197245343417,59%197550514518,37%197962676421,65%198365907822,12%198766623623,13%199152648719,31%199549762417,89%199956383521,03%200351790418,55%200761684122,26%201159913820,38%201553961518,20%

Kunnallisvaalit




















































VuosiValtuutettujaKannatus1950881595,85%19531336267,59%19561052206,29%196027556014,04%19642133789,95%1968138836442816,09%1972150345148418,06%1976204756112120,92%1980237362895022,94%



















































VuosiValtuutettujaKannatus1984242361926422,96%1988239260146822,87%1992200950757419,05%1996216751431321,64%2000202846349320,84%2004207852141221,83%2008202059772723,45%2012173554588921,9%2017149053159920,7%

Presidentinvaalit





Europarlamenttivaalit

Merkittäviä poliitikkoja
Puheenjohtajat



Puoluesihteerit
Eino Tikkanen 1918–1919[68]
U. T. Halminen 1919–1922[68]
J. V. Lehtonen 1922–1924[68]
A. A. Niskala 1924–1926[68]
U. T. Halminen 1926–[68]
Yrjö Leiwo[69]
Aarne Honka 1942–1946[70]
Niilo Honkala 1946–1957[71]
Juha Rihtniemi 1959–1960
Rauno Koski  1960–1965
Harri Holkeri 1965–1971
Veikko Tavastila 1971–1979
Jussi Isotalo 1980–1987
Aarno Kaila 1988–1989
Pekka Kivelä 1989–1995
Maija Perho 1995–1999
Matti Kankare 1999–2002
Heikki A. Ollila 2002–2004
Harri Jaskari 2004–2006
Taru Tujunen 2006–2014
Minna Arve 2014–2016
Janne Pesonen 2016–

Eduskuntaryhmän puheenjohtajat
Pekka Ahmavaara 1918–1919
Juhani Arajärvi 1919–1922
Paavo Virkkunen 1922–1923, 1924–1926, 1927–1928, 1929
Juho Mannermaa 1923–1924
Pekka Pennanen 1926–1927, 1928–1929, 1929–1933, 1936–1941, 1943–1944
Taave Junnila 1933–1936
Edwin Linkomies 1941–1943
Toivo Horelli 1944–1945
Arvo Salminen 1945–1948, 1957–1958
Arvi Ahmavaara 1948–1954
Felix Seppälä 1954–1957
Päiviö Hetemäki 1958
Jussi Saukkonen 1958–1965
Juha Rihtniemi 1965
Erkki Tuuli 1965–1966
Olavi Lähteenmäki 1966–1970
Raimo Ilaskivi 1971–1973, 1975
Olavi Nikkilä 1973–1974
Antero Salmenkivi 1974–1975, 1975–1979
Pentti Sillantaus 1979–1983
Matti Jaatinen 1983–1984
Ulla Puolanne 1984–1987
Tapani Mörttinen 1987–1990
Iiro Viinanen 1990–1991
Kimmo Sasi 1991–1992
Ben Zyskowicz 1993–2006
Jyri Häkämies 2006–2007
Pekka Ravi 2007–2011
Jan Vapaavuori 2011–2012
Petteri Orpo 2012–2014
Arto Satonen 2014–2016
Kalle Jokinen 2016–

Eduskunnan puhemiehet
Pehr Evind Svinhufvud 1907–1912, 1930–1931
Paavo Virkkunen 1918, 1923–1924, 1926–1930
Erkki Pystynen 1983–1986
Ilkka Suominen 1986–1987, 1991–1993
Riitta Uosukainen 1994–1995, 1995–1999, 1999–2003
Sauli Niinistö 2007–2011
Ben Zyskowicz 2011
Paula Risikko 2018–


Pääministerit
Lauri Ingman 1918–1919 ja 1924–1925
Rafael Erich 1920–1921
Antti Tulenheimo 1925
P. E. Svinhufvud (1917–1918), 1930–1931
Edwin Linkomies 1943–1944
Antti Hackzell 1944
Urho Castrén 1944
Juho Kusti Paasikivi (1918), 1944–1946
Harri Holkeri 1987–1991
Jyrki Katainen 2011–2014
Alexander Stubb 2014–2015

Presidentit
Pehr Evind Svinhufvud 1931–1937
Juho Kusti Paasikivi 1946–1956
Sauli Niinistö 2012–

Valtioneuvoksia
J. K. Paasikivi (myöhempi pääministeri ja presidentti) sai valtioneuvoksen arvonimen 7. helmikuuta 1930.
Professori E. N. Setälä sai valtioneuvoksen arvonimen 23. helmikuuta 1934.
Harri Holkeri (pankinjohtaja, pääministeri) sai valtioneuvoksen arvonimen 15. toukokuuta 1998.
Riitta Uosukainen (opetusministeri, eduskunnan puhemies) sai valtioneuvoksen arvonimen 26. marraskuuta 2004 ensimmäisenä naisena.
Euroopan parlamentin jäsenet

Raimo Ilaskivi (1996–1999)
Ville Itälä (2004–2012)
Riitta Jouppila (1995–1996)
Piia-Noora Kauppi (1999–2008)
Eija-Riitta Korhola (2004–2014)
Ritva Laurila (1995–1996 ja 1999)
Marjo Matikainen-Kallström (1996–2004)
Jyrki Otila (1996–1999)
Sirpa Pietikäinen (2008–)

Kirsi Piha (1996–1999)
Pirjo Rusanen (1995–1996)
Petri Sarvamaa (2012–)
Eeva-Riitta Siitonen (2009)
Alexander Stubb (2004–2008)
Ilkka Suominen (1999–2004)
Kyösti Toivonen (1995–1996)
Ari Vatanen (1999–2004)
Henna Virkkunen (2014–)

Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Kaukiainen-Leino, Pirkko & Uino, Ari| title = Suomalaiskansallinen Kokoomus: Suomalaisen Puolueen ja Kansallisen Kokoomuspuolueen historia vuoteen 1929| location = Helsinki| publisher = Suomen Kansalliskirja| year = 1994| id = ISBN 951-97090-0-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kaukiainen-Leino, Pirkko & Vares, Vesa| title = Suomalaiskansallinen Kokoomus – Kansallisen Kokoomuspuolueen historia 1944–1966| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2008| id = ISBN 978-951-37-54785}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Sillantaus, Pentti| title = Yöpakkasista jäittenlähtöön: Kokoomuksen kujanjuoksu 1958–87| location = Jyväskylä Helsinki| publisher = Gummerus| year = 1988| id = ISBN 951-20-3316-X}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Smolander, Jyrki| title = Suomalainen oikeisto ja ”kansankoti”: Kansallisen Kokoomuksen suhtautuminen pohjoismaiseen hyvinvointivaltiomalliin jälleenrakennuskaudelta konsensusajan alkuun| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2000| version = Väitöskirja, Turun yliopisto. Bibliotheca historica 63| id = ISBN 951-746-208-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vares, Vesa & Uino, Ari| title = Suomalaiskansallinen Kokoomus: Kansallisen Kokoomuspuolueen historia 1929–1944| location = Helsinki| publisher = Edita| year = 2007| id = ISBN 9789513751548}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Vares, Vesa| title = Korpivaellukselta vallan kahvaan. Suomalaiskansallinen Kokoomus – Kansallisen Kokoomuspuolueen historia 1966–1987| publisher = Docendo| year = 2017| id = ISBN 978-952-29-14668}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Yli-Huttula, Tuomo| title = Puolivallaton puolue| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2006| id = ISBN 951-1-20587-0}}
Aiheesta muualla

 (2012)
 on Facebook
 on Twitter


Organisaatio

Historiaa
 (Pohtiva)
Yle Areena: 
Jokinen, Jyrki (väitöskirja): 

*
Luokka:Euroopan kansanpuolueen jäsenpuolueet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit