Question: Kuinka korkeaksi andienflamingo kasvaa?

Chile


Chilen tasavalta eli Chile on valtio Etelä-Amerikassa. Se on pitkä ja kapea maa Andien ja Tyynenmeren välissä. Chilen rajanaapurit ovat Peru, Bolivia ja Argentiina. Sen valtakieli on espanja, mutta siellä puhutaan myös joitain intiaanikieliä. Argentiinasta, Brasiliasta ja Chilestä käytetään toisinaan yhteisnimitystä ABC-valtiot.[1]
Alun perin useiden intiaaniryhmien asuttaman maan valloittivat ensin inkat ja sitten espanjalaiset. Maa itsenäistyi vuonna 1818. 1900-luvulla Chile oli 17 vuotta sotilasdiktatuuri, jossa valtaa piti Augusto Pinochet.
Maan talous perustuu kaivoksiin, etenkin kupariin.
Historia
Varhaishistoria
Nykyisen Chilen alueella asui useita intiaaniryhmiä, joista mikään ei ollut hallitsevassa asemassa. Suurin ryhmä olivat araukaanit. He olivat metsästäjä-keräilijöitä ja maanviljelijöitä ja liikkuivat paikasta toiseen käyden kauppaa ja sotien muiden heimojen kanssa. Maan eteläosassa harjoitettiin kaskiviljelyä ja metsästystä, keskiosassa asutus pysyi enemmän paikallaan ja viljelyä tehostettiin keinokastelulla. Inkat tunkeutuivat maan pohjoisosiin, mutta kohtasivat kovaa vastarintaa.[2]
Ensimmäiset espanjalaiset saapuivat Diego de Almagron johdolla Chileen vuonna 1535. Almagron tarkoituksena oli lähinnä selvittää, löytyykö Chilestä kultaa tai muita rikkauksia. Pysyvästi espanjalaiset asettuivat Chileen vuonna 1541, kun Pedro de Valdivia perusti maan keskiosaan Santiagon siirtokunnan.[3]
Espanjalaiset eivät löytäneet Chilestä kultaa, mutta maa osoittautui hyväksi maatalouden harjoittamisen kannalta. Paikallinen alkuperäisväestö mapuchet (tunnetaan myös nimellä araukaanit) osoittautuivat kuitenkin kovaksi vastukseksi espanjalaisille valloittajille. Quillinin sopimuksessa vuonna 1641 Espanja joutui myöntämään mapucheille oikeuden noin 100000km²:n autonomiseen alueeseen eteläisessä Chilessä. Tätä aluetta mapuchet onnistuivat pitämään hallussaan aina 1800-luvun loppupuolelle asti.[4]
1800-luku

Espanjan valta-asema heikkeni ratkaisevasti Napoleonin sotien aikana 1800-luvun alussa. Chile päätti muiden Etelä-Amerikan siirtomaiden tapaan irtaantua Espanjan ylivallasta ja aloitti itsenäisyystaistelunsa 1810. Lopullisen voiton itsenäisyyden kannattajat saivat 1817, kun chileläinen Bernardo O'Higgins ja argentiinalainen José de San Martín löivät espanjalaiset Chacabucon taistelussa. Chile julistautui itsenäiseksi 12. helmikuuta 1818, ja O’Higginsistä tuli sen ensimmäinen valtionpäämies.[5]
O’Higgins syrjäytettiin vuonna 1823, ja Chilen historiassa seurasi muutamia sekavia vuosia. Vakaammat ajat koittivat 1833, kun maalle säädettiin vahvasti presidenttijohtoinen perustuslaki. Chilestä tuli yksi latinalaisen Amerikan demokraattisimpia maita. Maa vaurastui ja veti puoleensa siirtolaisia Euroopasta.
Chile kävi vuosina 1879–1883 Perua ja Boliviaa vastaan Tyynenmeren sodan eli niin sanotun salpietarisodan. Chile voitti sodan ja laajeni pohjoisen suuntaan, josta se sai arvokkaita salpietari- ja kupariesiintymiä. Maassa käytiin 1891 myös lyhyt sisällissota, joka johtui presidentin ja parlamentin välisistä valtakiistoista.[5] Sen sijaan rajariidat Argentiinan kanssa vuonna 1904 pystyttiin sopimaan rauhanomaisesti.
1900-luvun alkupuoli
Ensimmäisessä maailmansodassa Chile oli puolueeton. 1920-luvulla alkoi poliittinen epävakaus lisääntyä, ja pitkäaikaiseen demokraattiseen perinteeseen tuli katkos, kun maa ajautui 1924 diktatuuriin. Sotilasdiktaattorina maata hallinneen presidentti Carlos Ibáñez del Campon jälkeen demokratia palautettiin 1932. 1930-luku oli maailmanlaajuisen laman vuoksi taloudellisesti vaikeaa aikaa myös Chilelle. Taloudelliset ongelmat johtivat ääriliikkeiden vahvistumiseen, ja maassa tehtiin muun muassa äärioikeiston vallankaappausyritys 1938.[6]
Toisessa maailmansodassa Chile pysyi pitkään puolueettomana, osittain siitä syystä, että maassa oli paljon saksalaistaustaisia siirtolaisia. Chile katkaisi suhteet Saksaan vasta 1943.[7]
Vuosina 1932–1952 maata hallitsi keskiluokkainen radikaalipuolue. Radikaalipuolue lisäsi valtion roolia, mikä johti korkeaan inflaatioon ja yhteiskunnan polarisoitumiseen. Vuonna 1952 Ibáñez del Campo valittiin uudelleen presidentiksi ja hänen jälkeen 1958 Jorge Alessandri.[8]
1960–1970
Maltillisen kristillisdemokraattisen puolueen ehdokas Eduardo Frei Montalva voitti 1964 presidentinvaalit. Frei pyrki muun muassa maareformiin ja hallittuun kaivosteollisuuden kansallistamiseen. Hän kohtasi kasvavaa vastustusta vasemmistolaisilta, jotka ajoivat radikaalimpaa marxismia, ja konservatiiveilta, joiden mielestä muutokset eivät palvelleet niiden tarkoitusta.

Vuoden 1970 presidentinvaalit voitti kansanrintaman sosialistiehdokas Salvador Allende. Hän käynnisti laajamittaisen yritysten kansallistamisohjelman, joka tyrehdytti sijoitukset Chileen ja vei maan taloudelliseen alamäkeen. Lisäksi maa joutui Yhdysvaltojen kauppasaartoon. Inflaatio nousi 140%:iin, ja elintarvikkeista syntyi pulaa. Vasemmiston ja oikeiston kannattajien väkivaltaiset yhteenotot lisääntyivät. Oikeisto organisoi maahan laajan lakkoliikkeen. Yhdysvallat tuki voimakkaasti Chilen oikeistoa ja Neuvostoliitto Chilen hallitusta.[9]
Vallankaappaus 1973

Asevoimat teki Allenden nimittämän komentajansa, kenraali Augusto Pinochetin, johdolla ja Yhdysvaltain tukemana vallankaappauksen 11. syyskuuta 1973.[10] Pinochetin sotilasjuntan hallinnon aikana satoja tuhansia vasemmistolaisiksi tai Pinochetin hallinnon vastustajiksi arveltuja ihmisiä pidätettiin. Arviolta runsaat 3000 ihmistä kuoli virallisten tai puolivirallisten teloitusten seurauksena. Vankeja kidutettiin järjestelmällisesti. Sadat tuhannet chileläiset pakenivat tai karkotettiin maasta.[11] Suomeen Chilestä tuli noin 182 pakolaisia,[12] joista kuitenkin suurin osa palasi kotimaahansa Pinochetin hallinnon jälkeen 1990-luvun alussa.[13] Vielä vuonna 2011 Chilessä oli voimassa Pinochetin aikaisia maastakarkotuslakeja, joilla estettiin joidenkin karkotettujen ja pakolaisiksi joutuneiden maahanpääsy.[14]
Pinochet nimitti itsensä presidentiksi vuonna 1974, toimi presidenttinä vuoteen 1990 asti ja vaikutti politiikassa vielä senkin jälkeen asevoimien komentajana.[5] Pinochetin aikana yritysten kansallistamiset peruttiin ja talouspolitiikassa käännyttiin vapaan markkinatalouden suuntaan (ks. Chilen ihme). Chilen ja Argentiinan välit olivat huonot, ja Chile oli Kolumbian ohella ainoa Latinalaisen Amerikan maa, joka ei tukenut Argentiinan hyökkäystä Falklandinsaarille.[15]
Pinochetin jälkeen
Vuonna 1988 järjestettiin Pinochetin kauden jatkosta kansanäänestys, jonka hän hävisi. Vuonna 1989 järjestettiin presidenttivaalit, ja seuraavana vuonna Pinochet luovutti vallan vaalivoittaja Patricio Aylwinille.[5] Pinochetin jälkeen Chileä on hallinnut kristillisdemokraattien ja sosialistien keskustavasemmistolainen Concertación de Partidos por la Democracia -liittouma. Pinochetin johtamat joukot piirittivät presidentinpalatsin vielä vuonna 1993 boinazoksi kutsutussa tapauksessa keskeyttääkseen rikostutkinnan Pinochetin poikaa vastaan.[16]
Vuonna 2006 Chilen presidentiksi valittiin keskustavasemmistolaisen liittouman ehdokas Michelle Bachelet, josta tuli maan ensimmäinen naispresidentti. Liikemies Sebastián Piñeran valinta presidentiksi 2010 päätti vasemmiston valtakauden, joka oli kestänyt Pinochetin jälkeen kaksikymmentä vuotta.[5] Michelle Bachelet palasi presidentiksi maaliskuussa 2014 voitettuaan vuoden 2013 presidentinvaalit. Chilen perustuslaki estää saman henkilön toimimisen presidenttinä kaksi peräkkäistä kautta, joten hän ei voinut olla ehdolla edellisissä vaaleissa.[17]
Chileä vavisutti 8,8 momenttimagnitudin maanjäristys 27. helmikuuta 2010. Järistyksessä kuoli satoja ihmisiä, noin puoli miljoonaa rakennusta tuhoutui ja noin kaksi miljoonaa ihmistä joutui avun tarpeeseen.[18]
Hallinto ja politiikka
Maan nykyinen perustuslaki laadittiin Augusto Pinochetin presidenttikauden aikana 1980, ja siihen on myöhemmin tehty muutoksia vähentämällä senaattorien valtaa ja lyhentämällä presidentin virkakausi kuudesta vuodesta neljään.[19]
Presidentti on sekä valtionpäämies että hallituksen johdossa. Presidentin valtakausi on neljä vuotta, eikä yksi henkilö voi toimia kahta perättäistä kautta presidenttinä.[20] Pääministeriä ei ole.
Ylin tuomiovalta kuuluu korkeimmalle oikeudelle.[20] Perustuslakikysymyksiä varten on olemassa erillinen Perustuslakituomioistuin, joka voi myös kumota muita lakeja, jos ne ovat perustuslain vastaisia.
Lainsäädäntövaltaa käyttää kaksikamarinen kansalliskongressi ():
Senaatissa () on 38 kansanäänestyksellä valittua jäsentä, yhdeksän eri instituutioiden, kuten kansallisen turvallisuusneuvoston ja tasavallan presidentin, nimittämää jäsentä, sekä aiemmat presidentit.
Edustajainhuone (), jossa on 120 kansanäänestyksellä valittavaa jäsentä. Heidän kautensa kestää neljä vuotta.
Lait on hyväksyttävä molemmissa kamareissa, ennen kuin tasavallan presidentti hyväksyy ne. Presidentillä on rajoitettu veto-oikeus. Lakialoitteita voi tehdä tasavallan presidentti tai kamarit, tosin joistakin asioista lakialoitteen voi tehdä vain presidentti.
Chile on El Salvadorin ja Nicaraguan ohella yksi kolmesta Latinalaisen Amerikan maasta, jossa abortti on poikkeuksetta täysin kielletty. Vuonna 2014 keskusteltiin, voitaisiinko ehdottomuudesta tinkiä edes silloin kun naisen henki on vaarassa.[21]
Alueet

Chile jakautuu 15 alueeseen (), joiden johdossa on intendente. Jokaisella alueella on nimi, jota edeltää roomalainen numero. Poikkeuksena on pääkaupunki Santiagon alue, jonka merkintänä on RM, Región Metropolitana eli pääkaupunkialue. Alueet jakautuvat edelleen maakuntiin (), joita on yhteensä 53.[22]
































I:TarapacáII:AntofagastaIII:AtacamaIV:CoquimboV:Valparaíso (mukaan lukien Pääsiäissaari)XIII/RM:Metropolitana de SantiagoVI:Libertador General Bernardo O'HigginsVII:MauleVIII:BiobíoIX:AraucaníaX:Los LagosXI:Aisén del General Carlos Ibáñez del CampoXII:Magallanes y Antártica ChilenaXIV:Los RíosXV:Arica-Parinacota
Chilen ainoa yli miljoonan asukkaan kaupunki on Santiago, jossa oli vuonna 2002 4,6 miljoonaa asukasta. Sitä seuraavat Puente Alto (493 000 as.), Viña del Mar (287 000), Antofagasta (285 000) ja Valparaiso (263 000). Valparaison suurkaupunkialue on kuitenkin maan toiseksi suurin taajama-alue yli 800 000 asukkaallaan.[23]
Maantiede
Fyysinen maantiede
Chile on pohjois-eteläsuunnassa 4270 kilometriä pitkä, mutta leveydeltään keskimäärin vain 177 kilometriä idästä länteen, siis hyvin pitkä ja kapea maa.[24] Se on pohjois-eteläsuunnassa maailman pisin valtio. Chilelle kuuluu myös kaukana manneralueesta saaria, kuten Pääsiäissaari 3600km mantereelta ja Juan Fernándezin saaret 587km Valparaisosta länteen.[24] Chile on vaatinut myös osia Antarktiksesta.
Pucónin alueella on useita hienoja kuumia lähteitä noin 20-30 kilometrin etäisyydellä kaupungista. Tärkeimmät joet ovat Loa, Maule ja Biobío. Maan korkein kohta on Ojos del Salado 6880 m.[20]
Chile sijaitsee maanjäristysherkällä alueella. Siellä on tunnetun historian aikana tapahtunut lukuisia maanjäristyksiä, joista viime aikojen suurimpia ovat olleet Suuri Chilen maanjäristys vuonna 1960, Santiagon maanjäristys 1985 ja Chilen maanjäristys 2010.[18]
Tulivuoret
Chilessä on runsaat 3000 tulivuorta, joista noin 500 arvioidaan aktiivisiksi. Viimeisen 450 vuoden aikana niistä on purkautunut 60.[25] Maan eteläosa on tuliperäistä aluetta, jossa on noin 60 tulivuorta.[24] Chaitén purkautui toukokuussa 2008. Villarrica-tulivuori sijaitsee Araucanian alueella Pucónin kaupungin lähellä.[20] Puyehue alkoi purkautua kesäkuun alussa 2011.[25]
Ilmasto






Ilmastokaavioita Chilen eri osista
(sademäärä sinisin pylväin, keskilämpötila punaisella)
Pohjoisessa vallitsee subtrooppinen ilmasto, siitä hieman etelään on maailman kuivin autiomaa Atacama. Sitä pidetään maapallon kuivimpana alueena, koska eräillä paikoilla ei tiedetä sataneen koskaan tunnetun historian aikana. Atacaman pinta-ala on noin 180000 neliökilometriä. Maan keskiosissa on vehreä laakso, ja etelä on kylmä ja kostea, alun perin metsien peittämä. Maan keskiosan laakson ilmasto muistuttaa Välimeren alueen ilmastoa, joten se on ihanteellinen hedelmien ja viininviljelyyn. Ilmasto viilenee etelämmäs mentäessä. Patagoniassa Etelä-Chilessä ilmasto muistuttaa paljon pohjoiseurooppalaista lauhkeine kesineen ja lumisine talvineen.[26]
Kasvillisuus
Chilen eteläosassa tavataan paljon punasuppiloita (Lapageria rosea). Se on köynnöskasvi, jonka kellomaiset kukat ovat punaiset tai valkoiset. Mapuchejen pyhä puu kanelo on myös alueella yleinen. Pohjoisen kuivilla alueilla kasvaa Prosopis-sukuun kuuluvia tamarugoja ja johanneksenleipäpuita. Jopa Atacaman aavikolla nähdään, miten ”aavikko kukkii” kun vuodenvaihteen sateita seuraa lyhytaikainen kukkaloisto. Siinä rehottavia kasveja ovat Rhodophiala-suvun sipulikasvit ja guanakon tassu eli kisantti. Andien reunavuoristossa kasvavat Laurelia philippiana, podokarpuskasveihin kuuluva havupuu prinssinkuusi (Saxegothaea conspicua) ja Luma apiculata. Reunavuoriston eteläosassa kasvaa myös araukarioita ja lehtikuusia.[27] Viljellyissä metsissä kasvatetaan paljon montereynmäntyä ja eukalyptusta.[28] Patagonian suurin puu on sypressikasveihin kuuluva uhanalainen patagoniansypressi, joka voi kasvaa 60 metriä korkeaksi ja elää 3000 vuotta vanhaksi.[29]
Eläimistö

Pohjoisosassa on Atacaman aavikon lisäksi 3500 metrin yläpuolella alue, johon ulottuu Bolivian trooppinen ilmasto. Siellä elää kolmannes Chilen kaikista lintulajeista, niiden joukossa andienflamingo. Maan keskiosan laaksossa elää enemmän eläinlajeja, kuten kettuja, puumia ja jyrsijöitä. Santiagon lähistöllä tavataan monia lintuja, kuten andienkurmitsa, viiksivetvetti, mustalakkityranni, koskiorneero ja rotkokapuaja. Maan eteläosien metsissä elää kaksi sorkkaeläinlajia: pudu ja chilenhirvi. Patagoniassa kulkevat guanakot, puumat, ketut ja nandut. Eteläisillä merillä nähdään valaita.[30]
Maailmanperintökohteet ja kansallispuistot
Chilestä on Unescon maailmanperintöluettelossa viisi kulttuurikohdetta: Chiloén kirkot, Humberstonen ja Santa Lauran salpietaritehtaat, Rapa Nuin kansallispuisto Pääsiäissaarella, Sewellin kaivoskaupunki ja Valparaíson historiallinen kortteli.[31] Chilessä on 22 kansallispuistoa.[32]
Laajin niistä on Bernardo O'Higginsin kansallispuisto Patagoniassa.[33]
Talous

Chilen talouden perustana on kaivostyö, joka tuottaa varsinkin kuparia, mutta myös rautaa, molybdeeniä ja jalometalleja.[19] Andien ja rannikkovuorten välisessä laaksossa viljellään maata. Tärkeimmät viljelyskasvit ovat vehnä, sokerijuurikas, maissi, sipulit, pavut, hedelmät ja viinirypäleet. Chilen eteläosassa laidunnetaan nautakarjaa ja lampaita.[34] Chilen merkittävimmät luonnonvarat ovat kupari, rautamalmi, jalometallit, molybdeeni, puutavara ja vesivoima.[20]
Chile suunnittelee vesivoiman hyödyntämisen laajamittaista lisäämistä ympäristöjärjestöjen vastustuksesta huolimatta. Neljän suunnitellun voimalan pitäisi valmistua vuosina 2012–2018 ja tuottaa 2400 megawattia.[35] Vuosina 1980–2010 Chilen öljynkulutus on kasvanut ja oma tuotanto vähentynyt tasaisesti. Vuonna 2009 maassa tuotettiin 10770 barrelia öljyä päivässä.[36]
Chilen talous nojautuu vientiin. Pääasiallinen vientituote on edelleen kupari, joskin sen merkitys on vähenemässä. Muut vientituotteet ovat hedelmät, viinit, kalatuotteet, paperi, sellu ja kemikaalit. Chile on maailman viidenneksi suurin viininviejämaa.[37] Maa on Latinalaisen Amerikan teollistuneimpia. Teollisuus työllistää 23% työvoimasta, ja sen osuus bruttokansantuotteesta on 40,5%.[20]
Chilen kumppaneita, joiden kanssa se on solminut vapaakauppasopimuksia, ovat muun muassa Kanada, Meksiko, Singapore, Yhdysvallat, Keski-Amerikan maat, EFTA ja Euroopan unioni. Kansainvälisiä talousjärjestöjä, joihin Chile kuuluu, ovat muun muassa APEC, OMC, Mercosur, Comunidad Andina. Tärkeimmät ulkomaankauppakumppanit ovat Kiina ja Yhdysvallat.[20]
Työttömyys on vuosina 2009–2010 ollut 8–10 prosenttia,[20] mikä on selvä heikennys 1990-luvun 5–6 prosentista.[38]
Ulkomaisten sijoitukset nousivat 12 miljardiin Yhdysvaltain dollariin vuonna 2008, ja siinä oli vuoteen 2007 verrattuna kasvua 64%. Hallitus on pyrkinyt edistämään Chilen houkuttelevuutta monikansallisille yrityksille.[19]
Väestö
Merkittävä osa chileläisistä, noin 88,9%, on eurooppalaisten jälkeläisiä. Mapucheja on 9.1%, aymaroita 0.7%, Muuta alkuperäisväestöä on noin 1%. Chileläisistä noin 67% kuuluu roomalaiskatolilaiseen kirkkoon.[20]
Chilen virallinen kieli on espanja, mutta maassa puhutaan myös saksaa ja englantia.[20] Vuonna 2007 siellä oli 250000 mapudungunin puhujaa. Ketšuan puhujia laskettiin vuonna 2006 olevan noin 8200. Rapanuita puhutaan Chilelle kuuluvalla Pääsiäissaarella; sen puhujia on noin 2400.[39]
Noin 85% chileläisistä elää kaupungeissa, 40% Santiagossa.[19]
Koulunkäynti on maksutonta ja periaatteessa pakollista 18 vuoden ikään asti. 87 prosenttia 14-18-vuotiaista käy yläkoulua, ja 38 prosenttia 18-24-vuotiaista on aloittanut yliopiston. Chilessä toimii 25 julkista ja yli 50 yksityistä yliopistoa.[40] Maan vanhin yliopisto on vuonna 1842 perustettu Universidad de Chile. Se toimii maan pääkaupungissa Santiagossa, ja siellä on yli 30000 opiskelijaa.[41]
Vuonna 2012 arvioitiin, että HIVin kantajia oli aikuisväestöstä noin 0,4%, kaikkiaan noin 31000 henkeä.[20] Vuonna 2007 ARVT-lääkitystä olisi tarvinnut noin 12000 henkeä, ja sitä sai yli 80% heistä, noin 10000 henkeä. Lääkitystilanne oli parantunut, sillä aikaisemmin vuonna 2005 lääkettä sai vain noin 60 prosenttia tarvitsijoista.[42]
Kulttuuri
Musiikki ja tanssi


Perinteinen chileläinen kansantanssi on cueca. Siinä esitetään miehen kosiskelua ja naisen piileskelyä somasti nenäliinan takana.[43]
Chilen musiikissa voimakkain laululiike kehittyi 1960-luvulla, jolloin perinteiset puhallin- ja lyömäsoittimet ja kitarat yhdistettiin poliittisesti kantaa ottaviin laulunsanoihin. Violeta Parra ja Victor Jara ovat tuon laululiikkeen kansainvälisesti tunnettuja edustajia.[43]
Kirjallisuus ja elokuva
Nobel-palkinnon on saanut kaksi chileläistä kirjailijaa, Pablo Neruda ja Gabriela Mistral.[44] Chilestä ovat kirjoittaneet myös Nobel-palkittu kolumbialainen Gabriel García Márquez teoksen ”Miguel Littinin maan alainen seikkailu Chilessä”, sekä tanssija Joan Jara miehestään, muusikko Víctor Jarasta. Kirjassa Jara käsittelee Chilen kulttuurielämää Allenden kauden aikana.[45][46]
Chileläinen näytelmäkirjailija ja elokuvaohjaaja Raúl Ruiz elää maanpaossa Ranskassa. Hän on saanut César-palkinnon ja ollut Kultaisen palmun ehdokkaana Cannesissa.[47]
Media
Chilellä on melko hyvä maine lehdistönvapauden suhteen, ja media voikin kritisoida uutisissaan hallitusta sekä käsitellä muita arkoja aiheita. Radio on tärkeä tiedotusväline, ja maassa toimii useita satoja kanavia, joista useimmat ovat kaupallisia. Kansalliset ja kaupalliset television antenniverkot toimivat rinnakkain kattavien kaapeliverkkojen kanssa, joilla näkyy sekä yhdysvaltalaisia että muita kansainvälisiä kanavia. Myös kahdella katolisella yliopistolla on omat televisiokanavansa. Päivittäisiä sanomalehtiä ilmestyy viisi.[48]
Ruoka- ja juomakulttuuri
Chileläiseen ruokaan kuuluu runsaasti sekä tuoreita vihanneksia että hedelmiä. Kala- ja äyriäisruoat ovat suosittuja. Perinteisiä meren herkkuja ovat merikorvat, simpukat, merisiilit, merilevä ja ankeriaasta tehty keitto. Muita chileläisiä perinneruokia ovat muun muassa empanadas-piiraat, curanto-pataruoka, humitas-maissinyytit ja pastel de choclo -maissipuuro. Juhlatilaisuuksissa nautitaan suuria määriä kotimaista viiniä, chicha-nimistä vahvaa siideriä tai paikallista rypäleviinaa piscoa.[49]
Suosittu vaahtopäinen alkudrinkki pisco sour sekoitetaan piscosta, tuoreista lime-viipaleista, tomusokerista ja munanvalkuaisesta sekä jäämurskasta.[50]
Urheilu
Chilen kansallislaji on vuodesta 1962 asti ollut Chilean Rodeo -niminen, rodeota muistuttava urheilulaji.[51] Chile osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran vuonna 1912. Maa on saavuttanut 13 olympiamitalia. Ensimmäisen kullan toivat Nicolás Massú ja Fernando González tenniksen nelinpelissä vuonna 2004, samana vuonna he saivat kaksinpelissä kultaa ja pronssia.[52]
Chilen jalkapallomaajoukkue sai maailmanmestaruuskilpailuissa pronssia kotikisoissaan vuonna 1962. Maailmanmestaruuskilpailuissa Chile on ollut kahdeksan kertaa. Copa Américassa maajoukkue on ollut neljästi toinen ja viidesti kolmas. Vuonna 2015 he voittivat kultaa jättäen Argentiinan hopealle. Chilellä on myös olympiapronssia vuodelta 2000. Tammikuussa 2011 se oli FIFAn rankingissa sijalla 13.[53]
Chilen urheilun - kuin myös tenniksen, ylivoimaisesti suurin sankari on kuitenkin Marcelo Rios, joka saavutti ensimmäisenä eteläamerikkalaisena tennispelaajana ranking-listan ykköspaikan vuonna 1998. Myöhemmin Rios valittiin Chilessä 1900-luvun parhaaksi urheilijaksi.
Juhlapäivät

Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Eric Hobsbawn| title = Äärimmäisyyksien aika. Lyhyt 1900-luku| location = Tampere| publisher = Vastapaino| year = 1999| id = ISBN 951-768-043-0}}
Ojansivu, Merja (2007), Tulivuoren juurella: Chilen vuoristot, luonnonmetsät ja järvet haastavat luontomatkaajan. Helsingin Sanomat 6.1.2007, s. D1.

Suomen Chilen suurlähetystön tietopaketti 
Viitteet

Aiheesta muualla


*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit
Luokka:45 Etelä-Amerikka