Question: Mikä on Kurjenrahkan kansallispuiston pinta-ala?

Kurjenrahkan kansallispuisto


Kurjenrahkan kansallispuisto on Auran, Maskun, Mynämäen, Nousiaisten, Pöytyän, Ruskon ja Turun kunnissa Varsinais-Suomen maakunnassa sijaitseva kansallispuisto. Matkaa Turun keskustasta kansallispuistoon on noin 35 kilometriä. Puiston pinta-ala on 29 neliökilometriä, ja se on Varsinais-Suomen suurin suojeltu, luonnontilainen suoalue. Puiston läheisyydessä sijaitsee myös suovaltainen Vaskijärven luonnonpuisto.
Kurjenrahkan kansallispuistossa on enimmäkseen karuja keidassoita, mutta siellä on myös metsää ja suorantaisia järviä. Osa metsistä, kuten Pukkipalon aarnialue, on huomattavan vanhaa. Puiston eläimistö ja kasvisto on pääosin tyypillistä suolajistoa. Alueella elää kuitenkin myös erämaisia, Varsinais-Suomessa harvinaisia ja uhanalaisia eläinlajeja, kuten liito-orava, rosopehkiäinen ja luumittari. Kansallispuisto on myös monien pohjoisten lintulajien eteläisimpiä esiintymispaikkoja.
Puiston suurin nähtävyys on Kuhankuonon rajakivi, ja muita suosittuja käyntikohteita ovat Savojärven rannoilla sijaitsevat Kurjenpesän luontotupa ja Nousiaisten kunnan virkistysalue Rantapiha. Kansallispuiston alueella kulkee useita merkittyjä polkuja, jotka kuuluvat Kuhankuonon retkeilyreitistön polkuverkostoon. Yli kaksisataa kilometriä pitkällä reitistöllä on kuusi viitoitettua rengasreittiä, joiden varrella on laavuja ja nuotiopaikkoja.

Sijainti ja kulkuyhteydet
Kurjenrahkan kansallispuisto on Varsinais-Suomessa Auran, Maskun, Mynämäen, Nousiaisten, Pöytyän, Ruskon ja Turun kuntien alueella. Matkaa Turun keskustasta kansallispuistossa sijaitsevalle Kuhankuonon rajakivelle on noin 35 kilometriä. Seututie 204 Turusta Säkylään kulkee puiston pohjoispuolitse, ja sen varrelta on matkaa Kuhankuonon pysäköintipaikalle alle kilometri. Lisäksi Nousiaisten keskustasta Valpperin kylään tuleva yhdystie 2014 jatkuu paikallistienä 12429 puiston eri osien välitse. Tie päättyy Mynämäestä Yläneelle johtavalle yhdystie 2020:lle, joka sivuuttaa Kurjenrahkan kansallispuiston pohjoispuolelta ja läheisen Vaskijärven luonnonpuiston eteläpuolelta. Edellä mainitulta paikallistie 12429:ltä alkava yhdystie 2042 Nousiaisten Saksalasta Turun Tortinmäkeen kulkee Kurjenrahkan suon ja Vajosuon välistä. Näiltä teiltä pääsee myös puiston virallisille pysäköintipaikoille Pukkipalon läheisyyteen, Rantapihaan, Vajosuon laidalle sekä Töykkälään.[1]
Kansallispuiston ympärillä on myös tiheä metsäautotieverkosto, jota pitkin pääsee puiston lähelle. Linja-autollakin pääsee kansallispuiston tuntumaan, sillä pikavuoroja lukuun ottamatta useimmat Turusta Yläneelle ja Säkylään kulkevista linja-autoista kulkevat puiston ohi ja muutamat Turun paikallisliikenteen vuorot ajavat Tortinmäen päätepysäkille asti. Pysäkiltä on matkaa Kuhankuonolle noin kuusi ja Vajosuolle noin neljä kilometriä.[1][2]
Alueen historia

Varhaiset vaiheet
Varhaisimmat merkit ihmisasutuksesta Kurjenrahkan alueella on löydetty kansallispuiston eri osien keskellä sijaitsevasta Nousiaisten Saksalasta, joka nousi Ancylusjärven vedenpinnan yläpuolelle noin 5000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Saksalasta on löydetty kivikautisten työkalujen lisäksi joko pronssikaudelta tai varhaiselta rautakaudelta peräisin oleva kirves.[4][5][6][7] Ensimmäinen kirjallinen maininta alueesta on vuodelta 1381, jolloin Kuhankuonon rajakivi mainitaan Maskun ja Nousiaisten pitäjien rajapaikkojen luettelossa. Keskiajalla Kuhankuonon ympäristö oli rajapyykille ulottuvien kirkkopitäjien talollisten yhteismaata, niin kutsuttuja pitäjänmetsiä, jotka oli ilmeisesti perustettu jo 1300-luvulla. Ensimmäinen kartta Kuhankuonosta on kuitenkin vasta vuodelta 1550. Tässä kuninkaan kirjuri Jaakko Teitin laatimassa kartassa näkyvät rajakivelle ulottuvat seitsemän pitäjää. Rajakiistojen jälkeen tehtiin ensimmäinen tarkka kartta vuonna 1695.[6][7]
Asutuksen synty ja valtion omistuksen kausi

Vaikka Kuhankuonon ympäristössä oli harjoitettu kaskiviljelyä jo aiemmin, pysyvä asutus seudulle muodostui vasta 1700-luvulla. Perimätiedon mukaan alueen ensimmäiset pysyvät asukkaat olivat vuonna 1757 Savojärvelle muuttaneet Johan ja Maria Bärnstedt. Tosin jo vuoden 1695 karttaan on järven rannalle Pirtinmäkeen merkitty rakennus, joka oli tuolloin jo raunioitunut. Bärnstedtien sukunimeksi ilmoitetaan myöhemmissä lähteissä Saxla, jonka ajatellaan antaneen nimensä koko Saksalan alueelle. Vuosisadan loppupuolella ja 1800-luvun alussa Nousiaisten, Mynämäen, Yläneen ja Vahdon takamaille perustettiin useampiakin torppia.[6][7][8]

Vuosisadan vaihteen jälkeen, 1800-luvun alkupuolella, myös pitäjänmetsät jaettiin emopitäjien suurille taloille. Suuri osa Savojärven ympäristön metsistä ja soista siirtyi kuitenkin pian maakauppojen seurauksena Yläneen Uudenkartanon ja Yläneenkartanon haltuun. Taloudellisten vaikeuksien vuoksi kartanot joutuivat myymään maitaan valtiolle jo 1800-luvun puolivälissä, ja vuonna 1885 valtio omisti alueella metsää ja suota jo yli kymmenentuhatta hehtaaria. Nämä Yläneen kruununpuiston metsät olivat kuitenkin pääsääntöisesti nuoria, ja vain jotkut suosaarekkeet olivat säilyneet koskemattomina. Vuonna 1858 seudulla nimittäin paloi tuhansia hehtaareja metsää, ja ennen valtiolle myymistä suurin osa lopuistakin metsistä oli hakattu 1870- ja 1880-luvuilla. Hakkuut olivat kuitenkin vähäisiä, jopa metsän uudelleen varttuessa, sillä vaikeiden kulkuyhteyksien takia työ oli taloudellisesti kannattamatonta.[6][7]
Kulkuyhteyksien puute piti seudun kauan myös harvaan asuttuna. Seututie 204:n rakentaminen Turusta Paattisten kautta Yläneelle 1930- ja 1940-luvuilla sekä toinen maailmansota muuttivat kuitenkin tilannetta. Savojärven pohjoispuolelle Yläneen Raasinkorpeen perustettiin vuonna 1939 puolustusvoimien ampuma-alue, johon kuului myös Lammenrahkan suo. Lisäksi alueelle tuli lisää maanomistajia, kun valtion maille perustettiin useita rintamamies- ja siirtolaistiloja. Valtion metsistä muodostettiin myös viisi yhteismetsää siirtoväen metsäpalstoiksi. Uusien asukkaiden vuoksi seudun väkiluku oli korkeimmillaan 1950- ja 1960-luvuilla. Silloin myös soita hyödynnettiin nostamalla turvetta turvepehkua varten ja niittämällä heinää.[6] Lisäksi alueen metsiä kaadettiin 1950-luvun puoliväliin asti suurissa hakkuissa, jotka vaativat paljon työvoimaa.[9]
Luontoarvojen tunnistaminen ja suojelualueiden perustaminen
Talouskäytöstä huolimatta seudun soita ja hakkaamattomia ikimetsiä on pidetty arvokkaina luontokohteina jo pitkään.[6][7][10] Ensimmäinen suojelutoimenpide nykyisen kansallispuiston alueella tehtiin, kun Metsähallitus päätti vuonna 1958 säilyttää Pukkipalon metsän talouskäytön ulkopuolisena aarnialueena.[11] Lisäksi jo vuonna 1976 Kansallispuistokomitea esitti puiston perustamista.[10] Valtioneuvosto puolestaan teki periaatepäätöksen Kurjenrahkan kansallispuiston perustamisesta Pukkipaloon ja Lammenrahkan alueelle kansallispuisto-ohjelmassaan vuonna 1978.[6][7] Puiston perustaminen kuitenkin viivästyi etenkin yksityismaiden hankkimisen takia.[12] Erityisesti Suomen luonnonsuojeluliiton Varsinais-Suomen luonnonsuojelupiiri kampanjoi puiston puolesta voimakkaasti 1990-luvulla ja nosti sen perustamisen yhdeksi tärkeimmistä tavoitteistaan.[10]
Kurjenrahkan kansallispuisto perustettiin lopulta 19. joulukuuta 1997 annetun lain perusteella Etelä-Suomessa poikkeuksellisen edustavan suo- ja metsäluonnon suojelemiseksi, soiden ja metsien eliölajien säilyttämiseksi, yleiseksi luonnonnähtävyydeksi sekä retkeilyä, opetusta ja tutkimusta varten.[13] Laki kansallispuistosta astui voimaan 1. tammikuuta 1998, jolloin Varsinais-Suomen mantereen ensimmäinen ja koko maan 32. kansallispuisto syntyi – 20 vuotta periaatepäätöksen jälkeen ja viimeisenä ohjelmassa luetelluista puistoista.[7][12][13] Vastaperustettu puisto muodostui 25,4 neliökilometristä valtion omistamia maita, jotka sijaitsivat Turun kaupungin lisäksi Auran, Lemun, Maskun, Mynämäen, Nousiaisten, Pöytyän, Vahdon ja Yläneen silloisissa kunnissa. Puiston alueesta 1980 hehtaaria oli suota, 500 hehtaaria metsää ja 65 hehtaaria vesialueita.[13][14]
Kuntaliitosten myötä puisto sijaitsee enää seitsemän kunnan alueella, kun Lemu on liittynyt Maskuun, Yläne Pöytyään ja Vahto Ruskoon. Laajentumisten myötä puiston koko on vuoteen 2010 mennessä kasvanut noin 29 neliökilometriin.[15] Puisto kattaa myös suurimman osan Kurjenrahkan 30,93 neliökilometrin laajuisesta, vuonna 1999 perustetusta Natura-alueesta. Natura-alueesta jää puiston ulkopuolelle vain pieniä osia, ja ne kuuluvat sekä kansallis- ja luonnonpuistojen kehittämisohjelmaan sekä soidensuojelun perusohjelmaan.[6][11] Kansallispuiston suojelullinen arvo perustuu sen hoito- ja käyttösuunnitelman mukaan pääasiassa viiteen eri tekijään: puiston laajoihin ja luonnontilaisiin soihin, erämaisiin metsiin, kaukana pääesiintymisalueistaan eläviin harvinaisiin ja uhanalaisiin eläinlajeihin, seudun matkailullisen vetovoimaan sekä puiston merkitykseen eräretkeilykohteena.[16]
Luonto


Yleiskuva
Kurjenrahkan kansallispuisto on enimmäkseen suota, mutta siellä on myös metsää sekä suorantaisia järviä ja lammikoita. Niistä merkittävimpiä ovat Pukkipalon aarniometsä ja Savojärvi.[15] Kansallispuisto muodostuu Varsinais-Suomen laajimmista luonnontilaisina säilyneistä suoalueista, jotka ovat pääosin karuja keidassoita. Soiden ympärillä kasvaa pääosin kuivia kangasmetsiä, joista osa on hyvin vanhoja. Puistossa on kolme osaa. Suurin niistä koostuu Savojärveä ympäröivistä Kurjenrahkan ja Lammenrahkan suurista keidassuoalueista sekä Valkiaissaarenrahkasta. Niistä lounaaseen sijaitsee puiston toinen osa, johon kuuluu aukea Vajosuo reunametsineen. Puiston kolmas osa on kahden muun osan länsipuolella ja se koostuu Laidassuon, Lakjärvenrahkan, Nousiaisten Lammenrahkan ja Pukkipalon suo- ja metsäalueesta.[11][17][18]
Osa soista ja metsistä on ollut ojitettuina tai metsätalouskäytössä, mutta 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä monessa paikassa on tehty tai suunniteltu tehtävän ennallistamistoimenpiteitä, kuten ojien tukkimista, lahopuun lisäämistä puita kaulaamalla, puistoon ulottuvien metsäautoteiden ja kasvatetun puuston poistoa sekä kulotusta. Suurinta osaa soista ei ole koskaan ojitettu tai ojat ovat ehtineet umpeutua jo aiemmin. Kaikkia suo-ojia ei silti voi tukkia, sillä ne vaikuttavat myös puiston ulkopuolisten maiden vesitalouteen.[15][2][11][17][19][20]
Kansallispuiston alue kuuluu pohjoisen havumetsävyöhykkeen eteläisimpään osaan. Itämeren läheisyys näkyy muun muassa suhteellisen lauhoina talvina sekä kevään ja alkukesän kuivuutena. Pääosa alueen sateista tulee syksyisin ja talvisin. Kasvukauden pituus on puiston keskellä Saksalassa noin 172 vuorokautta. Kauden keskilämpötila on 12 astetta ja tehoisa lämpösumma on hieman alle 1300 °C. Alueella on vähän järviä, mikä lisää hallan mahdollisuutta kasvukauden alussa. Saksalan vuotuinen sadanta on runsas, noin 700 millimetriä, mistä lunta on yleensä noin 200 milliä. Esimerkiksi Turussa vuotuinen sadanta on ollut aikaisemmalla tarkastelujaksolla vain noin 610 milliä. Sadepäiviä on Saksalassa yleensä noin 110 vuodessa. Pysyvä lumipeite alueelle sataa keskimäärin joulukuun 17. päivän tienoilla, ja se häviää yleensä vasta huhtikuun 20. päivänä. Talvi on suhteellisen pitkä ja lumipeite paksuimmillaan jopa 40–45-senttinen, mikä johtunee siitä, että seutu on ympäristöään korkeammalla ja suot sulavat hitaasti keväällä.[21][22]

Suot
Puiston kolme suurinta yhtenäistä suota, Kurjenrahka, pohjoinen Lammenrahka ja Vajosuo ovat kaikki keidassoita. Niissä ympäristöään kuivemmat alueet, kermit, kiemurtelevat märempien alueiden, kuljujen, välissä. Kuivilla alueilla kasvaa harvassa mäntyä sekä runsaasti suopursua. Upottavat kuljut kasvavat pääosin rahkasammalta. Keidassoille tyypilliset reunaluisut ovat myös hyvin kehittyneet.[11][23][24] Vesi- ja ravinnetaloudeltaan suurin osa kansallispuiston soista on ombrotrofisia, eli ne saavat vetensä ja ravinteensa sateen mukana. Ympäröiviltä mailta ravinteikkaan vetensä saavat minerotrofiset suot ovat nekin enimmäkseen vähäravinteisia. Lounaissuomalaisille keidassoille tyypilliset suotyypit ovat myös puistossa yleisiä, runsaimpina keidasräme ja isovarpuräme. Harvinaisista suotyypeistä siellä on vain ruoho- ja heinäkorpea.[11][25]

Yli kahdenkymmenen neliökilometrin laajuinen, kansallispuistolle nimensä antanut Kurjenrahkan suo on Varsinais-Suomen ja lähes koko Etelä-Suomen laajin yhtenäinen suoalue. Luoteis- ja keskiosiltaan se on hyvin vetinen. Tällä vaikeakulkuisella alueella on useita pieniä allikoita eli suolampia, joiden rannoilla pesivät monet suolinnut. Kurjenrahkan keidassuolla on myös useita metsäsaarekkeita, joista osa on säilynyt hakkaamattomina.[11][14][23] Saarekkeista suurimmat ovat Iso-Välisaari ja Tuhkasaari, josta kaikki puut on hakattu ennen kansallispuiston perustamista.[26] Kurjenrahkan vallitsevaksi suotyypiksi ilmoitetaan eri lähteissä joko kitukasvuista mäntyä harvakseltaan kasvava isovarpuräme tai keidasräme, mutta suon itäosissa on runsaasti myös laajoja erilaisia neva- ja korpisoita.[11][27] Suon koillis- ja kaakkoiskulmien rajoilla on rämeestä raivattuja peltoja, joiden tuntumasta on nostettu turvepehkua.[14][26]
Savojärven pohjoispuolinen Lammenrahka on Kurjenrahkan suota osin rehevämpi, mutta sekin on tyypillinen varsinaissuomalainen keidassuo, jossa kuljut ja kermit ympäröivät kehämäisesti suon keskustaa. Myös Lammenrahkan keskiosissa on paljon allikoita. Suo on linnustoltaan puiston edustavimpia.[11][23][28] Valkiaissaarenrahka on enimmäkseen ojitettu. Itäinen avo-osa on kuitenkin säilynyt melko hyvin luonnontilassa, ja muuallakin on tehty ennallistamistoimia. Suon vallitsevia suotyyppejä ovat erilaiset rämeet, kuten tupasvilla-, isovarpu- ja rahkaräme. Ennen suon suojelua Geologian tutkimuskeskus teki 1980-luvulla kartoituksia, joiden mukaan suo olisi soveltunut teolliseen turvetuotantoon.[20][29]
Muusta puistosta erillinen Vajosuon keidassuo on Kurjenrahkaa ja Lammenrahkaa pienempi. Sen keskiosassa on vähän puita, ja reunoja kiertää mäntyä kasvava rämevyöhyke.[11][23][28] Vajosuon vallitsevia suotyyppejä ovat paikoittain hyvinkin kosteat lyhytkortis- ja suursaranevat. Alueen keskiosissa on lisäksi useita allikoita, joissa säilyy vesi kuivinakin kesinä. Suon länsi- ja itälaidoista osa on aikanaan ojitettu ja suon laidoilta on myös nostettu turvepehkua. Kuten Kurjenrahkallakin, pehkun kuivatuksessa käytetyt rakennelmat ovat kuitenkin jo häviämässä, eikä ojituskaan enää juuri näy suon maisemassa.[11][14][28][30][31]
Kansallispuiston läntisimmän osan Laidassuo ja Lakjärvenrahka sekä eteläinen Lammenrahka ovat muodostuneet kallioisten metsäalueiden väleihin, toisin kuin edellä mainitut laajat keidassuot. Nämä suot muodostavat sokkeloisen alueen, missä keidassuolaikut ovat pieniä ja missä on runsaasti erilaisia suotyyppejä. Soilla on myös runsaasti pieniä, usein luonnontilaisia metsäsaarekkeita. Tällainen on esimerkiksi Lakjärvenrahkan kaakkoisosassa sijaitseva Pukkipalo.[11][23][24]
Vesistöt

Kurjenrahkan kansallispuiston alueella on kaksi järveä, Savojärvi ja Lakjärvi, joista Savojärvi on selvästi suurempi. Sen kokonaispinta-ala on 124 hehtaaria, ja kansallispuistoon siitä kuuluu 64 hehtaaria järven pohjoisosassa. Savojärvi on dystrofinen, suorantainen järvi, joka saa vetensä ympäröiviltä soilta. Se sijaitsee Nousiaisten, Mynämäen ja Pöytyän kuntien alueella ja toimii myös Turun kaupungin vesivarastona.[14][32] Lakjärvi on vain kolmen hehtaarin suuruinen, suorantainen järvi Mynämäen kunnan alueella. Se sijaitsee nimensä mukaisesti Lakjärvenrahkan koilliskulmassa ja laskee vetensä Mynäjokeen. Kansallispuiston soilla on lisäksi satakunta pientä allikkoa.[32][33]
Kansallispuiston halki kulkee vedenjakaja. Lakjärvenrahkalta ja Lammenrahkan läntisistä osista vedet valuvat kohti länttä, Mynäjärveen ja siitä alkunsa saavaan Mynäjokeen, joka laskee mereen Mietoistenlahdella. Lammenrahkan eteläosan ja Kurjenrahkan vedet puolestaan valuvat etelään, joko Savojärveen ja Kurjenrahkan länsilaitaa virtaavaan Järvijokeen tai suon koillispuolisen Ihavanjokeen ja niistä edelleen Aurajokeen, joka laskee mereen Turussa.[32][34][35]

Metsät ja maaperä
Kurjenrahkan kansallispuiston metsät kasvavat soiden reunoilla tai niiden keskelle jäävissä saarekkeissa. Vaikka suurin osa onkin entisiä talousmetsiä, osa saarekkeista on säilynyt luonnontilassa.[11][17] Esimerkiksi edellä mainitulla Pukkipalon aarnialueella on runsaasti suuria, vanhoja puita sekä lahopuuta. Pukkipalon vanhaa metsää pidetäänkin maakunnan komeimpana.[2][17][36] Alueen alavissa ja paikoin kosteapohjaisissa osissa kasvaa pääasiassa vanhoja kuusia, ja keskiosan avoimien kallioiden ympärillä ja korkeammilla paikoilla on puolestaan runsaasti suuria, kilpikaarnaisia mäntyjä. Myös keloja ja maapuita on paljon.[17][37] Täysin luonnontilainen ei Pukkipalokaan ole, sillä suurimpia puita on hakattu ja sahattu lankuiksi 1900-luvun alussa ja 1930-luvulla on kaivettu muutamia ojia.[38][39]
Kansallispuiston kallioisten metsien maaperä on pääosin moreenia ja kalliopaljastumia. Pukkipalon-Laidassuon alueen pohjoisosan sekä Kurjenrahkan kivennäismaasaarekkeista suurin osa on jäätikkösyntyisiä moreenikumpuja. Puiston metsät ovat enimmäkseen melko karuja ja monin paikoin kallioisia. Yli puolet kansallispuiston metsistä on mustikkatyypin tuoreita kankaita, jotka ovat yleisesti soistuneita. Kurjenrahkan kansallispuistossa on myös paljon kanervatyypin kuivia kangasmetsiä sekä puolukkatyypin kuivahkoja kankaita.[11][25] Lisäksi puistossa on muutama pieni lehtomaisen kankaan alue, esimerkiksi Kurjenrahkan suon Mustasaaressa kasvaa pieni käenkaali-oravanmarjatyypin metsä.[11][25][26]
Eliölajisto
Eläimet

Kurjenrahkan kansallispuiston eläimistö on pääosin tyypillistä suolajistoa. Alueella pesii kuitenkin myös erämaisia, Varsinais-Suomessa harvinaisia ja uhanalaisia eläinlajeja. Monet pohjoiset lintulajit pesivät alueella eteläisimmillä esiintymispaikoillaan, ja erityisesti Lammenrahkalla on runsas lintulajisto.[17][18][23] Kansallispuiston lintulajistoon kuuluvat vaarantuneet käenpiika ja tiltaltti sekä silmälläpidettävät kehrääjä, harmaapäätikka, pikkusieppo ja kalasääski.[24] Muita lajeja ovat esimerkiksi nuolihaukka, tuulihaukka ja kangaskiuru, ja myös muuttohaukkoja on tavattu. Puisto on yksi eteläisimmistä riekon ja pohjansirkun pesimäalueista Suomessa. Sen vanhoissa metsissä pesivät lisäksi ainakin korppi, helmipöllö, viirupöllö, palokärki, pohjantikka, teeri ja metso, ja keväisin ja syksyisin siellä näkee paljon muuttomatkalla olevia metsähanhia ja kurkia.[11][26][30][36][40] Kurjista osa myös pesii alueen soilla.[26][30]
Useat edellä mainituista lajeista on lueteltu Euroopan Unionin lintudirektiivin I liitteessä. Sen lisäksi puiston alueella elää kymmenen muuta liitteen suojeltavaksi määräämää lintulajia: huuhkaja, kalatiira, kapustarinta, liro, mehiläishaukka, pikkulepinkäinen, pyy, sinisuohaukka, suopöllö ja varpuspöllö.[11][26][36] Yhteensä kansallispuistossa pesii ainakin 68 lintulajia.[36]
Kansallispuistossa elää myös lukuisia nisäkäslajeja. Soiden reuna-alueiden vanhoissa sekametsissä on liito-oravia, ja pienpedoista esiintyy muun muassa kettuja, näätiä, supikoiria ja mäyriä. Savojärvessä elää saukkoja. Nisäkäslajistoon kuuluu lisäksi ainakin ilves, hirvi, valkohäntäpeura ja metsäkauris.[18][26][36][40] Puistossa on tavattu myös yksittäisiä susia ja karhuja.[18][36][40] Pikkunisäkkäistä yleisiä ovat  metsäpäästäiset, ja lisäksi alueelta on yksi havainto vaivaispäästäisestä. Matelijoista ja sammakkoeläimistä puistossa elää ainakin kyy, vaskitsa, sisilisko, sammakko ja viitasammakko.[26]
Savojärven kaloissa on ahvenia, särkiä, kiiskiä ja haukia. Järveen on istutettu myös kirjolohta, toutainta ja peledsiikaa. Vaikka rapuja on järvessä joskus tavattukin, ne eivät pysty lisääntymään siellä veden suurten happamuusvaihteluiden takia.[24]

Alueen vanhoissa metsissä tavataan useiden kolossa pesivien lintulajien lisäksi runsaasti erilaisia lahopuista riippuvaisia hyönteisiä.[17][40] Niitä on erityisesti Pukkipalon aarniometsän lahopuissa. Tällaisia lajeja ovat uhanalainen kovakuoriainen rosopehkiäinen sekä aiemmin uhanalaisina pidetyt ludelajit aarnilatikka ja ruskolatikka.[11][40] Pukkipalon perhoslajisto muistuttaa rehevän kuusisekametsän lajistoa, mutta siellä on myös suo- ja kosteikkolajeja. Harvinaisia tai uhanalaisia perhoslajeja Pukkipalosta ei hyönteiskartoituksessa ole löytynyt.[37]
Kansallispuiston soilla elää kuitenkin muutamia harvinaisia ja uhanalaisia perhoslajeja. Kurjenrahkan suoalueella on tavattu muun muassa uhanalaiset muurainhopeatäplä ja rahkahopeatäplä sekä harvinainen rämepörhömittari.[11][26][27][40] Vajosuolla on uhanalaisen luumittarin lounaisin esiintymä Suomessa.[11][28][40]. Lisäksi Vajosuollakin on tavattu vaarantuneen muurainhopeatäplän yksilöitä.[28] Näiden lisäksi kansallispuistossa elävät pursupikkumittarin ja silmälläpidettävän rimpiputkisirvikkään lounaisimmat populaatiot Suomessa. Myös rämekarvajalka, kanervamittari, kehnämittari sekä pikkutupsukas elävät siellä levinneisyysalueensa äärirajalla. Yhteensä puistossa on tavattu 45 soille tunnusomaista perhoslajia.[41] Muiden selkärangattomien ryhmien lajisto on lounaissuomalaisille soille tyypillistä, mutta Kurjenrahkan suon hämähäkkieläinkanta on tutkimusten mukaan erityisen runsas ja monipuolinen.[26]

Sienet
Vanhoissa metsissä kasvaa lisäksi useita lahopuista riippuvaisia sieniä.[17] Erityisesti Pukkipalon  lahottajasienilajisto on Varsinais-Suomen edustavin. Näihin lajeihin kuuluvat uhanalaiset rusokantokääpä ja pursukääpä sekä harvinaiset hentohaprakääpä, korpiludekääpä, rusokääpä ja riekonkääpä.[11][17][18][24] Pukkipalon yleisempiä kääpälajeja ovat lisäksi muun muassa pökkelö-, kuusenkynsi- ja kantokääpä sekä erilaiset vyökäävät.[36]
Kasvit

Alueen kasvilajisto on tyypillistä, monipuolista eteläisen Suomen suolajistoa, joskaan puistosta ei ole tavattu harvinaisia tai uhanalaisia putkilokasveja.[18][26][24] Esimerkkeinä Kurjenrahkan kansallispuiston kasveista voidaan mainita Savojärven ja muiden suojärvien laidoilla kasvavat raatteet, suovehkat, pullosarat, suokortteet ja jouhivihvilät. Soiden tyypillistä kasvistoa ovat lisäksi ainakin vaivaiskoivu, kanerva, suopursu, pitkä- ja pyöreälehtikihokki sekä suokukka. Marjoista soilla kasvaa ainakin lakka, juolukka sekä iso- ja pikkukarpalo.
Kurjenrahkan suon avo-osalla kasvaa ainakin 14:ä eri rahkasammallajia kuten jokasuonrahkasammalta ja rusorahkasammalta sekä monia sarakasveja kuten tupasvillaa, tupasluikkaa ja rahkasaraa. Allikkojen kasveja ovat muun muassa ulpukka, leväkkö ja valkopiirtoheinä.[11][26][30] Pukkipalon aarnialueelle luonteenomaisia ovat runsaiden karhunsammalkasvustojen lisäksi vanamot, talvikit ja oravanmarjat. Kämmekkäkasveista Pukkipalossa kasvaa sekä maariankämmekkää että yövilkkaa.[36] Kurjenrahkan suon Mustasaaren lehdossa tavataan muun muassa metsälehmusta, tervaleppää sekä aluskasvillisuutena sinivuokkoa, käenkaalia ja kieloa.[26]
Nähtävyydet ja palvelut

Kuhankuono ja sen ympäristö

Kurjenrahkan kansallispuiston tunnetuin nähtävyys on seitsemän kunnan rajapyykki Kuhankuono, jonne on enimmillään ulottunut kahdeksan kuntaa.[7][42] Vuodelta 1773 olevan tiedon mukaan Kuhankuono-nimi tulee rajakiven sijaintipaikan muodosta, sillä kivi sijaitsi ison suosaarekkeen länsilaidalla terävällä, nokkaa eli kuonoa muistuttavalla kalliopaadella.[42] Vaihtoehtoisen selityksen mukaan nimi tarkoittaa erärajoja ja eräteitä viitoittavaa merkkipaikkaa.[7] Seututie 204:ltä on kivelle matkaa noin kilometri.[1] Vähä-Välisaaressa, Kuhankuonosta noin 400 metriä lounaaseen, on punakaartilaisen Ahti Jalosen hauta ja yksinkertainen muistokivi.[14][43]
Kurjenpesä ja Rantapiha
Kuhankuonon ohella puiston suosituimpia käyntikohteita olivat vuonna 2007 tehdyn kävijätutkimuksen mukaan Savojärven eteläpuolella sijaitseva Kurjenpesän luontotupa sekä järven länsipuolella, mutta hieman kansallispuiston ulkopuolella sijaitseva Rantapiha, joka on Nousiaisten kunnan virkistysalue.[44][45] Kurjenpesän luontotupa on avoinna päivittäin. Siellä ei ole henkilökuntaa, mutta tuvassa on maksuton näyttely, johon kävijät voivat tutustua. Toukokuussa 2004 avatun luontotuvan ja sen näyttelyn tarkoitus on tehdä suo tutuksi eri vuodenaikoina kurjen näkökulmasta. Tuvasta saa myös muuta tietoa kansallispuistosta.[46][47][48][49]

Kurjenpesän luontotuvan piha-alueella on keittokatos, Savojärvelle avautuva näköalatasanne sekä kuivakäymälä. Tupa, piha ja rantalaituri polkuineen on tehty esteettömiksi.[46][48][50] Luontotuvan yhteydessä sijaitsee myös kokoontumistila, Kurkela, jonka voi vuokrata päiväkäyttöön kahdellekymmenelle hengelle. Kurkela on keittiön ja kokoontumistilan sisältävä entinen kesämökki, joka on kunnostettu vuonna 2004.[51] Kurjenpesän edustalta lähtee myös 6,7 kilometriä pitkä Savojärven kierroksen rengasreitti, kahden kilometrin pituinen Karpalopolun rengasreitti sekä pyörätuolillakin kuljettava polku Kuhankuonon rajapyykille.[46][48] Edellä mainittujen palvelujen perusteella Metsähallitukselle myönnettiin Länsi-Suomen läänin esteettömyyspalkinto vuonna 2007.[52]
Nousiaisten kunnan omistama Rantapiha Saksalan kylässä on suosittu lähtöpaikka puistoretkille. Virkistysalueella on muun muassa uimaranta, kesäviikonloppuisin toimiva kioski, grillikatos, kaivo ja käymälä. Rantapihalla on myös mahdollisuus saunoa ja yöpyä maksua vastaan, ja päärakennuksessa järjestetään tilauksesta ruokailuja ryhmille. Virkistysalueen ylläpidosta vastaa Saksalan pienviljelijäyhdistys.[9][45][53]
Retkeily ja reitit

Kansallispuistossa kulkee useita merkittyjä polkuja. Puistossa palvelurakenteet, kuten nuotiopaikat ja laavut sekä polut, ovat Metsähallituksen ylläpitämiä, mutta puiston ulkopuolella niitä hoitavat yhdistykset.[54] Kaikki alueen polut kuuluvat Kuhankuonon retkeilyreitistöön. Reitistössä on kuusi viitoitettua rengasreittiä, joiden varrella on laavuja ja nuotiopaikkoja.[47][54][55] Kuhankuonon retkeilyreitistön kokonaispituus on yli 200 kilometriä. Puiston ulkopuolella retkeilyreitistöön kuuluvat lisäksi Maskun, Ruskon ja Raision alueilla kulkeva Suokullan reitti sekä Maskussa ja Ruskolla kulkeva Karevan kierto.[47][55] Reitistö yhdistää kansallispuiston myös läheiseen Vaskijärven luonnonpuistoon, ja eri reittejä kulkemalla puistossa ja sen ympäristössä voi tehdä jopa viikon mittaisia retkiä.[2][47][54] Talvisin latuja ei ylläpidetä säännöllisesti mutta Nousiaisten Valpperista ajetaan useimmiten moottorikelkalla latu-ura Vajosuon kautta Kurjenrahkalle ja Pukkipaloon.[2][18][47][54]
Kokonaan kansallispuiston alueella kulkee vain yksi rengasreitti, edellä mainittu kahden kilometrin mittainen Karpalopolku, joka kulkee Kurjenpesän luontotuvalta Kuhankuonolle ja takaisin. Lisäksi Savojärven kiertävä, 6,7 kilometrin pituinen Savojärven kierros kulkee lähes kokonaan puiston sisällä.[54] Muut rengasreitit, kuten yhdeksän kilometrin pituinen Pukkipalon reitti ja kolmenkymmenen kilometrin pituinen Vajosuon vaellus, kulkevat suurelta osin puiston ulkopuolella. Kansallispuistossa kulkeva Pukkipalon noin kilometrin pituinen luontopolku vanhan metsän lajistosta kertovine tauluineen on osa Pukkipalon reittiä. Luontotuvalta Kuhankuonon kautta Rantapihaan johtava polku, Töykkälästä Kuhankuonolle johtava polku Kurjenrahkan suon yli sekä Vajosuon reunaosissa kulkeva polku ovat puolestaan osa Vajosuon vaellus -reittiä.[54][56]









































Puiston kävijämäärät vuosittainVuosiKävijämääräVuosiKävijämäärä200525000[57]201230700[58]200625000[59]201332100[60]200732500[61]201436600[62]200831500[63]201553000[64]200928500[65]201665900[66]201026500[67]201773 800[68]201125500[69]
Kurjenrahkan kansallispuistossa on käynyt suhteellisen vähän ihmisiä, mutta 2010-luvun aikana puiston käyntimäärät ovat moninkertaistuneet. Esimerkiksi vuonna 2009 kävijöitä oli noin puolet kaikkien Suomen kansallispuistojen kävijämäärien keskiarvosta. Silloin puistossa vieraili noin 28500 ihmistä, mikä oli noin 1,5 prosenttia kaikista Suomen kansallispuistojen vierailijoista.[65] Kävijämäärä on selvässä kasvussa, esimerkiksi vuonna 2016 kävijöitä oli 65900, joka on 2,3 prosenttia kaikista kävijöistä ja osuus keskiarvosta oli kivunnut noin 90 prosenttiin. Vuosien 2009 ja 2016 välillä kansallispuistojen määrä kasvoi neljällä 39:ään puistoon ja niiden vuotuinen yhteiskävijämäärä oli noussut 2,8 miljoonaan kävijään. Neljässä eniten vierailluissa puistossa – Pallas-Yllästunturin, Nuuksion, Urho Kekkosen ja Oulangan kansallispuistoissa oli vuonna 2016 yhteensä 1,37 miljoonaa kävijää eli lähes puolet kaikista kansallispuistojen kävijöistä.[66] Kävijätutkimuksen perusteella Kurjenrahkan kansallispuisto on tyypillisesti perheiden päiväretkikohde, jonka reiteille tullaan omalla autolla etenkin syksyisin ja viikonloppuisin, keskimäärin neljän-viiden tunnin retkille. Kävijät ovat enimmäkseen turkulaisia, ja heille puisto on tavallaan lähivirkistysalue.[70][44][71] Turun kaupunki on myös järjestänyt puistossa monenlaista liikuntatapahtumia, kuten lumikenkäkierroksia, hiihtoretkiä ja erilaisia ulkoilupäiviä.[72][73][74] Mynämäen kunta järjestää alakoululaisille luokkaretkiä kansallispuistossa.[75]
Puistossa on mahdollista myös yöpyä joko vuokratuvassa, laavuilla tai merkityillä telttapaikoilla.[47] Esimerkiksi Lakjärven tuntumassa sijaitsevalla laavulla on polttopuuvarasto, kompostikäymälä ja jätekeräyspiste sekä kaivo,[33] jonka vesi on tosin juomakelvotonta, kuten reitistön muidenkin kaivojen.[2][45] Puistossa on myös kaksi luontotornia, Vajosuon ja Kurjenrahkan suon laidassa, ja Pukkipalon eteläpuoliselta Takaniitunvuorelta avautuu näköala yli Lakjärvenrahkan.[47] Vaikka alueen metsät ovatkin olleet suurelta osin talouskäytössä, on leiri- ja taukopaikat pyritty pystyttämään luonnonkauniille paikoille.[2] Taukoja ja yöpymistä varten puistossa on yhteensä neljä laavua sekä neljälle hengelle tarkoitettu vuokratupa Vajosuon laidalla. Vuokratupa on vanha partiolaisten maja, joka kunnostettiin vuonna 2002.[45][76]
Vyöhykejako ja rajoitukset
Kurjenrahkan kansallispuisto on jaettu hoito- ja käyttösuunnitelmassa kolmeen vyöhykkeeseen, minkä tarkoitus on ohjata maankäyttöä ja ihmisten liikkumista. Pääosa puistosta on syrjävyöhykettä, jonne ei pyritä rakentamaan palveluvarustusta. Suurin osa laavuista, poluista ja muista rakenteista sijaitsee pienialaisilla virkistysvyöhykkeillä, joiden tarkoitus on muun muassa estää luonnon kuluminen ja häiriintyminen muilla alueilla. Luonnoltaan kaikkein arimmat ja arvokkaimmat alueet ovat puiston rajoitusvyöhykkeillä, joilla liikkumista rajoitetaan muun muassa linnuston pesimärauhan takaamiseksi. Lammenrahkan alueella liikkuminen on kiellettyä tammikuun puolivälin ja heinäkuun puolivälin välisenä aikana, kun taas Vajosuon, Kurjenrahkan ja Laidassuon-Lakjärven alueilla kulkurajoitukset ovat voimassa huhtikuun puolivälistä heinäkuun puoliväliin.[2][18][77][78]
Kansallispuiston järjestyssäännöt rajoittavat muutenkin ihmisten toimintaa. Telttailu ja tulenteko puiston alueella on sallittu vain merkityillä paikoilla ja paikalle erikseen tuotua polttopuuta käyttäen. Lemmikkieläimiä ei saa pitää vapaana, ja maaperän käyttö, kasvien kerääminen ja eläinten pyydystäminen tai häiritseminen on kielletty. Sienten ja marjojen poiminta sekä kalastus on tosin sallittu jokamiehenoikeuksien nojalla. Lammenrahkan alueella on mahdollista myös metsästää hirviä Metsähallituksen luvalla.[2][47][78][79]
Lähteet

Citation error, replace with{{cite book| author = Lauri Hokkinen| title = Kuhankuono, Kurjenrahka, Suokulla – Retkikohteita Turun pohjoispuolella| location = Raisio| publisher = Lauri Hokkinen| year = 2003| version = Omakustanne| id = ISBN 952-91-6688-5}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jouko Högmander| title = Kurjenrahkan kansallispuiston hoito- ja käyttösuunnitelma| location = Helsinki| publisher = Metsähallitus| year = 2006| version = Metsähallituksen luonnonsuojelujulkaisuja. Sarja C 1| id = ISBN 952-446-471-3| format = [ online version] (pdf)}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Anna Kettunen & Jonna Berghäll| title = Kurjenrahkan kansallispuiston kävijätutkimus 2007| location = Helsinki| publisher = Metsähallitus| year = 2008| version = Metsähallituksen luonnonsuojelujulkaisuja. Sarja B 107| id = ISBN 978-952-446-657-8| format = [ online version]}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kari Järventausta| title = Perhostutkimuksia eräillä Etelä-Suomen luonnonsuojelualueilla – Osa 1: Puurijärvi-Isosuo, Kurjenrahka, Torronsuo, Kurasmäki, Tammimäki ja Lenholm| location = Vantaa| publisher = Metsähallitus| year = 1996| version = Metsähallituksen luonnonsuojelujulkaisuja: Sarja A No 57| id = ISBN 951-53-0863-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Esa Laukkanen| title = Kuhankuonon retkilukemisto: Saksalan kylän historiikki| location = Turku| publisher = Saksalan pienviljelijäyhdistys| year = 2000}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Esa Laukkanen & Mika Lehto| title = Kuhankuonon retkilukemisto: Saksalan alueen luonto ja Kuhankuonon rajakiven historiikki| location = Turku| publisher = Saksalan pienviljelijäyhdistys| year = 2000}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Lassi Lähteenmäki, Veijo Peltola, Lasse Porsanger, Anne Raunio & Pekka Sundholm (toim.)| title = Suo, kurki ja kansallispuisto| location = Forssa| publisher = Varsinais-Suomen luonnonsuojelupiiri| year = 1991}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Helmer Tuittila| title = Mynämäen turvevarat – Osaraportti Varsinais-Suomen turvevaroista| location = Espoo| publisher = Geologinen tutkimuslaitos, maaperäosasto| year = 1982| version = Raportti P 13.4/82/91| format = [ online version]}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Helmer Tuittila| title = Pöytyän turvevarat – Osaraportti Varsinais-Suomen turvevaroista| location = Espoo| publisher = Geologinen tutkimuslaitos, maaperäosasto| year = 1983| version = Raportti P 13.4/83/120| format = [ online version]}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Helmer Tuittila| title = Yläneen turvevarat – Osaraportti Varsinais-Suomen turvevaroista| location = Espoo| publisher = Geologinen tutkimuslaitos, maaperäosasto| year = 1983| version = Raportti P 13.4/83/139| format = [ online version]}}
Viitteet

Aiheesta muualla

 Metsähallituksen Luontoon.fi -palvelussa
 Metsähallituksen Retkikartta.fi -palvelussa
 BirdLife Suomen Tiira-lintuhavaintojärjestelmässä
 Retkipaikka.fi -palvelussa

Luokka:41.1 Suomi
*