Question: Kuka valittiin USA presidentiksi Ronald Reaganin jälkeen?

Ronald Reagan


Ronald Wilson Reagan (6. helmikuuta 1911 Tampico, Illinois – 5. kesäkuuta 2004 Bel Air, Kalifornia) oli Yhdysvaltain 40. presidentti (1981–1989) ja Kalifornian 33. kuvernööri. Reagan edusti republikaanisen puolueen konservatiivista laitaa.
Ennen poliittista uraansa Reagan näytteli yli 50 Hollywood-elokuvassa ja toimi Yhdysvaltain elokuvanäyttelijöiden liiton puheenjohtajana. Hän kannatti nuorena demokraattista puoluetta mutta siirtyi vähitellen republikaaniksi. Reaganista tuli kansallisesti tunnettu poliittinen puhuja 1950-luvulla kun hän kiersi maata General Electricin edustajana. Hänet valittiin Kalifornian kuvernööriksi ensimmäisen kerran 1967. Reagan pyrki republikaanien presidenttiehdokkaaksi kolme kertaa, ja kolmannella kerralla 1980 hän voitti ehdokkuuden ja myös presidentinvaalin.
Presidenttinä Reagan leikkasi veroja ja kasvatti Yhdysvaltain puolustusmenoja. Hänen kaudellaan maa koki taloudellisen nousukauden, minkä ansiosta Reagan valittiin uudelleen presidentiksi 1984. Reagan vastusti ensimmäisellä kaudellaan voimakkaasti kommunismin leviämistä ja pyrki romahduttamaan Neuvostoliiton kiihdyttämällä kilpavarustelua. Toisella kaudellaan hän aloitti Neuvostoliiton johtajan Mihail Gorbatšovin kanssa lähentymisen. Tämä idän ja lännen lähentyminen johti kylmän sodan päättymiseen.
Reagan tunnettiin optimistisena ja isänmaallisena johtajana sekä innostavana puhujana, joka keskittyi itse suuriin linjoihin ja delegoi vastuuta ministereilleen ja avustajilleen. Hän on edelleen yksi maan suosituimmista toisen maailmansodan jälkeisistä presidenteistä.
Varhainen elämä
Ronald Wilson Reagan syntyi Tampicossa Illinoisissa 6. helmikuuta 1911 Jack Reaganin ja Nelle Wilson Reaganin toisena poikana.[1] Ronaldin vanhemmat olivat irlantilaista ja skotlantilaista sukujuurta.[2] Isä Jack oli kenkäkauppias. Äiti Nelle omistautui perheelleen mutta harrasti myös runonlausuntaa erilaisissa tilaisuuksissa ympäri maata.[3] Reagan sai ristimänimensä Ronald Wilson isoenonsa mukaan. Reaganista käytettiin nuorena lempinimeä Dutch. Hänellä oli isoveli Neil.[4]
Perhe muutti Illinoisin sisällä usein ja asettui lopulta Dixoniin 1920. Isä Jack oli alkoholisti, mikä haittasi perheen toimeentuloakin. Ronald kutsui lapsuuttaan idylliseksi ja onnelliseksi, vaikka perhe olikin köyhä.[2]
Reagan valmistui high schoolista 1928.[5] Hänen keskiarvonsa oli matala B. High school -aikanaan hän kiinnostui näyttelemisestä. Reagan kuului Disciples of Christ -kirkkoon, jonka optimistisen, ahkeruutta ja moraalia korostavan sekä edistysuskoisen ideologian hän toi myöhemmin poliittiseen ajatteluunsakin.[6] Reagan menestyi koulussa hyvän muistinsa ansiosta, jota hänen ystävänsä ovat kuvanneet valokuvamuistiksi.[7]
Reagan luki pääaineinaan sosiologiaa ja taloustieteitä Eureka Collegessa ja valmistui 1932. Hän toimi Eurekassa opiskelijayhdistyksen puheenjohtajana.[5] Hän osallistui innokkaasti myös collegen jalkapallo- ja uimajoukkueiden toimintaan.[8]
Reaganin isä oli puoluekannaltaan demokraatti, kuten Ronaldkin nuoruusvuosinaan. Ronaldista tuli demokraattipresidentti Franklin D. Rooseveltin New Deal -politiikan suuri kannattaja vuoden 1932 jälkeen. Hän ei osoittanut nuorena vielä kiinnostusta puoluepolitiikkaan, vaikka olikin mukana collegensa opiskelijapolitiikassa.[9]
Ura ennen politiikkaa
Varhaiset työt
Reagan työskenteli kesät 1927–1932 hengenpelastajana uimarannalla Dixonin lähettyvillä. Hän pelasti 77 ihmistä hukkumiselta ja sai rannalle kunnialaatan.[10]
Reaganin haave näyttelijän urasta oli collegen jälkeen vielä epärealistinen, joten hän alkoi hakea työtä radiosta. Reaganista tuli menestyvä urheiluselostaja. Hänelle sähkötettiin studioon hyvin tiivistettyjä ottelutapahtumia, jotka hän selostaessaan elävöitti tarinankertojan lahjoillaan.[11] Reagan selosti enimmäkseen baseballia.[12] Hän työskenteli radiossa urheiluselostajana vuodet 1932–1937.[5]
Elokuvanäyttelijänä
Reagan sai radioaseman lähettämään hänet keväällä 1937 Kaliforniaan Chicago Cubsin harjoitteluleirille. Kaliforniassa hän tutustui elokuva-agenttiin ja pääsi Warner Brosille koekuvaukseen. Yhtiö teki hänen kanssaan seitsemän vuoden näyttelijäsopimuksen aluksi 200 dollarin viikkopalkalla.[13] Reagan saapui Hollywoodiin toukokuussa 1937, ja viikon kuluttua alkoivat hänen ensimmäisen elokuvansa kuvaukset. Love Is on the Air oli tyypillinen viihdyttävä B-elokuva. Reagan näytteli siinä pääosassa radiotoimittajaa, joka taistelee korruptiota vastaan. Reagan sai hyvät arvostelut ensimmäisistä rooleistaan, joten Warner Bros. uusi hänen sopimuksensa ja antoi hänelle palkankorotuksen.[14]
Reagan tapasi ensimmäisen vaimonsa Jane Wymanin, kun he näyttelivät pääosia elokuvassa Brother Rat (1939). Suhde eteni nopeasti avioliitoksi.[12]

Reaganin läpimurtorooli oli jalkapalloilija George Gippinä elokuvassa Hänen viimeinen ottelunsa (Knute Rockne – All American, 1940), jonka myötä hänestä tuli A-filmien näyttelijä ja yksi studion tähtinäyttelijöistä.[15][5] Vuoteen 1942 mennessä Reagan oli esiintynyt jo 30 elokuvassa.[14] Hänen arvioitiin ansaitsevan jo 50000 dollaria elokuvalta, ja hän oli Hollywoodin sadan tuottavimman elokuvanäyttelijän joukossa. Toinen maailmansota kuitenkin katkaisi hänen nousunsa elokuvataivaalla.[16]
Reagan palveli toisessa maailmansodassa luutnanttina. Huonon näkönsä vuoksi hän ei ollut taistelutehtävissä vaan teki koulutuselokuvia. Hänet kotiutettiin armeijasta kapteenina vuonna 1945.[17] Reagan pysytteli Kaliforniassa koko sodan ajan, vaikka elokuvayhtiö ylläpitikin julkisuudessa kuvaa siitä, että hän olisi ollut poissa maasta.[18]
Reagan jatkoi elokuvauraansa sodan jälkeen ja teki vielä 22 elokuvaa.[19] Reaganin viimeinen elokuva Warner Brosille oli Voittoisa joukkue (The Winning Team, 1952), yksi hänen omista suosikeistaan. Hän siirtyi sen jälkeen Universalille ja näytteli vielä useissa elokuvissa. Hänen näyttelijänuransa oli kuitenkin jo hiipumassa, ja hän siirtyi pikku hiljaa kokonaan politiikkaan. Hänen viimeinen elokuvaroolinsa oli elokuvassa Tappajat (The Killers, 1964).[20] Reagan juonsi vuosina 1962–1965 myös televisiosarjaa Death Valley Days.[21]
Koko uransa aikana Reagan näytteli yhteensä 53:ssa kokoillan elokuvassa.[14] Hän näytteli useissa elokuvissaan idealistisia sankareita tai naapurinpoikahahmoja. Reaganin ohjaajat muistelivat häntä hyvämuistisena ja yhteistyökykyisenä näyttelijänä.[22] Reagan sai vuonna 1960 oman tähtensä Hollywood Walk of Fame -kadulle osoitteeseen 6374 Hollywood Boulevard.[23]

Näyttelijänuransa aikana Reagan meni kahdesti naimisiin, kummallakin kerralla kollegansa kanssa. Reaganin ensimmäinen vaimo oli näyttelijä Jane Wyman (1940–1949). Liitto alkoi rakoilla ja päättyi eroon, kun Wyman keskittyi nousevaan elokuvatähtiuraansa ja Reagan näyttelijäliiton johtamiseen ja politiikkaan.[24] Reaganin toinen vaimo oli näyttelijä Nancy Davis, jonka kanssa hän oli aviossa vuodesta 1952 kuolemaansa asti.[25] Nancysta tuli Ronaldille tärkeä tuki koko tämän uran ajaksi.[26]
Näyttelijöiden ammattiliitossa
Reagan toimi maan elokuvanäyttelijöiden liiton Screen Actors Guildin johtokunnassa vuodesta 1941 ja vuosina 1947–1952 ja 1959–1960 sen puheenjohtajana.[27][21] Hän toimi myös Motion Pictures Industry Councilin puheenjohtajana 1949 alkaen.[21] SAG:ssä Reagan keskittyi etenkin kommunistien vaikutusvallan kasvun torjumiseen.[18] Reagan toimi myös liittovaltion keskusrikospoliisi FBI:n ilmiantajana ja paljasti Hollywoodissa toimineita kommunistien sympatisoijia.[28] Reagan sanoi HUACin kuulusteluissa vastustavansa kommunistisen puolueen kieltämistä, mutta FBI:n ilmiantajana hän oli kuitenkin suositellut sitä.[29]
Reagan oli 1959 vielä vajaan kauden SAG:n puheenjohtajana, mutta eronsa jälkeen jätti järjestön lopullisesti ja siirtyi politiikkaan.[30] Kennedyn hallinto epäili 1962 Reaganin käyttäneen väärin vaikutusvaltaansa SAG:ssä auttaakseen musiikkiyhtiö MCA:ta kasvattamaan vaikutusvaltaansa elokuva-alalla, mutta tutkimukset keskeytettiin kun MCA teki myönnytyksiä oikeusministeriölle.[30]
General Electricilla
Vuosina 1954–1962 Reagan oli General Electricin palveluksessa sen puhemiehenä. Hän kiersi yhtiön tehtaita puhujana ja juonsi sen televisio-ohjelmaa General Electric Theatre.[21] Reagan vieraili kahdeksan vuoden aikana 139:ssä GE:n tehtaassa ja puhui yhteensä 250000 työntekijän edessä. Aloittaessaan puhekiertueensa hän oli New Dealia kannattanut demokraatti, mutta vuosien aikana hän kääntyi puhumaan veronalennuksien puolesta ja tuomitsemaan kommunismin.[31] Reagan sai GE:ltä vapauden päättää itse puheensa sisällöstä. Puhe oli puoluepoliittisesti sitoutumaton, joskin sen sisältö hiotui vuosien varrella koko ajan konservatiivisemmaksi. Reagan hyödynsi puheessa omia kokemuksiaan elokuva-alalla ja muokkasi puheensa sisältöä ja siinä käyttämiään esimerkkejä myös kuulijoiltaan saamansa palautteen pohjalta.[32]
Poliittinen ura
Kääntyminen konservatiiviksi
Reagan oli nuorena liberaali demokraatti, mutta kääntyi vuosien varrella konservatiiviseksi republikaaniksi. Vuonna 1950 Reagan vaihtoi tukensa kesken senaatinvaalikampanjaa demokraattien ehdokkaasta republikaanien Richard Nixonin taakse.[18] Reagan sanoi itse, että hänen kääntymisensä oikealle johtui kommunistien toiminnasta Hollywoodissa ja sen kohtaamasta hyväksynnästä. Myös Nancy Reaganin ja tämän isän oikeistolaiskonservatiivinen toiminta saattoi vaikuttaa hänen mielipiteidensä muuttumiseen.[18] Reagan vastusti korkeaa verotusta, ja menestyvänä elokuvanäyttelijänä hän joutuikin itse maksamaan tuloistaan jopa 90% veroa.[18]
Kuvernöörinä
Reagan oli vielä pitkään demokraattien jäsen mutta tuki taas Richard Nixonia tämän presidenttikampanjassa 1960.[30] Reagan siirtyi 1962 demokraateista republikaaniseen puolueeseen. Hän piti televisiopuheen presidenttiehdokas Barry Goldwaterin kampanjan puolesta 1964.[33] Puhe teki Reaganista tunnetun yhdessä yössä, ja republikaanien konservatiivisiipi alkoi kaavailla hänestä uutta johtajaa itselleen. Reagan hyödynsi uutta kuuluisuuttaan jatkamalla puhumista aktiivisesti republikaanien tilaisuuksissa.[34]
Reagania pyydettiin puolueen ehdokkaaksi Kalifornian kuvernöörinvaaliin. Hän voitti 1966 republikaanien ehdokkuuden ja myös kuvernöörinvaalin. Hänet valittiin uudelleen kuvernööriksi 1970.[33]
Ensimmäisessä vaalikampanjassaan Reagan oli näyttäytynyt politikointiin tympääntyneenä kansanmiehenä, joka sitoutui hallinnon keventämiseen.[34] Aluksi Reagan joutui kuitenkin paikkailemaan edeltäjältään perimäänsä osavaltion budjetin alijäämää veronkorotuksilla. Hänen aikanaan osavaltion kulutkin kasvoivat.[34] Kuvernööriaikanaan Reagan teki budjettileikkauksia ja veronalennuksia. Hän karsi sosiaaliavustuksista nauttivien määrää mutta kasvatti samalla heidän saamiaan avustuksia. Aluksi Reagan alensi korkeakoulutuksen määrärahoja, mutta nosti ne myöhemmin aiempaa korkeammalle tasolle.[33]
Reaganin politiikka ei ollut niin radikaalia kuin hän vaalikampanjassaan lupasi. Maltillisuus johtui osin siitä, että hän jätti paljon valtaa demokraattien johtamille osavaltionvirastoille.[35] Toisen kuvernöörinvaalinsa Reagan voittikin selvästi ensimmäistä pienemmällä marginaalilla.[35]
Reagan kertoi tehneensä ensimmäisenä kuvernöörinvuotenaan lukuisia virheitä kokemattomuuttaan.[36] Hän muodostikin tuolloin johtamistyylin, jota hän noudatti myöhemmin myös presidenttinä. Hän kokosi hallintoonsa joukon osaavia ihmisiä ja delegoi heille poikkeuksellisen runsaasti valtaa ja vastuuta. Itse hän jättäytyi usein taka-alalle asioiden valmistelussa.[37]
Nousu presidentiksi
Reagan (punaisella) voitti vuoden 1980 presidentinvaalin (vas.)
44 osavaltiossa ja 1984 vaalin (oik.) 49 osavaltiossa.
Reagan oli mukana 1968 presidentinvaalien esivaaleissa, mutta hävisi Richard Nixonille ja Nelson A. Rockefellerille. Hän kuitenkin lähentyi Nixonin kanssa, joka arvosti Reagania suuresti puhujana ja lähetti presidentinkaudellaan tämän usein ulkomaille tapaamaan valtionjohtajia ja keräämään poliittista kokemusta.[38]
Reagan ei pyrkinyt enää kolmannelle kuvernöörikaudelleen, vaan alkoi käydä presidentinvaalikampanjaa 1976 vaaleihin. Hän hävisi niukasti republikaanien esivaalit Gerald Fordille.[33]
Seuraavina vuosina Reagan keräsi varoja uuteen kampanjaan. Hän voittikin republikaanien esivaalit 1980 selkein luvuin.[33] Vaalikampanjassaan Reagan korosti perinteisiä perhearvoja. Hän uskoi yksilöiden tasa-arvoiseen kohteluun ja vastusti siksi esimerkiksi rotukiintiöitä.[39] Reagan korosti Yhdysvaltain erityisasemaa ja uskoi Yhdysvaltain ongelmien ratkeavan vahvalla johtajuudella sekä hallinnon ja sääntelyn vähentämisellä. Hän sanoi maailmanrauhan voitavan saavuttaa vain riittävän sotilaallisen vahvuuden avulla.[40] Reagan arvosteli voimakkaasti demokraattien hallintoa negatiivisuudesta, heikkenevästä taloudesta ja voimattomasta ulkopolitiikasta.[41] Demokraattipresidentti Jimmy Carterin johtajuutta yhdysvaltalaisten silmissä oli murentanut etenkin käynnissä ollut Iranin panttivankikriisi, ja Carterin suosio oli pohjalukemissa.[42] Yhdysvaltain konservatiivinen oikeisto oli myös voimistunut huomattavasti 1970-luvun lopulla, ja maassa oli syntynyt vuodesta 1978 alkaen voimakasta poliittista liikehdintää verojen alentamisen puolesta.[43]

Voitettuaan esivaalit Reagan pyysi entistä presidenttiä Gerald Fordia varapresidenttiehdokkaakseen, mutta tämä kieltäytyi. Reagan valitsi varapresidenttiehdokkaakseen sitten George H. W. Bushin.[44]
Reagan teki presidentinvaalikampanjansa alussa joitain virheitä: hän kutsui Vietnamin sodan tarkoitusta jaloksi, ehdotti kreationismin opetusta koulussa evoluutioteorian rinnalla ja syytti puita ilmansaasteista. Reaganin kampanjaväki alkoikin rajoittaa ehdokkaansa esiintymisiä etenkin aamupäivisin.[42] Presidentinvaaleissa hän voitti istuvan presidentti Jimmy Carterin lopulta hyvin selkeästi äänin 50,7% – 41,0% ja valitsijamiehin 489–49.[33][45] Reagan oli suosittu yli puoluerajojen, sillä hän vei vaaleissa 25 prosenttia demokraateiksi identifioituneidenkin äänistä.[46]
Reaganin voittaessa republikaanit saivat samalla enemmistön senaattiin ensimmäistä kertaa 28 vuoteen. Demokraatit säilyttivät pienen enemmistön edustajainhuoneessa, mutta Reaganilla oli sielläkin käytännössä takanaan enemmistö konservatiivisten demokraattiedustajien ansiosta.[47]
Presidenttinä
Reagan oli Yhdysvaltain presidentti kahden kauden ajan 20. tammikuuta 1981 – 20. tammikuuta 1989. Astuessaan virkaan hän oli 69-vuotias.[48] Vuoden 1984 vaaleissa Reagan valittiin uudelleen presidentiksi selvällä enemmistöllä. Hän sai äänistä 58,8% ja valitsijamiehistä 525 demokraatti Walter Mondalen kolmeatoista vastaan.[49][50] Toisen kautensa lopussa Reagan oli 77 vuoden ja 349 vuorokauden ikäisenä vanhin Yhdysvaltain presidentti.[51]
Reaganin presidenttikaudella Yhdysvallat koki taloudellisen nousukauden ja kylmä sota loppui. Yhdysvaltalaisten isänmaallisuus ja konservatiivisuus vahvistuivat. Reagan leikkasi veroja, kasvatti varustelumenoja ja purki sääntelyä. Lupauksistaan huolimatta hän ei kuitenkaan pienentänyt hallintoa.[52]
Murhayritys
Reagan joutui murhayrityksen kohteeksi Washingtonissa Hilton-hotellin edessä 30. maaliskuuta 1981 vain alle kolme kuukautta virkaanastumisensa jälkeen. Reaganin vasempaan keuhkoon tunkeutui luoti, joka poistettiin sairaalassa. Myös Valkoisen talon lehdistösihteeri James Brady haavoittui hyökkäyksessä. Ampuja John Hinckley Jr. kertoi halunneensa tehdä vaikutuksen ihailemaansa näyttelijä Jodie Fosteriin. Hinckleyä ei tuomittu, vaan hänet suljettiin sairaalaan.[33] Reagan pääsi sairaalasta 11 päivän kuluttua. Vaikka häntä näytettiinkin esiintymässä julkisuudessa normaaliin tapaan, toipuminen vakavista vammoista kesti todellisuudessa useita kuukausia.[47]
Johtamistapa
Reagan jatkoi presidenttinä jo kuvernööriaikoinaan käyttämäänsä johtamistapaa. Hän delegoi ja jakoi vastuuta. Itse hän keskittyi selkeisiin periaatteellisiin kysymyksiin – täytäntöönpanon ja hallintorutiinit hän uskoi muille. Reagan toi Kaliforniasta Washingtoniin kansliapäällikökseen Edwin Meesen, jolle hän uskoi erittäin laajan toimivallan. Reagan sanoi järjestelystä kerran: ”Kahdeksan vuoden ajan antoi joku minulle illalla paperin, jossa tehtiin selväksi mitä minun tulisi seuraavana päivänä tehdä.”[53]
Ensimmäisellä kaudella Reaganin tärkeimmät miehet Valkoisen talon henkilökunnassa olivat James Baker, Edwin Meese ja Michael K. Deaver, jotka saivat merkittävää apua myös Nancy Reaganilta. Kolmikko muokkasi kongressiedustajien mielipiteitä Reaganin lakialoitteille myönteisiksi. He myös huolehtivat presidentin julkisesta kuvasta esimerkiksi varmistamalla, ettei presidentti pääse puhumaan spontaanisti, mikä Reaganin kohdalla oli vaarallista.[54]
Talouspolitiikka

Reagan keskittyi ensimmäisellä presidenttikaudellaan talouspolitiikkaan. Reaganin talouspolitiikka eli reaganismi yhdisti kolmivaiheisen verojenalennuksen, rahan tarjonnan tiukentamisen ja julkisen hallinnon menoleikkauksen.[55] Lisäksi Reagan kasvatti sotilasmenoja ja vähensi monen kansallisen ohjelman rahoitusta.[33] Leikkaukset Reaganin hallinto teki maan köyhimpien avustamiseen tarkoitetuista ohjelmista ja valtionhallinnosta.[56] Medicare-ohjelmasta tai sosiaaliturvasta hän ei rohjennut leikata kongressin painostuksesta huolimatta.[57]
Reaganin hallinto vähensi sääntelyä esimerkiksi ympäristönsuojelussa, kansalaisoikeuslakien toimeenpanossa ja liikenneturvallisuusstandardeissa.[58]
Verojen alennuksella Reagan tavoitteli talouskasvua, jolla maan työttömyysaste vähenisi ja sitä kautta verokertymä lopulta kasvaisi. Vuoden 1981 lopulla alkanut taantuma kuitenkin aluksi kasvatti työttömyysastetta.[33] Yhdysvaltain talous alkoi toipua 1983, eikä sitä seurannut inflaatiota. Nousukausi jatkui presidenttikauden loppuun asti. Reagan voittikin 1984 presidentinvaalit selkein lukemin. Arvostelijoiden mukaan pienituloisten asema oli kuitenkin huono, maan asema maailmankaupassa oli heikentynyt, ja budjetin alijäämä oli kasvanut Reaganin kauden alun 79 miljardista dollarista 221 miljardiin dollariin vuonna 1986. Myös valtionvelka oli kaksinkertaistunut samana aikana.[33] Valtavaksi paisunut alijäämä ei vähentänyt Reaganin suosiota, vaan siitä tuli vasta Reaganin seuraajien päänvaiva.[59]
Sisäpolitiikka
Reagan uhkasi kesällä 1981 laittomaan lakkoon menneitä lennonjohtajia erottamisella ja toteutti uhkauksensa erottamalla 11345 lakkoilijaa, kun nämä eivät palanneet töihin.[60] Vahvaa johtajuutta osoittanut toimenpide lisäsi hänen suosiotaan kansan keskuudessa ja samalla heikensi ammattiyhdistysliikkeen valtaa.[61]
Reagan nimitti useita naisia tärkeisiin asemiin hallituksessaan ja oikeuslaitoksessa, kuten ensimmäisen naisen korkeimpaan oikeuteen. Samalla hän kuitenkin vastusti abortin laillisuutta ja yhtäläisiä oikeuksia koskevaa perustuslain lisäyksen ratifioimista.[62] Presidenttikautensa loppuun mennessä Reagan oli nimittänyt yli puolet liittovaltion tuomareista, mikä käänsi oikeuden linjaa konservatiivisemmaksi.[58] Reagan edisti ympäristönsuojelua esimerkiksi kasvattamalla luonnonsuojelualueiden alaa ja ympäristönsuojeluviraston määrärahoja.[63]
Ronald ja Nancy Reaganin johdolla Yhdysvalloissa käytiin voimakkaaseen taisteluun ja kampanjointiin huumeiden käyttöä ja myyntiä vastaan. Reagan julisti kesäkuussa 1982 ”huumeidenvastaisen sodan” ja perusti Drug Abuse Policy -viraston Valkoiseen taloon.[64]
Reagan ei ajanut konservatiivien yhteiskuntapolitiikkaa kovin voimallisesti, sillä hänen kautensa lopussa abortti oli yhä laillinen, koulukuljetuksilla hillittiin edelleen asuinalueiden segregaatiota ja rikollisuusaste säilyi aiemmalla korkealla tasollaan. Reagan korosti usein puheissaan myös ihailuaan yhteisöllisyyttä kohtaan, jota hänen edistämänsä kapitalismi ja konsumerismi toisaalta uhkasivat.[65]
Reagan antoi kolmelle miljoonalle laittomalle siirtolaiselle oikeuden jäädä Yhdysvaltoihin. Ku Klux Klanista Reagan kirjoitti: "Klaanin ja muiden ryhmien rotuvihalla ja uskonnollisella syrjinnällä ei ole paikkaa tässä maassa. Ne ovat tuhoisia Yhdysvaltain edustamien arvojen kannalta."[66]
Vuonna 1978 Reagan vastusti jyrkästi aloitetta siitä, että homot eivät saisi toimia opettajina, ja häntä syytettiin aloitteen kaatumisesta. Reagan uskoi lääketieteen silloiseen kantaan homoseksuaalisuudesta sairautena mutta suhtautui näihin suvaitsevaisesti ja hänellä oli homoseksuaaliystäviä. Hän ei ajanut homojen asemaan muutoksia, kuten eivät hänen vastaehdokkaansakaan.[67]
Toisen kautensa lopulla Reaganin hallintoa vaivasi sarja skandaaleja, joiden seurauksena osa hallinnon jäsenistä joutui eroamaan, heidän joukossaan Edwin Meese, työministeri Raymond Donovan sekä CIA:n ja työministeriön virkamiehiä.[68]
Vuonna 1984 alkoholin ostoikäraja nostettiin 21 ikävuoteen. Ikärajauudistus saatiin aikaiseksi uhkaamalla vastustelevien osavaltioiden tiebudjeteista leikattavan kymmenen prosenttia.[69]
Ulkopolitiikka
Ulkopolitiikassaan Reagan pyrki palauttamaan Yhdysvaltain kansallisen ylpeyden ja vaikutusvallan.[70] Reaganin ulkopolitiikkaa sävyttivät ensimmäisten viiden vuoden aikana voimakas antikommunistinen retoriikka, asevarustelun kiihdyttäminen ja pyrkimykset padota kommunismin leviämistä kehitysmaissa.[71] Niin sanotun Reaganin opin mukaan Yhdysvaltain täytyi tukea kommunismin vastaisia voimia maailmalla, etenkin latinalaisessa Amerikassa.[72] Reagan ryhtyikin tukemaan ystävällismielisiä hallituksia jopa välittämättä siitä, mitä ne tekivät omassa maassaan.[70] Reagan tuki Nicaraguan antikommunistisia contrasissejä, jotka pyrkivät syrjäyttämään maan marxilaisen hallinnon. Hän tuki antikommunistisia sissejä myös Angolassa ja Kamputseassa sekä afgaanikapinallisia Afganistanissa. Vuonna 1983 Reagan lähetti joukkoja Grenadaan syrjäyttämään marxilaisen hallinnon ja vakauttamaan maan.[33]
Reaganin ensimmäinen ulkoministeri Alexander Haig erosi vuoden sisällä, koska hallinto ei hänen mukaansa ollut johdonmukainen diplomatiassaan. Hänen seuraajansa George Schultz sai merkittävän aseman maan ulkopoliittisen linjan muodostamisessa. Schultz ja puolustusministeri Caspar Weinberger olivat kuitenkin eri linjoilla joukkojen lähettämisestä ulkomaisiin konflikteihin, mitä Weinberger yleensä vastusti.[70]
Reaganin ja Neuvostoliiton välit olivat huonot Reaganin ensimmäisen kauden ajan. Maat olivat vastakkaisilla puolilla konflikteissa Keski-Amerikassa, Lähi-idässä, Afrikassa ja Aasiassa.[71] Reagan kutsui Neuvostoliittoa ”pahan valtakunnaksi” ja käynnisti vuonna 1983 Strategic Defense Initiative -ohjuspuolustusjärjestelmän suunnittelun. Hän myös sijoitti Euroopan Nato-maihin risteilyohjuksia ja keskimatkan ydinohjuksia vastauksena Neuvostoliiton vastaaville toimenpiteille, minkä johdosta Neuvostoliitto vetäytyi aseriisuntaneuvotteluista.[71]
Reagan veti amerikkalaiset rauhanturvajoukot pois Libanonista 1983 sen jälkeen kun 241 merijalkaväen sotilasta kuoli terroristihyökkäyksessä Beirutissa.[72] Reagan myös iski terroristeja vastaan. Hän pommitti Libyaa 1986 vastaiskuna berliiniläisen yökerhon räjäytyksestä, josta Libyaa epäiltiin.[73]
Reaganin kauden vakavin skandaali oli Iran–contra-skandaali, joka alkoi 1986 ja kesti monta kuukautta.[68] Reagan oli hyväksynyt aseiden myynnin Iranille, mutta hän kiisti, että aseilla oli maksettu vapaaksi panttivankeja Libanonista. Tutkimukset kuitenkin osoittivat, että saaduilla tuloilla oli avustettu Nicaraguan contria voimassa olleesta kiellosta huolimatta. Reaganin ei todettu olleen tästä tietoinen, mistä häntä myös arvosteltiin. Skandaali johti kuitenkin monen hallintovirkamiehen eroon.[73]
Vuoteen 1986 asti Reagan pyrki toteuttamaan ”rakentavan yhteistyön” politiikkaa Etelä-Afrikan hallituksen kanssa ja käytti muun muassa veto-oikeuttaan YK:n asettamia talouspakotteita vastaan. Kansalaismielipide kuitenkin kääntyi apartheidjärjestelmää vastaan, ja lopulta Yhdysvaltain senaatti asetti lokakuussa 1986 Etelä-Afrikan kauppasaartoon ohittaen presidentti Reaganin veto-oikeuden.[74]
Suhteiden lämpeneminen Neuvostoliiton kanssa

Kun Mihail Gorbatšov nousi Neuvostoliitossa valtaan 1985, Reagan pehmensi kommunisminvastaista politiikkaansa. Hän tapasi Gorbatšovin neljä kertaa ja allekirjoitti keskipitkänmatkan ydinohjusten sulkusopimuksen Euroopassa.[73][75] Lokakuussa 1986 Reagan tapasi Gorbatšovin Reykjavíkissa, jossa molemmat supervallat harkitsivat tuhoavansa kaikki ydinaseet. Neuvottelut kariutuivat kuitenkin Yhdysvaltain SDI-ohjuspuolustusjärjestelmään, josta Reagan piti kiinni.[76]
Puhuessaan Berliinin muurin vieressä Brandenburgin portin edustalla 12. kesäkuuta 1987 Reagan haastoi Gorbatšovin purkamaan muurin kuuluisassa puheessaan "Purkakaa tämä muuri!".[77]
Reaganin hallitusten tärkeimmät ministerit

Presidenttikauden jälkeinen elämä

Vuodet 1988–1994
Reagan tuki 1988 presidentinvaaleissa varapresidenttiään George Bushia, joka valittiinkin Reaganin seuraajaksi. Väistyneen Reaganin suosio oli historiallisen korkea 70 prosenttia.[79] Reaganit muuttivat Los Angelesin Bel Airiin. Siellä Reagan hoiti ranchiaan, harrasti golfia ja tapasi ystäviään. Hänestä tuli maailman parhaiten ansaitseva puhuja ja ansaitsi miljoonia puheistaan Japanissa. Reagan julkaisi muistelmansa 1990 ja avasi mukaansa nimetyn kirjaston 1991. Hänen viimeinen näkyvä julkinen esiintymisensä oli puhe republikaanien puoluekokouksessa 1992.[80] Viimeisen kerran hänet nähtiin julkisessa tapahtumassa Richard Nixonin hautajaisissa 27. huhtikuuta 1994.[81]
Sairaus ja kuolema
Reagan ilmoitti käsin kirjoitetun kirjeen välityksellä marraskuussa 1994 koko kansakunnalle, että hän sairastaa Alzheimerin tautia. Hän päätti kirjeensä, tunnettuna optimistina, sanoihin:[82] 
Ilmoitus Reaganin sairastumisesta herätti spekulaatioita taudin puhkeamishetkestä. Monen Reaganin lähellä olleen mielestä Reaganin älyllinen kunto oli alkanut heiketä jo vuonna 1984. Ryhmä lääkäreitä oli harkinnut Reaganin toisen kauden puolivälissä ehdottavansa julkisesti, että Reagan tutkittaisiin Alzheimerin taudin varalta. Useimmat pitivät hänen oireitaan kuitenkin vain vanhenemisen oireina.[83] Reaganin poika Ron Reagan on kirjassaan My Father at 100: A Memoir esittänyt epäilyn, että Reaganilla oli Alzheimerin oireita jo toisen presidenttikauden vaaliväittelyssä.[84]
Reagan kuoli keuhkokuumeeseen ja Alzheimerin tautiin kotonaan Bel Airissa 93-vuotiaana 5. kesäkuuta 2004.[85]
Avioliitot ja lapset
Reaganin ensimmäinen vaimo oli näyttelijä Jane Wyman (1940–1949). He saivat kaksi lasta (Maureen, s. 1941 ja Christine, s. 1947, eli vain päivän) ja adoptoivat kolmannen (Michael, s. 1945).[25] Liitto alkoi rakoilla, kun Wyman keskittyi nousevaan elokuvatähtiuraansa ja Reagan näyttelijäliiton johtamiseen ja politiikkaan. Wyman haki avioeroa kesäkuussa 1948.[24] Reagan oli ensimmäinen Yhdysvaltain presidentti, joka oli koskaan eronnut.[86]
Reaganin toinen vaimo oli näyttelijä Nancy Davis, jonka kanssa hän oli aviossa vuodesta 1952 kuolemaansa asti. He saivat kaksi lasta (Patricia, s. 1952 ja Ronald, s. 1958).[25] Reaganin avioliitto Nancyn kanssa oli hyvin onnellinen, minkä aviopari toi esille myös julkisuudessa. Reagan on sanonut elämänsä todella vasta alkaneen hänen tavatessaan Nancyn, ja Nancysta tuli Reaganille tärkeä tuki koko tämän uran ajaksi. Uraansa ja vaimoonsa keskittynyt Reagan oli neljälle lapselleen hyvä joskin välillä melko etäinen isä.[26]
Henkilökuva
Reagan tunnettiin koko elämänsä ajan suurena optimistina.[87] Reagan sai päättäväisen johtajuutensa, valloittavan persoonansa ja puhujanlahjojensa ansiosta kansan puolelleen tehokkaasti.[88] Vaikka Reagan teki presidenttinä melko lyhyitä päiviä, piti pitkiä lomia ja saattoi torkahdella kesken kokousten, hänen imagonsa oli koko hänen presidenttikautensa ajan energinen, lannistumaton ja nuorekas.[54]
Reagania pidetään enemmän suurten linjojen visionäärinä kuin tarkkoihin yksityiskohtiin keskittyvänä poliitikkona. Reagan luotti usein vaistoonsa enemmän kuin analyyseihin. Suurpiirteisyytensä vuoksi Reagan teki usein nolojakin virheitä yksityiskohdissa, minkä johdosta moni arvostelija on pitänyt häntä tyhmänä ja aliarvioinut hänen mahdollisuuksiaan menestyä vaaleissa, jotka hän kuitenkin voitti. Vaikka Reagan ei ollut erityisen kirjaviisas, hänellä oli hyvät ihmistaidot.[89] Diplomaatti Jaakko Iloniemen mukaan Reagan oli ”paitsi hyvä seuramies, myös uskomattoman hyvä kuuntelija”.[90] Lapsena Reagan oli vielä usein omissa oloissaan. Hänestä kasvoi silti ulkoisesti hyvin sosiaalinen luonne, jolla oli kuitenkin itsenäinen ja yksityinen puolensa; esimerkiksi vaimo Nancy Reagan vertasi miestään tiiliseinään.[87]
Omiin periaatteisiinsa Reagan uskoi ehdottomasti, ja hän oli hyvin taitava vakuuttamaan kuulijansakin niistä.[91] Iloniemi on arvioinut Reagania ”hämmästyttävän selväpiirteiseksi ja suorasukaisen yksinkertaiseksi persoonallisuudeksi”. Tällä hän ei viitannut Reaganin älyn puutteeseen vaan tämän ajattelun pelkistyneisyyteen: Reagania kiinnostivat vain harvat asiat, mutta niihin hän keskittyi hyvin tiiviisti.[92]
Arvostus ja vaikutus

Reagan on aina jakanut mielipiteet. Tukijoidensa mielestä Reagan edusti amerikkalaisia hyveitä, kuten rehellisyyttä, luonteenlujuutta, rohkeutta, voimaa ja nöyryyttä. Vastustajat pitivät Reagania kokemattomana näyttelijänä ja jotkut oikeistolaisena hulluna.[94] Arvostelijat ovat kutsuneet Reagania pelkäksi tarinoita kertovaksi symboliseksi keulakuvaksi, joka oli pätemätön presidentin virkaan. Reagan itse ja hänen tukijansa ovat olleet sitä mieltä, että Reaganin valitsema suuriin linjoihin keskittynyt johtamistyyli oli hyvin tehokas.[54]
Reaganin maanläheinen hiomattomuus yhtäältä teki hänestä suositun ja toisaalta ruokki arvostelua häntä kohtaan.[94]
Jaakko Iloniemi on todennut, että Reagan palautti amerikkalaisille vastoinkäymisten jälkeen uskon amerikkalaiseen elämäntapaan ja kaivatun itsetunnon ja että hän samalla oli itse sen symboli. Washington Postin mukaan Reagan oli optimistinen individualisti, yhtäältä elokuvatähtimäisen loistokas ja toisaalta tavallisen mukava, ja siten edusti kaikkea sitä, mitä amerikkalaiset mielellään uskoisivat itsestään. Reagan myös loi maahan kansallisen yhteenkuuluvuuden tunteen.[95]
Max Jakobsonin mukaan Euroopassa Reaganiin suhtauduttiin yleisesti väheksyvästi. Suomessa hän oli etenkin ensimmäisen kautensa aikana epäsuosittu, ja vasemmisto piti häntä vaarallisena sodanlietsojana.[96] Hänen kustannuksellaan irvaili muun muassa Juice Leskinen kappaleessaan Villi länsi.
Kylmä sota päättyi Reaganin toisen kauden lopulla vuoteen 1988 mennessä, ja jotkut ovat antaneet Reaganille ansion kylmän sodan lopettamisesta. Reagan itse sanoi noudattaneensa tietoista suunnitelmaa, jonka tarkoitus oli murtaa heikko Neuvostoliitto kovan retoriikan kautta ja kasvattamalla asevarustelua Neuvostoliitolle kestämättömälle tasolle.[97][98] Reaganin merkitys on kuitenkin kiistelty. Etenkin useiden eurooppalaisten tutkijoiden ja historioitsijoiden mukaan kylmän sodan loppumiselle oli monta syytä, joista Neuvostoliiton sisäiset syyt olivat Yhdysvaltain vaikutusta suuremmat.[99]
Reaganin taloudelliset saavutukset olivat vaihtelevia. Reaganin aikaiset veroleikkaukset ja korkojen laskut siivittivät Yhdysvaltain talouden ennätykselliseen kasvuun. Samalla valtionvelka, budjettivaje ja kauppavaje kasvoivat kuitenkin myös ennätyslukemiin.[98]
Reagan on edelleen useimpien republikaanipoliitikkojen johtotähti, ja jopa demokraatti Bill Clintonin on arvioitu voittaneen 1992 presidentinvaalit siirtymällä Reaganin vaikutuksesta kohti keskustaa.[98]
Sekä historioitsijoiden mielestä että mielipidetiedusteluiden mukaan viime vuosikymmenten kaksi arvostetuinta presidenttiä ovat Reagan ja Clinton.[100] Quinnipiacin yliopiston vuonna 2014 teettämässä kyselyssä Reagania piti maan parhaana toisen maailmansodan jälkeisenä presidenttinä 35 prosenttia yhdysvaltalaisista vastaajista.[101]
Kritiikki
Taloustieteilijä Paul Krugman on esittänyt Reaganin pankkisääntelyyn kajoamisen olleen säästöpankkikriisin (S&L crisis) (1980- ja 1990-luvuilla) ja finanssikriisin (2007-2009) aiheuttaja.[102]
Reagania on myös kritisoitu siitä, ettei hän koskaan ymmärtänyt mielenterveyden häiriöitä.[103]
Bibliografia
Where's the Rest of Me (1965), muistelma varhaisvuosista ja Hollywoodin ajalta, kirjoitettu yhdessä Richard S. Hublerin kanssa[104]
An American Life (1990), muistelma presidenttikausista[104]
Lähteet
Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Evans, Thomas W.| title = The Education of Ronald Reagan: The General Electric Years and the Untold Story of His Conversion to Conservatism| publisher = Columbia University Press| year = 2006| id = ISBN 9780231138604}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Graff, Henry F. (toim.)| title = The Presidents: A Reference History| publisher = Charles Scribner's Sons| year = 1996| id = ISBN 0-684-80471-9}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Iloniemi, Jaakko| title = Vallan käytävillä| publisher = WSOY| year = 1999| id = ISBN 951-0-24120-2}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Kane, Joseph Nathan| title = Facts about the Presidents| publisher = The H.W. Wilson Company| year = 2009| id = ISBN 978-0-8242-1087-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Nelson, Michael| title = Congressional Quarterly's Guide to the Presidency, Volume II| location = Washington, D.C.| publisher = Congressional Quarterly| year = 1996| id = ISBN 1-56802-018-x}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pemberton, William E.| title = Exit with Honor: The Life and Presidency of Ronald Reagan| publisher = M. E. Sharpe| year = 1997| id = ISBN 0-7656-0095-1}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Troy, Gil| title = The Reagan Revolution: A Very Short Introduction| location = Oxford| publisher = Oxford University Press| year = 2009| id = ISBN 9780195317107}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Henriksson, Karin| title = Ronald Reagan: elämäkerta| others = Translated by Erkintalo, Paula| publisher = Minerva| year = 2016| id = ISBN 9789523123380}}
Aiheesta muualla




Luokka:99.3 Yhteiskuntaelämän edustajat
*
Luokka:Vuonna 1911 syntyneet
Luokka:Vuonna 2004 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit