Question: Milloin Suomi osallistui jääkiekon mestaruus kilpailuihin ensimmäisen kerran?

Suomen jääkiekkomaajoukkue



Suomen jääkiekkomaajoukkue on Suomen jääkiekkoliiton hallinnoima joukkue, joka edustaa Suomea kansainvälisissä otteluissa. Se on vuoden 2018 Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n ranking-listalla viidennellä sijalla.[1] Suomen jääkiekkomaajoukkuetta kutsutaan usein nimellä Leijonat Suomen vaakunassa esiintyvän leijonan mukaan. Joukkueen suurimpia saavutuksia ovat kaksi maailmanmestaruutta, kaksi olympiahopeaa ja maailmancup-hopea.
Suomen päävalmentajana toimii Jukka Jalonen. Maajoukkueen manageri on Jere Lehtinen.
Maajoukkueen kotiareena on Hartwall Arena, mutta toisinaan Leijonat pelaavat kotiotteluitaan myös Tampereen Hakametsän jäähallissa ja Turun Gatorade Centerissä
Historia

Ensimmäiset ottelut
Kansainvälinen jääkiekkoliitto hyväksyi Suomen jäsenekseen 10. helmikuuta 1928. Suomen maajoukkue oli pelannut ensimmäisen ottelunsa jo 29. tammikuuta. Siinä ruotsalainen seurajoukkue pelasi Suomen yhdistettyä joukkuetta vastaan. Sitä mainostettiin maaotteluna, ja sellaiseksi se on myös myöhemmin merkitty. Ruotsi voitti ottelun 8–1, ja Harald Sundqvist teki Suomen ainoan ja samalla ensimmäisen maaottelumaalin.[2] Suomen Jääkiekkoliitto perustettiin vuosi tämän jälkeen, eli vuonna 1929.
Suomen ensimmäinen maaottelu ulkomailla käytiin 17. helmikuuta 1933. Ruotsiin suuntautuneella pelimatkalla joukkue pelasi kolme ottelua; niistä ensimmäinen oli virallinen maaottelu Ruotsia vastaan. Ottelu päättyi Ruotsin voittoon 11–1.[3] Tämän jälkeen maajoukkueen kansainvälinen toiminta oli pitkään olematonta, kunnes se vuonna 1937 vilkastui. Suomessa haaveiltiin jopa vuoden 1936 olympialaisiin osallistumista, mutta haave ei toteutunut. Suomen ensimmäinen maaotteluvoitto tuli 20. helmikuuta 1937, kun joukkue voitti Viron 2–1. Viron jälkeen aukesi myös maaotteluyhteys Romaniaan, jota vastaan Suomi pelasi 22. helmikuuta 1938 tasan 6–6.[2]
Romania-ottelun rohkaisemana Jääkiekkoliitto päätti osallistua vuoden 1939 MM-kilpailuihin. Päätöksen myötä perustettiin myös valmennusprojekti, joka tähtäsi vuoden 1940 olympialaisiin. Vuoden 1939 kisat piti alkujaan järjestää Ruotsissa, mutta maan luovuttua isännyydestä kisat siirrettiin Sveitsiin. Jääkiekkoliitto päätti silti osallistua turnaukseen, vaikka matka kallistuikin huomattavasti. Suomi hävisi kisoissa kaikki viisi otteluaan.[2] Suomen päävalmentajana toimi tuolloin Erkki Saarinen, joka oli myös Suomen jääkiekkomaajoukkueen ensimmäinen päävalmentaja.[4]
Talvisodan takia jääkiekkotoiminta hiljeni hetkellisesti, mutta vuonna 1941 taistelujen tauottua Suomi pelasi useita otteluita. Helmikuussa maajoukkue lähti kuukauden kestäneelle Keski-Euroopan-kiertueelle, jonka aikana se kohtasi maajoukkueita ja useita seura- ja kaupunkijoukkueita. Jatkosota pysäytti toiminnan, ja seuraava maaottelu pelattiin vasta vuonna 1945.[5]
Sodan jälkeen
Kauden 1947–1948 Jääkiekkoliitto teki suunnitelmia vuoden 1948 olympialaisia varten. Liitto pyrki edesauttamaan jääkiekkoilijoiden kisamatkan toteutumista. Se yritti vakuuttaa Olympialaisen komitean järjestemällä 6. tammikuuta 1948 ottelun Ruotsin mestarijoukkuetta Södertäljeä vastaan. Suomi voitti ottelun 5–4, mutta olympialaisiin joukkue ei päässyt. Olympiahankkeen kariuduttua liitto alkoi organisoida maaotteluita. Helmikuun 16. päivänä pelattu ottelu Tšekkoslovakiaa vastaan oli historiallinen, sillä Suomi käytti siinä ensimmäisen kerran pelipaitaa, jossa oli leijonatunnus.[6]
Arvoturnauksiin Suomi palasi vuoden 1949 MM-kisoihin. Sitä ennen se pelasi myös maaottelun Kanadaa vastaan, jota edusti seurajoukkue . Hesperian jääkiekkoradalla oteltua ottelua seurasi noin 5000 katsojaa. Kanada voitti ottelun 5–4. MM-kisoissa Suomi sijoittui seitsemänneksi.[7] Suomen paras pelaaja oli tuolloin hyökkääjä Aarne Honkavaara, joka oli Leijonien tehokkain pelaaja turnauksessa.[8] Suomen päävalmentajina 1940-luvulla toimivat Risto Lindroos (1945–1946, 1949–1954) ja Henry Kvist (1946–1949).[4]
Ensimmäinen olympiaturnaus ja ulkomaalaisvalmentaja
Kaudella 1951–1952 Suomi osallistui ensimmäiseen olympiaturnaukseensa ja sai ensimmäisen ulkomaalaisen valmentajansa, kun kanadansuomalainen Joe Wirkkunen palkattiin Jääkiekkoliiton avustajaksi.[9] Suomi hävisi neljä ensimmäistä otteluaan, mutta otti ensimmäisen olympiavoittonsa viidennessä ottelussa isäntämaa Norjasta 5–2. Suomi voitti lopulta kaksi ottelua ja sijoittui seitsemänneksi.[10] Suomi osallistui 1950-luvulla MM-kisoihin seitsemästi eli enemmän kuin koskaan ennen. MM-kilpailuissa 1955 Suomi esiintyi vaisusti ja sijoittui viimeiseksi. Huono menestys herätti paljon puhetta ja keskustelua jääkiekon tilasta.[11] Leijonien paras sijoitus MM-jäillä oli neljäs sija vuodelta 1957. Tuolloin päävalmentajana toimi Aarne Honkavaara, josta tuli miltei heti peliuransa päättymisen jälkeen Suomen maajoukkueen valmentaja.
Ensimmäiset voitot suurmaista
1960-luvulla Suomi voitti ensi kertaa Kanadan, vieläpä selvin luvuin 8–2. Suomi otti osaa kaikkiin 1960-luvulla järjestettyihin jääkiekon MM-kisoihin. Aikaisemmin joukkue ei ollut ottanut osaa kisoihin näin säännöllisesti. Olympialaisiin se osallistui kolmesti. Suomen taso oli parantunut, ja se voitti Yhdysvallat jopa 11–3 ja lähes voittamattomana pidetyn Tšekkoslovakiakin 3–1. Suomen ensimmäinen jäähalli rakennettiin Tampereelle vuonna 1965, ja samana vuonna järjestettiin ensimmäiset MM-kotikisat Tampereella. Tuolloin Suomen päävalmentajana toimi jälleen kanadalainen Joe Wirkkunen. Suomen puolustuksessa pelasi varmaotteisesti nuori Jarmo Wasama, jota voitaneen pitää Suomen 1960-luvun parhaana pelaajana hyökkääjä Matti Keinosen ohella. Wasaman lupaava ura sai kuitenkin traagisen päätöksen, kun puolustaja kuoli 22-vuotiaana auto-onnettomuudessa vuonna 1966.
12. joulukuuta 1971 Izvestija-turnauksessa Suomi voitti ensimmäistä kertaa Neuvostoliiton maajoukkueen. Maalintekijöinä Suomen joukkueessa olivat Juhani Tamminen (2 maalia), Matti Murto ja Juha Rantasila. Kyseessä oli jättiyllätys, sillä Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa aiemmin samana vuonna Suomi oli hävinnyt Neuvostoliitolle 1–8 ja 1–10 sekä vuotta aiemmin 1–2 ja 1–16. Kuitenkin Sapporon talviolympialaisissa 1972 Neuvostoliitto voitti Suomen jälleen 9–3.[12]
Suomi olisi voittanut kotikisoissaan 1974 jääkiekon MM-kisoista pronssia tai ehkä hopeaakin, ellei Stig Wetzell olisi jäänyt kiinni kiellettyjen aineiden käytöstä. Tämän takia Suomi menetti MM-mitalin, vaikka kaikki vakuuttivat Wetzellin syyttömyyttä ja protestoivat. Suomi jäi neljänneksi, ja se on toistaiseksi Suomen korkein sijoitus kotikisoissa.
Vuonna 1976 Suomi osallistui ensimmäiseen Kanada-cupiin, mutta jäi kuudenneksi eli viimeiseksi voitettuaan vain Ruotsin. Turnauksessa maajoukkueessa esiintyi ensi kertaa ammattilaispelaajia. Vuonna 1980 Suomi otti osaa Lake Placidin olympiakisoihin ja säilytti mahdollisuutensa olympiamitaliin viimeiseen otteluun asti, mutta jäi lopulta neljänneksi. Suomi järjesti kolmannet jääkiekon MM-kisansa 1982 ja sijoittui viidenneksi.
Calgaryn olympiahopeasta MM-kultaan
Suomi voitti vuonna 1988 Calgaryn talviolympialaisissa ensimmäisen arvokisamitalinsa. Ennen viimeistä otteluaan Neuvostoliittoa vastaan Suomi oli jo varmistanut itselleen pronssimitalin. Suomi voitti kuitenkin yllättäen Neuvostoliiton 2–1 ja ohitti Ruotsin nousten hopealle. Näin Leijonat voitti päävalmentaja Pentti Matikaisen johdolla ensimmäisen arvokisamitalinsa. 1990-luvulla Suomi otti osaa kaikkiin jääkiekon MM-kisohin sekä olympialaisiin. Vuoden 1992 Prahan MM-kisoissa Suomi sai yllättäen ensimmäisen maailmanmestaruusmitalinsa edettyään loppuotteluun asti. Siellä Leijonat koki turnauksen ainoan tappionsa Ruotsille. Suomen sankari oli maalintekovireen löytänyt Jarkko Varvio.
Vuonna 1993 Suomen päävalmentajaksi tuli ruotsalainen Curt Lindström, jonka johdolla Suomi pelasi toisen kerran jääkiekon maailmanmestaruuskisojen loppuottelussa vuonna 1994 Kanadaa vastaan, mutta hävisi ottelun rangaistuslaukauskilpailussa. Suomi johti Milanossa pelattua ottelua pitkään, ja joukkueessa oli myös menestyviä NHL-pelaajia kuten Los Angeles Kingsin Jari Kurri.
MM-kisoihin 1995 päävalmentaja Curt Lindström kokosi yhtenäisen joukkueen, joka pelasi hyvin ja voitti maailmanmestaruuden Tukholman Globen-hallissa löytyään Ruotsin 4–1 MM-finaalissa. Ville Peltonen teki ottelussa kolme maalia, ja puolustaja Timo Jutila ampui Peltosen syötöstä ottelun lopullisesti ratkaisseen 4–0-maalin.  Leijonien maalivahti Jarmo Myllys pelasi hyvän turnauksen ja Leijonien hyökkäyksen ykkösketjusta tuli kansallinen ilmiö. Ketjussa pelasivat Jere Lehtinen, Ville Peltonen ja Saku Koivu, ja sitä nimitettiin Tupu, Hupu ja Lupu -ketjuksi.[13] Nimen esikuvana lienee toiminut 1980-luvun alussa HIFK:ssa pelannut Paul Högbackan, Esa Tikkasen ja Marko Rönkön muodostama ketju.[13] Maailmanmestaruutta oli odotettu vuodesta 1939 yhteensä 56 vuotta.
1990-luvulla Suomen sai arvokisoista yhden kultamitalin, neljä hopeamitalia ja kaksi pronssimitalia. Ville Peltosella ja Raimo Helmisellä on näistä kuusi. Vuoden 1998 Olympialaisissa Suomi voitti pronssia Hannu Aravirran valmentamana. Saavutus oli erittäin merkittävä, sillä kyseessä oli ensimmäinen kerta kun NHL-pelaajat ja samalla kaikki maailman parhaat pelaajat pääsivät pelaamaan olympialaisissa. Suomi voitti pronssiottelussa Kanadan, ja ottelun jälkeen Suomen pitkäaikainen johtotähti Jari Kurri lopetti maajoukkueuransa.
2000-luvun alku: Aravirran, Summasen, Westerlundin ja Sheddenin ajat päävalmentajina

Hannu Aravirran päävalmentaja-aika jatkui 2000-luvun alussa, ja Suomi menestyi Aravirran alaisuudessa hyvin MM-kisoissa. Leijonat voitti MM-pronssia vuoden 2000 Venäjän kisoista ja MM-hopeaa vuoden 2001 Saksan kisoista. Vuoden 2002 kisoissa Suomi hävisi pronssiottelun ja sijoittui neljänneksi. Salt Lake Cityn olympialaisissa Suomen sijoitus oli odotusten vastaisesti kuudes. Aravirran päävalmentaja-aika päättyi vuoden 2003 MM-kotikisoihin Helsingissä. Suomi sai kisoihin erittäin hyvän joukkueen, jossa oli paljon hyviä NHL-pelaajia. Esimerkiksi Saku Koivu, Teemu Selänne ja Juha Ylönen olivat mukana joukkuessa. Suomi eteni kisoissa alkusarjasta jatkopeleihin, jonka jälkeen se kohtasi pudotuspeleissä Ruotsin. Suomi pelasi erinomaisesti ja johti ottelua jo 5–1. Ruotsi kuitenkin kiri ottelussa pian maalin päähän, ja tilanne oli jo 5–4. Tässä vaiheessa Jani Hurme vaihdettiin pois Suomen maalilta, ja maalin suulle tuli Pasi Nurminen. Useat joukkueen pelaajat, kuten Teemu Selänne ja Pasi Nurminen ovat luonnehtineet ottelun jälkeen, että pelin ollessa 5–4 joukkueen sisällä levisi jo paniikki. Lopulta Ruotsi tuli rinnalle ja ohi voittaen ottelun 6–5. Näin Aravirran päävalmentaja-aika päättyi suurpettymykseen kotikisoissa.
Aravirtaa seurasi päävalmentajana Raimo Summanen. Hänen johdollaan Suomi muutti pelitapaansa, ja joukkueessa alettiin käyttää meidän päivä -ajattelutapaa. Pelitapaa alettiin kehittää yhä enemmän joukkueen  avainpelaajien ympärille. Suomi sijoittui Summasen johdolla kuudenneksi MM-kisoissa 2004. Syksyllä Suomi pelasi Jääkiekon maailmancupissa 2004, johon saivat ottaa osaa kaikki NHL-pelaajat – samaan tapaan kuin olympiakisoissa. Suomi venyi kisoissa erinomaiseen suoritukseen ja sijoittui turnauksessa toiseksi. Suomi hävisi tasaisen finaalin Kanadalle 3–2.
Summasen aika jäi vuoden pituiseksi, ja hänet korvasi päävalmentajana Erkka Westerlund. Hän aloitti päävalmentaja Itävallan MM-kisoissa vuonna 2005, joissa Suomi sijoittui vasta seitsemänneksi. Westerlund valmensi Leijonia myös Torinon olympialaisissa 2006. Hänen pelaajavalintojaan olympiajoukkueeseen vaikeuttivat useat loukkaantumiset, sillä niin Miikka Kiprusoff, Kari Lehtonen, Joni Pitkänen, Antti Miettinen kuin Sami Kapanenkin joutuivat jäämään pois kisoista, vaikka heidät oli valittu alkuperäiseen joukkueeseen. Suomi selvisi kuitenkin tähtiensä Saku Koivun, Olli Jokisen, Kimmo Timosen, Ville Peltosen ja Teemu Selänteen johdolla olympiaturnauksen loppuotteluun asti, jossa se kuitenkin hävisi Ruotsille tasaisen ottelun jälkeen 2–3. Leijonat voitti kisoista olympiahopeaa, ja turnauksen pistepörssin voitti Suomen Teemu Selänne ja kakkoseksi pistetilastossa sijoittui Saku Koivu. Turnauksen tähdistökentälliseen valittiin Suomen joukkueesta Antero Niittymäki, Kimmo Timonen, Saku Koivu ja Teemu Selänne. Niittymäki valittiin kisojen arvokkaimmaksi pelaajaksi ja parhaaksi maalivahdiksi.

Westerlundin päävalmentaja-aika päättyi päättyi Latvian MM-kisoihin 2006, joista Suomi voitti pronssia kukistettuaan pronssiottelussa Kanadan 5–0 sekä Venäjän MM-turnaukseen 2007, jossa Suomi eteni finaaliin asti. Joukkue kuitenkin kärsi tappion Kanadalle ja saavutti näin kisoista MM-hopeaa.
Vuoden 2008 Kanadan MM-kisoihin Suomen johdatti uusi päävalmentaja Doug Shedden, joka valitsi joukkueeseen useita NHL- ja AHL-pelaajia. Suomen joukkueen tärkeimmiksi pelaajiksi nousivat maalivahti Niklas Bäckström, Mikko Koivu ja Antti Pihlström, joiden avulla Suomi eteni aina turnauksen välieriin, jossa se hävisi mestaruuden voittaneelle Venäjälle. Pronssiottelussa Suomi voitti Ruotsin 4–0 ja saavutti MM-pronssia.
Jukka Jalosen aika ja toinen MM-kulta
Sheddenin jälkeen Leijonien päävalmentajaksi valittiin Jukka Jalonen, joka aloitti päävalmentajakautensa vuoden 2009 MM-kisoista. Jalosen valmentama joukkue pelasi ajoittain erinomaisesti ja ajoittain epätasaisesti. Leijonien turnaus päättyi pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella, puolivälierässä, jossa se hävisi Tšekille rangaistuslaukauksilla. Eniten pisteitä Suomen joukkueessa vuoden 2009 kisoissa teki Niko Kapanen.
2010-luvun Suomi aloitti voittamalla pronssia Vancouverin olympiakisoista, jossa Suomella oli nimellisesti vahva joukkue täynnä NHL-pelaajia. Ihmetystä kuitenkin aiheutti Jalosen päätös jättää NHL:ssä erinomaisen alkukauden pelannut Jussi Jokinen pois joukkueesta. Suomi voitti kisoissa kaksi ensimmäistä otteluaan vakuuttavasti, mutta joukkueen sisäinen ilmapiiri oli kuitenkin heikko, ja pelaajien ja valmennusjohdon välillä oli riitoja. Heikon ilmapiirin on arveltu johtuen osittain Jalosen liian tiukasta pelikirjasta ja Jussi Jokisen poisjättämisestä joukkueesta, kuten myös kokeneen leijonapelaaja Olli Jokisen kohtelusta. Ruotsi voittikin heikosti pelanneen Leijonat alkulohkon viimeisessä ottelussa 3–0. Suomi kuitenkin ryhdistäytyi ja nujersi Tšekin 2–0 puolivälierässä. Välierässä Suomi kohtasi Yhdysvallat, mutta aloitti ottelun todella heikosti. Yhdysvallat johti ottelua 4–0 kymmenen minuutin jälkeen, ja näin ollen Suomen joukkueen maalivahti vaihdettiin Miikka Kiprusoffista Niklas Bäckströmiin. Yhdysvallat voitti ottelun lopulta 6–1 ja eteni loppuotteluun. Suomi pelaisi näin ollen pronssiottelussa, jossa se kohtasi toisen kokeneen joukkueen Slovakian. Ottelu oli tasainen, ja Slovakia johti sitä jo 3–1, mutta sitten Niklas Hagman kavensi tilanteeksi 3–2, ja lopulta Olli Jokinen ratkaisi Suomelle voiton ottelusta kahdella maalillaan. Suomi voitti ottelun 3–5 voittaen näin viidennen olympiamitalinsa ja kolmannen olympiapronssinsa. Kisojen jälkeen Teemu Selänne, Olli Jokinen ja Jere Lehtinen päättivät maajoukkueuransa, mutta kaksi ensiksi mainittua pyörsivät päätöksensä ja pelasivat vielä vuonna 2014 Sotšin olympialaisissa, Jokinen myös Minskin MM-kisoissa.
Vuonna 2011 Suomi voitti toisen maailmanmestaruutensa Slovakiassa järjestetyissä vuoden 2011 maailmanmestaruuskilpailuissa. Vaisuhkosti aloittanut Suomi ratkaisi useita otteluita edukseen vasta rangaistuslaukauskilpailuissa. Välierässä otteitaan parantanut Suomi voitti Venäjän 3–0. Ottelun aikana ja sen jälkeen puhutti erityisesti hyökkääjä Mikael Granlundin tekemä niin sanottu ilmaveivimaali, jossa Granlund nosti kiekon mailan lapansa päälle, ja kiepautti kiekon maaliin luisteltuaan maalin takaa maalin kulmalle. Loppuottelussa Suomi sai jälleen vastaansa Ruotsin, kuten vuoden 1995 kisoissakin. Ruotsi johti peliä pitkään 1–0, mutta Jarkko Immonen tasoitti ottelun toisen erän lopussa. Kolmas erä alkoi näin lukemista 1–1. Kolmannessa erässä Petteri Nokelainen laukoi Suomen 2–1 johtoon, jonka jälkeen maalinteossa onnistuivat myös Niko Kapanen, Janne Pesonen, Mika Pyörälä ja Antti Pihlström Mikko Koivun syöttäessä useita näistä maaleista. Suomi voitti selvin luvuin 6–1, ja joukkue kuten myös merkittävä osa suomalaisista juhli maajoukkueen toista maailmanmestaruutta. Mestaruusvalmentaja Jukka Jalonen korosti loppuottelun jälkeen joukkueen kapteenin Mikko Koivun roolia joukkueen pelillisenä ja henkisenä johtajana. Suomen Jarkko Immonen voitti turnauksen pistepörssin ja valittiin kisojen tähdistöjoukkueeseen. Kun Leijona-joukkue palasi Suomeen heille järjestettiin noin 100000 hengen yleisön läsnä ollessa juhlat Helsingin Kauppatorilla.
Vuonna 2012 MM-kisat järjestettiin jälleen Suomessa. Joukkueen päävalmentajana toimi edellisvuosien tapaan Jukka Jalonen. Suomi sijoittui kisoissa neljänneksi hävittyään ensin välierissä lopulta mestaruuden voittaneelle Venäjälle 2–6 ja pronssiottelussa Tšekille 2–3. Suomen joukkue ei yltänyt kisoissa parhaalle tasolleen, mutta joukkueen ykkösketju, NHL-pelaajien muodostama Jussi Jokinen–Mikko Koivu–Valtteri Filppula toimi erinomaisesti, ja tuki muutakin joukkuetta.
Vuonna 2013 Suomen maajoukkuetta edusti joukkue, jota kutsuttiin usein mediassa ivallisesti puulaakijoukkueeksi, koska useat sen pelaajat olivat ensimmäistä kertaa MM-kisoissa ja alun perin joukkueessa ei ollut yhtään NHL-pelaajaa. Kesken kisojen joukkuetta kuitenkin saapuivat vahvistamaan NHL:stä Lauri Korpikoski ja Mikael Granlund. Ennen kisoja parjattu joukkue pelasi kuitenkin hyvin, ja kun parhaimmat NHL-pelaajat puuttuivat joukkueesta esiin astui ketju Janne Pesonen–Petri Kontiola–Juhamatti Aaltonen, joka pelasi varsinkin kisojen alussa erinomaisesti. Ketju auttoi maaleillaan Suomea saavuttamaan tärkeitä voittoja. Ketju nimettiin mediassa Konnakoplaksi. Kontiola voitti turnauksen pistepörssin, ja Aaltonen sijoittui pistepörssissä kuudennelle sijalle. Ketjun pelin taso kuitenkin laski kisojen loppua kohden. Suomi eteni välieriin, jossa se hävisi tulevalle mestarille Ruotsille 0–3. Pronssiottelu oli tiukka, ja Lauri Korpikosken tekimästä kahdesta maalista huolimatta ottelu eteni rangaistuslaukauskilpailuun, jonka Suomi hävisi. Ottelun lopputulos oli 2–3. Kisojen jälkeen Jukka Jalosen päävalmentaja-aika päättyi.
Erkka Westerlundin paluu, Sotšin olympialaiset ja sukupolven vaihdos
Suomen jääkiekkoliitto julkaisi 9. marraskuuta 2012 Leijonien uuden valmennusjohdon. Päävalmentajaksi nimitettiin Erkka Westerlund, joka oli toiminut joukkueen valmentajana aiemmin menestyksekkäästi vuosina 2004–2007. Jääkiekkoliitto tarjosi Westerlundille kahden vuoden työsopimusta, mutta Westerlund suostui vain vuoden sopimukseen. Apuvalmentajiksi valittiin Lauri Marjamäki ja Hannu Virta, joiden lisäksi valmennusryhmään kuuluivat Ari-Pekka Selin ja Ari Moisanen. Maajoukkueen managerina jatkoi Jari Kurri ja joukkueenjohtajana Timo Jutila.[14]
Westerlundin päävalmentaja-ajan tärkein tapahtuma oli Sotšin talviolympialaiset vuonna 2014. Westerlund kokoksi kisoihin vahvan joukkueen, vaikka Leijonat kärsikin useista loukkaantumisista. Muun muassa Saku Koivu, Mikko Koivu ja Valtteri Filppula joutuivat jättämään kisat väliin loukkaantumisten vuoksi. Kesken turnauksen myös joukkueen tärkein keskushyökkääjä Aleksandr Barkov Jr. joutui keskeyttämään kisat loukkaannuttuaan Suomen turnauksen toisessa ottelussa. Kisoissa oli mukana eri pelaajasukupolven edustajia Teemu Selänteestä Mikael Granlundiin, ja vuoden 2014 olympiajoukkuetta kutsuttiinkin kolmen sukupolven joukkueeksi: vanhaa, "kultaista" sukupolvea edustivat muun muassa Teemu Selänne, Kimmo Timonen ja Sami Salo, toista sukupolvea edustivat muun muassa Jussi Jokinen ja Tuomo Ruutu ja nuorinta sukupolvea esimerkiksi Granlund, Sami Vatanen ja Olli Määttä.
Leijonat pelasi olympialaisissa B-lohkossa, ja joukkue aloitti olympiaturnauksen kahdella voitolla. Ensin Suomi voitti Itävallan 8–4 ja sitten Norjan erinomaisen peliesityksen päätteeksi 6–1. Alkusarjan viimeisessä ottelussa Suomi kamppaili B-lohkon voitosta Kanadaa vastaan. Leijonat hävisi tiukan ottelun jatkoajalla 1–2, mutta oli tappiosta huolimatta paras niistä joukkueista, jotka sijoittuivat lohkoissaan toiseksi. Näin joukkue eteni suoraan puolivälieriin. Puolivälierässä Suomi kohtasi kisojen isäntämaan Venäjän. Suomen ykkösketju, jota johtivat Mikael Granlund ja Teemu Selänne, pelasi hyvin, samoin maalivahti Tuukka Rask. Suomi voitti Venäjän 3–1 Teemu Selänteen, Mikael Granlundin ja Juhamatti Aaltosen maaleilla ja eteni turnauksessa neljän parhaan joukkoon. Välierässä Suomi pelasi Ruotsia vastaan. Erinomaisesti edellisissä peleissä pelannut ykkösmaalivahti Rask ei voinut pelata ottelussa kuumeen takia. Suomen maalivahtina pelasi tästä johtuen Kari Lehtonen. Ottelu oli tasainen, eikä Suomi pystynyt parhaimpaansa Ruotsin jäädyttäessä pelin johtoasemassa. Ruotsi voitti 2–1 ja eteni loppuotteluun, Suomi karsiutui pronssiotteluun. Pronssiottelussa Suomi pelasi pronssimitaleista Yhdysvaltoja vastaan. Suomi pelasi  erinomaisesti ja voitti ottelun 5–0. Teemu Selänne teki kaksi maalia ja oli täten ottelun ratkaisija. Tuukka Rask pelasi erinomaisesti nollapelin ja torjui lisäksi ilmiömäisistä taidoistaan tunnetun Patrick Kanen kaksi rangaistuslaukausta. Suomi voitti historiansa neljännen olympiapronssin. Ottelu oli olympiapronssin saavuttamisen lisäksi tärkeä myös toisellakin tavalla, sillä kokeneista pelaajista Teemu Selänne, Kimmo Timonen ja Sami Salo pelasivat ottelussa viimeisen maajoukkuepelinsä ja lopettivat maajoukkueuransa kyseiseen otteluun. Suomea edustaneet Teemu Selänne ja Mikael Granlund valittiin turnauksen tähdistökentälliseen, ja Selänne valittiin lisäksi turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Olympialaisten jälkeen maajoukkueeseen otettiin uusia pelaajia, mikä oli Westerlundin päävalmentajakauden toinen päätavoite. Jo olympialaisissa Aleksandr Barkov Jr. ja Olli Määttä pelasivat ensimmäiset maaottelunsa. Vuoden 2014 maailmanmestaruuskilpailuissa Suomen joukkue koostui suurelta osin ensikertalaisista. Turnauksen aluksi Suomi hävisi Latvialle 2–3 ja Venäjälle 2–4. Joukkuetta arvosteltiin sen kokemattomuuden vuoksi, ja Westerlundin väitettiin kasanneen joukkueen suosien tulevia Jokereiden pelaajia. Suomen hävittyä Yhdysvalloille maajoukkuetta uhkasi MM-kisojen huonoin sijoitus 59 vuoteen,[15] mutta Latvian hävittyä alkusarjassa kaksi viimeistä peliään ja Suomen voitettua Kazakstanin Suomi selviytyi puolivälieriin. Puolivälierissä Suomi voitti yllättäen Kanadan 3–2. Voittomaalin teki Iiro Pakarinen erinomaisella rannelaukauksellaan. Välierissä Suomi voitti Tšekin 3–0. Loppuottelussa Suomi kohtasi turnauksessa kaikki ottelunsa voittaneen Venäjän, mutta hävisi maalein 2–5. Pelaajat, tiedotusvälineet ja myös Jääkiekkoliiton puheenjohtaja Kalervo Kummola arvostelivat loppuottelun tuomareita. Suomi saavutti MM-turnauksesta hopeaa, mistä kokematonta joukkuetta kiiteltiin ja ylistettiin tiedotusvälineissä suuresti. Maalivahti Pekka Rinne valittiin turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi. Erkka Westerlund lopetti maajoukkuevalmentajaurakkansa näihin kisoihin.
Kari Jalosen aika
Jääkiekkoliitto julkisti 7. kesäkuuta 2013 Suomen maajoukkueen seuraavaksi päävalmentajaksi Kari Jalosen. Jalosen valmennuskausi alkoi virallisesti 1. kesäkuuta 2014 ja kesti kaksi vuotta. Jalosen valmennusryhmään kuuluivat muun muassa Jukka Rautakorpi, Ville Peltonen ja Ari Moisanen. Jalosen ensimmäisellä kaudella valmennusryhmään kuului maajoukkueen tuleva päävalmentaja Lauri Marjamäki. Maajoukkueen managerina toimi Jere Lehtinen ja joukkueenjohtajana Kari Savolainen.
Kari Jalonen valmensi Suomea kaksissa MM-kisoissa, joista jälkimmäisissä vuoden 2016 kisoissa Suomi saavutti hopeaa.
Lauri Marjamäen aika
Lauri Marjamäki aloitti Suomen päävalmentajana kesällä 2016. Marjamäen ensimmäinen turnaus oli Jääkiekon World Cup syksyllä 2016. Suomi ei voittanut turnauksessa yhtään ottelua ja sijoittui omassa lohkossaan viimeiseksi. Vuoden 2017 MM-kisojen ensimmäisessä ottelussaan Suomi voitti Valko-Venäjän 3–2, mutta hävisi seuraavan ottelun Ranskalle 1–5. Voitto oli Ranskalle Suomesta historian ensimmäinen. Suomi johti kolmatta ottelua Tšekkiä vastaan 3–0, mutta hävisi lopulta ottelun voittolaukauskilpailun jälkeen maalein 3–4. Suomi sijoittui alkulohkossaan neljänneksi ja pääsi puolivälieriin, jossa se kohtasi oman lohkonsa voittaneen Yhdysvallat. Suomi voitti Yhdysvallat 2–0 ja eteni välieriin, jossa vastaan asettui Ruotsi. Suomi hävisi välieräottelun Ruotsille maalein 1–4 ja joutui pronssiotteluun Venäjää vastaan. Pronssiottelussa Suomi hävisi Venäjälle lukemin 3–5[16], minkä myötä Marjamäen valmentama Suomen maajoukkue sijoittui turnauksessa neljänneksi. Ensimmäisissä MM-kisoissaan Suomen päävalmentaja on viimeksi menestynyt yhtä hyvin vuonna 2008, jolloin Doug Shedden luotsasi maajoukkueen pronssille.
Pyeongchangissa järjestetyissä vuoden 2018 talviolympialaisissa Suomen jääkiekkomaajoukkue pärjäsi aiempiin olympialaisiin verrattuna huonommin pudoten jo puolivälierissä hävittyään Kanadalle lukemin 0–1.[17][18][19] Suomi sijoittui lopulta kuudenneksi talviolympialaisisten jääkiekossa eikä näin saanut ollenkaan mitalia, mikä nosti kritiikkiä Lauri Marjamäkeä kohtaan.[20][21] Vuoden 2018 maailmanmestaruuskipailut eivät ehtineet edes alkaa, kun alettin spekuloida, että maajoukkueen kokoonpano saa nyt osansa Lauri Marjamäkeen kohdistuneesta kritiikistä, sillä useat Leijonien luottopelaajat ovat kukin omista syistään päättäneet jättää maailmanmestaruuskilpailut välistä. Tapausta alettiin kutsua ”joukkokieltäytymiseksi”, jolla nämä kieltäytyneet pelaajat median mukaan kritisoivat Marjamäkeä jääkiekkomaajoukkueen valmentajana.[22] Marjamäki sanoi kokevansa, ettei kieltäytymisen syynä olisi hänen kritisointinsa, vaan kieltäytyneiden julkisesti kertomat perustelut eli loukkaantumiset ja väsymys.[23][24] MM-kisat alkoivat Suomen osalta kuitenkin odotettua paremmin, sillä joukkue voitti kaikki ensimmäiset kolme otteluaan seitsemän maalin erolla.[25] Tanska kuitenkin voitti Suomen lukemin 3–2.[26] Kanada puolestaan hävisi Suomelle lukemin 1–5[27], mutta seuraavassa ottelussa Saksa vei voiton maalein 3–2.[28] Alkulohkonsa päätösottelussa Suomi voitti Yhdysvallat lukemin 6–2 ja otti samalla lohkovoiton itselleen.[29] Suomen matka vuoden 2018 kilpailuissa päättyi kuitenkin jo puolivälieriin, kun se hävisi Sveitsille lukemin 2–3 ja sijoittui lopulta viidenneksi.[30]
Marjamäki jättää Suomen jääkiekkomaajoukkueen valmentajan tehtävät kauden 2017–2018 jälkeen.[31] Hänen jälkeensä valmentajan paikalle palaa Jukka Jalonen, joka tulee valmentamaan maajoukkuetta kaudet 2018–2019 sekä 2019–2020.[32]
Pelaajat
Maailmanmestaruuskilpailujen 2018 joukkue
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailujen 2018 kokoonpanot
Arvokisojen pelaajaluetteloita

Kanada-cup 1976
Olympialaiset 1980
Kanada-cup 1981
Olympialaiset 1984
Kanada-cup 1987
Olympialaiset 1988
Kanada-cup 1991
MM-kisat 1992
MM-kisat 1993
Olympialaiset 1994
MM-kisat 1994
MM-kisat 1995
MM-kisat 1996
World Cup 1996
MM-kisat 1997
Olympialaiset 1998
MM-kisat 1998
MM-kisat 1999

MM-kisat 2000
MM-kisat 2001
Olympialaiset 2002
MM-kisat 2002
MM-kisat 2003
MM-kisat 2004
World Cup 2004
MM-kisat 2005
Olympialaiset 2006
MM-kisat 2006
MM-kisat 2007
MM-kisat 2008
MM-kisat 2009
Olympialaiset 2010
MM-kisat 2010
MM-kisat 2011
MM-kisat 2012
MM-kisat 2013

Olympialaiset 2014
MM-kisat 2014
MM-kisat 2015
MM-kisat 2016
World Cup 2016
MM-kisat 2017
Olympialaiset 2018

Kunnianumerot
Vuodesta 2018 alkaen numerot eivät enää ole jäädytettyjä, mutta ne on silti nostettu Hartwall Arenan kattoon kunnianumeroina.[33]
5 – Timo Jutila[34]
8 – Teemu Selänne [35]
11 – Saku Koivu [36]
14 – Raimo Helminen [37]
16 – Ville Peltonen [36]
17 – Jari Kurri [38]
26 – Jere Lehtinen [36]
44 – Kimmo Timonen [33]
Kaikkien aikojen pistepörssi
Tilanne 30.4.2017








































































Kaikkien aikojen pistepörssi 1928–2017[39]#NimiPelipaikkaOttelutMaalitSyötötPisteetKaudet1.Raimo HelminenH331521552071983–20082.Ville PeltonenH261811011821993–20123.Mika NieminenH20880971771986–20004.Lasse OksanenH282101581591962–19775.Petteri NummelinP257411131541993–20146.Esa PeltonenH27793491421965–19827.Teemu SelänneH13670691391988–20148.Janne OjanenH20550741241986–20029.Matti KeinonenH19671491201961–197310.Esa KeskinenH17233871201984–199911.Saku KoivuH11936791151992–201012.Timo JutilaP24640681081983–199713.Veli-Pekka KetolaH18660451051967–198214.Juhani TamminenH22758471051969–198215.Jorma PeltonenH18843601031963–197516.Raimo KilpiöH1685840981956–196717.Niko KapanenH1873661971996–201218.Kari JalonenH1544254961980–199119.Jarkko ImmonenH1474945942003–20.Olli JokinenH1575241931996–201421.Lauri MononenH1455137881968–197522.Jukka HentunenH1584542871999–201023.Tomi KallioH1674046861997–200924.Petri KontiolaH1323054842005–25.Heino PulliH1186419831957–196526.Kimmo RintanenH1543546811993–200427.Hannu JärvenpääH1264435791983–199228.Raimo SummanenH1623939781982–199529.Jussi JokinenH1012847752003–30.Jari KurriH1013637731979–1998
Eniten A-maaotteluita

















































Eniten A-maaotteluita 1928–2017[40]#NimiPelipaikkaOttelutKaudet1.Raimo HelminenH3311983–20082.Lasse OksanenH2821962–19773.Esa PeltonenH2771965–19824.Ville PeltonenH2611993–20125.Petteri NummelinP2531993–20146.Pekka MarjamäkiP2511966–19797.Timo JutilaP2461983–19978.Jorma ValtonenM2321969–19849.Arto RuotanenP2291983–199210.Juhani TamminenH2271969–198211.Timo NummelinP2251971–198212.Seppo LindströmP2141967–197713.Jukka TammiM2131984–199814.Mika NieminenH2081986–200015.Marko KiprusoffP2051992–200715.Janne OjanenH2051986–200217.Matti KeinonenH1961961–197318.Jorma PeltonenH1881963–197518.Urpo YlönenM1881962–197820.Niko KapanenH1871996–2012
Sijoitukset
Euroopan-mestaruuskilpailuissa
Jääkiekon Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin vuosina 1910–1991.
1962 – hopeaa
1985 – pronssia
1986 – pronssia
1987 – pronssia
1991 – pronssia
Euro Hockey Tourissa





1996–1997 – kultaa
1997–1998 – pronssia
1998–1999 – hopeaa
1999–2000 – kultaa
2000–2001 – kultaa
2001–2002 – kultaa
2002–2003 – kultaa
2003–2004 – kultaa
2004–2005 – pronssia
2005–2006 – pronssia
2006–2007 – 4.
2007–2008 – hopeaa
2008–2009 – hopeaa
2009–2010 – kultaa
2010–2011 – pronssia
2011–2012 – hopeaa
2012–2013 – pronssia
2013–2014 – kultaa
2014–2015 – hopeaa
2015–2016 – hopeaa
2016–2017 – pronssia
Olympialaisissa






1952 – 7.
1960 – 7.
1964 – 6.
1968 – 5.
1972 – 5.
1976 – 4.
1980 – 4. (joukkue)
1984 – 6. (joukkue)
1988 – hopeaa (joukkue)
1992 – 7. (joukkue)
1994 – pronssia (joukkue)
1998 – pronssia (joukkue)
2002 – 6. (joukkue)
2006 – hopeaa (joukkue)
2010 – pronssia (joukkue)
2014 – pronssia (joukkue)
2018 – 6.
Kanada- ja maailmancupissa
1976 – 6.
1981 – 6.
1987 – 6.
1991 – 3.
1996 – putosi puolivälierissä
2004 – 2.
2016 – 8.
Maailmanmestaruuskilpailuissa






1939 – 14.
1949 – 7.
1951 – 7.
1954 – 6.
1955 – 9.
1957 – 4.
1958 – 6.
1959 – 6.
1961 – 7.
1962 – 4.
1963 – 5.
1965 – 7.
1966 – 7.
1967 – 6.
1969 – 5.
1970 – 4.
1971 – 4.
1972 – 4.
1973 – 4.
1974 – 4.
1975 – 4.
1976 – 5.
1977 – 5.
1978 – 7.
1979 – 5.
1981 – 6.
1982 – 5.
1983 – 7.
1985 – 5.
1986 – 4.
1987 – 5.
1989 – 5.
1990 – 6.
1991 – 5.
1992 – hopeaa (joukkue)
1993 – 7.
1994 – hopeaa
1995 – kultaa (joukkue)
1996 – 5.
1997 – 5.
1998 – hopeaa (joukkue)
1999 – hopeaa (joukkue)
2000 – pronssia (joukkue)
2001 – hopeaa (joukkue)
2002 – 4. (joukkue)
2003 – 5. (joukkue)
2004 – 6. (joukkue)
2005 – 7. (joukkue)
2006 – pronssia (joukkue)
2007 – hopeaa (joukkue)
2008 – pronssia (joukkue)
2009 – 5. (joukkue)
2010 – 6. (joukkue)
2011 – kultaa (joukkue)
2012 – 4. (joukkue)
2013 – 4. (joukkue)
2014 – hopeaa (joukkue)
2015 – 6. (joukkue)
2016 – hopeaa (joukkue)
2017 – 4. (joukkue)
2018 – 5. (joukkue)
* Vuodet lihavoituna jolloin Suomi on ollut kisaisäntä. 
Ranking-sijoitus
2003 – 4.
2004 – 5.
2005 – 7.
2006 – 4.
2007 – 3.
2008 – 4.
2009 – 4.
2010 – 4.
2011 – 2.
2012 – 2.
2013 – 2.
2014 – 2.
2015 – 4.
2016 – 3.
2017 – 4.[41]
2018 – 5.
Päävalmentajat

Kapteenit arvokisoissa
[42]
[43]

Risto Tiitola MM-kisat 1939
Keijo Kuusela MM-kisat 1949, 1951
Aarne Honkavaara olympialaiset 1952
Matti Rintakoski MM-kisat 1954–1955
Yrjö Hakala MM-kisat 1957–1959, olympialaiset 1960
Erkki Koiso MM-kisat 1961
Teppo Rastio MM-kisat 1962
Esko Luostarinen MM-kisat 1963
Raimo Kilpiö olympialaiset 1964, MM-kisat 1965
Lalli Partinen MM-kisat 1966
Matti Reunamäki MM-kisat 1967, olympialaiset 1968
Juhani Wahlsten MM-kisat 1969
Lasse Oksanen MM-kisat 1970–1972, 1976, olympialaiset 1972

Veli-Pekka Ketola MM-kisat 1973–1974, Kanada-cup 1976, 1981
Seppo Lindström MM-kisat 1975, olympialaiset 1976
Pertti Koivulahti MM-kisat 1977
Seppo Repo MM-kisat 1978
Juhani Tamminen MM-kisat 1979, 1981–1982
Tapio Levo olympialaiset 1980
Pekka Rautakallio MM-kisat 1983
Anssi Melametsä olympialaiset 1984, MM-kisat 1985
Kari Makkonen MM-kisat 1986
Pekka Järvelä MM-kisat 1987
Jari Kurri Kanada-cup 1987, 1991, maailmancup 1996
Timo Blomqvist olympialaiset 1988, MM-kisat 1989
Arto Ruotanen MM-kisat 1990

Hannu Virta MM-kisat 1991
Pekka Tuomisto olympialaiset 1992, MM-kisat 1992
Timo Jutila MM-kisat 1993–1997, olympialaiset 1994
Saku Koivu olympialaiset 1998, 2006, 2010, MM-kisat 1999, 2003, maailmancup 2004
Ville Peltonen MM-kisat 1998, 2004–2008
Raimo Helminen MM-kisat 2000, 2002
Petteri Nummelin MM-kisat 2001
Teemu Selänne olympialaiset 2002, 2014
Sami Kapanen MM-kisat 2009–2010
Mikko Koivu MM-kisat 2011–2012, 2016, maailmancup 2016
Lasse Kukkonen MM-kisat 2013, 2017, olympialaiset 2018
Olli Jokinen MM-kisat 2014
Jussi Jokinen MM-kisat 2015
Mikael Granlund MM-kisat 2018

Katso myös
Luettelo jääkiekkoleijonista
Luettelo Suomen jääkiekkomaajoukkueen otteluista
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Mennander, Ari & Mennander, Pasi| title = Leijonien tarina| publisher = Gummerus| year = 2003| id = ISBN 951-20-6455-3}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Timo Forss & Petteri Granström: Leijonavisa (Like)
Aiheesta muualla


 (in Finnish)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.



Luokka:Suomen jääkiekko
Luokka:Jääkiekkomaajoukkueet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit