Question: Milloin Mao Zedong kuoli?

Mao Zedong



Mao Zedong (ääntäminen mandariiksi , kohteliaisuusnimi: Rùnzhī 润芝, 26. joulukuuta 1893 – 9. syyskuuta 1976) oli kiinalainen kommunisti, sotilas ja poliitikko, joka kehitti maolaisuutena tunnetun opin ja kommunistisen suuntauksen. 
Kiinan kommunistisen puolueen ensimmäisenä puheenjohtajana Mao johti kommunistit voittoon Kiinan sisällissodassa, ja 1. lokakuuta 1949 hän perusti Kiinan kansantasavallan, jota johti suvereenisti kuolemaansa saakka. 
Kiinassa häneen viitattiin aikanaan nimikkeellä ”Neljä suurta”: ”Suuri opettaja, Suuri johtaja, Suuri ylikomentaja, Suuri ruorimies” (伟大导师，伟大领袖，伟大统帅，伟大舵手), ja varsinkin kulttuurivallankumouksen alkamisesta lähtien hänen ympärilleen kehitetty henkilökultti saavutti valtavat mittasuhteet. 
Maon puheista ja kirjoituksista koottu niin sanottu Pieni punainen kirja on arvioiden mukaan maailman historian painetuin teos Raamatun ja Koraanin jälkeen, joten hän on myös maailman luetuin poliittinen kirjailija ja yksi kaikkein luetuimmista kirjailijoista yleensä.
Maon merkittäviksi ansioiksi on luettu Kiinan nostaminen takaisin suurvallaksi oopiumisodista alkaneen ulkomaiden valta-aseman jälkeen. Hänen on katsottu yhdistäneen aiemmin hajanaisen Kiinan, purkaneen feodalistisen järjestelmän ja ainakin auttaneen japanilaisten valloittajien karkotuksessa. 
Sen sijaan useimmat hänen kampanjoistaan, joista tunnetuimmat olivat suuri harppaus ja kulttuurivallankumous viisi vuotta myöhemmin, johtivat kymmenien miljoonien kiinalaisten menehtymiseen ja Kiinan kehityksen häiriintymiseen. Nyky-Kiinan mukaan ”Mao oli 70 prosenttisesti oikeassa”.[1][2]
Maon valtakauden aikana pakkotyössä, nälänhädissä (esimerkkinä suuri Kiinan nälänhätä) ja ”puhdistuksissa” kuoli arviolta yhteensä noin 40–70 miljoonaa kiinalaista, mikä tekee Maosta suuremman murhaajan kuin esimerkiksi Adolf Hitler ja Josif Stalin.[3] Tästä huolimatta Kiinan väkiluku myös kasvoi hänen valtakaudellaan 26 vuodessa noin 500 miljoonasta lähes miljardiin. Hänestä käytetään usein nimitystä ”puhemies Mao”.
Nuoruus
Mao Zedong syntyi suhteellisen vauraan maanviljelijäperheen kolmanneksi lapseksi Shaoshanin kylässä. Hänellä oli kaksi veljeä, Zemin ja Zetan sekä yksi sisko. 
Maon isä Máo Yícháng (毛贻昌), joka syntyi vuonna 1870 ja vuonna 1867 syntynyt äitinsä Wén Sùqín (文素勤), menivät vanhempien järjestämiin kihloihin Yichangin ollessa kymmenvuotias. Viisi vuotta kihlauksen jälkeen Maon vanhemmat menivät naimisiin. 
Pian tämän jälkeen Yichang meni armeijaan ansaitakseen rahaa, mikä oli Kiinassa yleinen tapa. Yichang ei missään vaiheessa kuitenkaan joutunut sotimaan ja muutaman vuoden kuluttua hän oli ansainnut riittävästi rahaa voidakseen maksaa pois perheensä velat. Kotiin palattuaan hän osti lisää maata ja alkoi kasvattaa sikoja ja viljellä riisiä. Pian hän oli yksi Shaoshanin rikkaimmista miehistä. Varallisuudestaan huolimatta Yichang oli hyvin säästäväinen.
Lapsuus
Kun Mao syntyi 1893, hän oli perheen kolmas poika, mutta kaksi hänen vanhempaa veljeään kuolivat lapsuusvuosinaan. Maon veljet Zemin ja Zetan syntyivät vuosina 1896 ja 1905. Varhaislapsuutensa Mao vietti varsin helppoa elämää äitinsä perheen Wenien luona näiden kotikylässä. Wenien perhe kohteli Maoa oikein hyvin ja Mao rakasti äitiään suuresti. Tänä aikana hän teki kevyitä töitä ja opetteli lukemaan.
Mao palasi Shaoshaniin kahdeksanvuotiaana vuonna 1902. Isänsä kotikylään tultuaan nuori Mao alkoi opiskella yksityisopettajan johdolla. Tuohon aikaan kiinalainen opiskelu käsitti suurelta osin kungfutselaisten teosten ulkoa opiskelua. Samaan koulutukseen kuului kiinan kielen ja historian opiskelua sekä runoutta. Maon opiskelusta ei kuitenkaan tullut mitään. 10-vuotiaana hän karkasi koulusta ensimmäisen kerran. Kaikkiaan hänet erotettiin kolmesta koulusta. Yichang ei Maon koulutuksen maksajana pitänyt tästä, ja heillä oli jatkuvasti ristiriitoja. 
Siinä missä hänen äitinsä hemmotteli häntä, oli Yichang tyytymätön Maon heikkoon koulumenestykseen, laiskuuteen ja saamattomuuteen työssä. Mao inhosi koko elämänsä ruumiillista työtä, ja ”sitä hän karttoi heti, kun hänen talonpojan päivänsä olivat ohitse.”[4] Koska Maon isä oli itse työteliäs, hän inhosi Maon toimetonna oloa. Jos Maoa ei huvittanut työskennellä, Yichang hakkasi lastaan. Mao riiteli isänsä kanssa usein, mutta välillä myös ”voitti” tappelut. Yleensä isä auktoriteetillaan ja Maon elättäjänä kuitenkin voitti ja kun Mao 1907 erotettiin jälleen koulusta, isä päätti lopettaa poikansa koulutuksen maksamisen. Niinpä Mao ryhtyi nyt kokopäiväiseksi maanviljelijäksi.
Ensimmäinen avioliitto
Koska feodaaliajan Kiinassa – 1900-luvun alun Kiina oli yhä feodalistinen – ainoa keino päästä yhteiskunnan paremmille paikoille ja aina mandariiniksi asti, oli opiskelu, ja varsinkin kungfutselaisten klassikkojen opiskelu, Yichang toivoi kuitenkin poikansa jatkavan opiskelua. Niinpä Yichang ja Mao tekivät sopimuksen, että isä rahoittaisi Maon opinnot, jos Mao menisi naimisiin serkkunsa kanssa. Avioliitto Maoa neljä vuotta vanhemman Luó Yīxiùn (罗一秀) kanssa solmittiin 1907, jolloin Mao oli 14. Järjestetty avioliitto ei kuitenkaan ollut varsinaisesti Maon mieleen ja hän alkoi vihata järjestettyjä avioliittoja. Mao ja Luo ehtivät olla naimisissa alle kolme vuotta. Luo kuoli punatautiin 1910 ja Mao jäi 16-vuotiaana leskeksi.
Nuoruus
Luó Yīxiùn (罗一秀) kuoltua Yichang yritti houkutella Maoa hoitamaan riisikauppaansa läheisessä kaupungissa. Mao halusi kuitenkin jatkaa opiskelua, sillä vanhat keisarilliset ja kungfutselaiset koulut oli poistettu ja tilalle oli tullut uudenaikaisia kouluja, joissa opetettiin länsimaisia aineita. Tähän aikaan Kiinassa oli meneillään valtava murros: 1800-luvulla Yhdistynyt kuningaskunta oli nöyryyttänyt Kiinaa oopiumisodissa. Monet eurooppalaiset valtiot, muun muassa Iso-Britannia, Ranska, Venäjä ja Saksa hallitsivat toisen oopiumisodan tuloksena laajoja alueita Kiinan maaperällä. Kiinaa 1600-luvulta hallinnut Qing-dynastia oli pannut alulle joukon uudistuksia merkittävimpänä tavoitteena muuttaa keisarillinen Kiina vuoteen 1917 mennessä perustuslailliseksi monarkiaksi.[5]
Mao meni kouluun Wenin piirikunnassa. Koulumaksut olivat melko korkeita, mutta Mao ja hänen äidinpuoleinen sukunsa painostivat Yichangia, joka lopulta suostui maksamaan Maon koulu- ja majoitusmaksut. Mao oli tässä koulussa vain muutamia kuukausia, minkä jälkeen hän aloitti opiskelun Changshassa 1911.

Changshassa opiskellessaan Mao joutui kosketuksiin radikaalien liikkeiden kanssa. Tasavaltalainen kuohunta 1911 Kiinassa oli hyvin voimakasta ja Mao otti siihen osaa innokkaasti. 10. lokakuuta 1911 tapahtunut Wuchangin kansannousu kaatoi 4000 vuotta Kiinaa hallinneen keisarinvallan ja Kiinaan perustettiin Kiinan tasavalta. Uuden tasavallan hallitsijaksi tuli Yuan Shikai, mutta tämän kuoltua 1916 Kiinan valtio käytännössä hajosi paikallisten sotapäälliköiden hallitsemiin pikkuvaltioihin. 
Nuoressa tasavallassa oli joka tapauksessa paljon erilaisia opiskelumahdollisuuksia. Mao kuitenkin värväytyi yhteen tasavaltalaisista armeijoista, mutta erosi siitä muutaman kuukauden päästä. Sen jälkeen hän palasi opiskelemaan. Koska Kiinassa oli 1910-luvulla merkittäviä yrityksiä parantaa koulutusta, opettajaksi opiskeleminen oli ilmaista, jolle uralle Maokin lähti. Hän siirtyi Pekingin yliopistoon vuonna 1918. Yliopistossa hänen opettajanaan toimi muiden muassa Li Dazhao, joka mahdollisesti antoi virikkeitä Maon ajatukselle maaseutuväestöön nojaavasta vallankumouksesta. Lyhyen aikaa Mao toimi Pekingissä kirjastonhoitajana, muttei menestynyt yliopistossa kovinkaan hyvin ja alle puolen vuoden Pekingissä olon jälkeen hän palasi Changshaan, missä hän toimi osa-aikaisena historianopettajana.
Kommunistisen puolueen perustaminen
Vuoden 1919 Pariisin rauhankonferenssissa päätettiin, että Japani saisi pitää Saksalta valtaamansa Shangdongin. Maantieteellisesti ja historiallisesti alue oli kuitenkin osa Kiinaa. Kiinan kansallismielinen puolue Guomindang (myös Kuomintang) järjesti mielenosoituksia ja Kiinan hallitusta arvosteltiin ”maan myymisestä”.[4] Kiinassa puhkesi mellakoita ja japanilaisia tuotteita boikotoitiin ja niitä myyviä liikkeitä tuhottiin. 
Changshassa perustettiin aseellinen opiskelijaliitto, johon kuuluivat myös opettajat. Maokin liittyi opiskelijaliittoon ja oli sen lehden, Xiangjoenin, päätoimittaja. Lehti ei ollut kovin merkittävä Maon vastatessa yksin suurimmasta osasta sen sisältöä ja sitä ilmestyi vain neljän numeron verran. Jatkossa Mao kirjoitti artikkeleja muihin lehtiin. Maon äiti kuoli 5. lokakuuta 1919 ja ehkä sen innoittamana osa artikkeleista käsitteli miesten ja naisten tasa-arvoa, jota Mao kannatti.

Vuoden 1919 lopulla opiskelijat ja opettajat Hunanin maakunnassa yrittivät syrjäyttää sotapäällikkö Zhang Jingyaonn. Mao oli osa valtuuskuntaa, jonka tarkoituksena oli mennä Pekingiin esittämään keskushallitukselle anomuksensa Zhangin syrjäyttämiseksi. Valtuuskunta kuitenkin epäonnistui tavoitteessaan. Kyseisellä matkalla Mao kuitenkin tapasi erilaisia kiinalaisia radikaaleja, muun muassa entisen opettajansa Li Dazhaon ja tuonaikaisen Kiinan merkittävimmän marxilaisen, Chen Duxiun. Tämä suunnitteli tuolloin perustavansa Kiinan kommunistisen puolueen. 
Vastaperustettu Komintern tuki ajatusta. 1. heinäkuuta 1921 perustettiin Kiinan kommunistinen puolue Shanghain ranskalaisella alueella sijaitsevassa tyttökoulussa, sillä hallinto ei katsonut sitä suopeasti. Puolueessa oli tuolloin 57 jäsentä, joista 12 oli paikalla sitä perustamassa. Sen ero muihin järjestöihin oli aluksi varsin pieni, mutta tilanne muuttui jäsenkunnan myötä. Puolue osallistui Kominterniin. Toisaalta Jung Chan esittää kirjassaan Mao, että puolue olisi perustettu 1920 ja ettei Mao olisi osallistunut sen perustamiseen mitenkään, vaan Kiinan kansantasavalta olisi väärentänyt kommunistisen puolueen historiaa.[4]
Puolueen perustamisen aikaan Chen antoi Maolle tehtäväksi avata Changshaan kommunistista kirjallisuutta myyvän kirjakaupan. Kirjakaupan omistajana 27-vuotias Mao oli siis mukana levittämässä kommunistisia aatteita. Myöhemmin Mao oli mukana perustamassa Changshaan kommunistisen puolueen haaraosaston ja oli värväämässä ihmisiä kommunistisiin ammattiliittoihin. Samaan aikaan Mao aloitti suhteen kahdeksan vuotta itseään nuoremman Yang Kaihuin kanssa. 
Tammikuussa 1920 kun Mao oli Pekingissä, Yangin isä kuoli. Myöhemmin samana vuonna Maon palattua Changshaan hän asui yhdessä Yangin kanssa koulussa, jonka rehtori hän oli. He eivät kuitenkaan olleet naimisissa ja Mao petti Yangia usein muiden naisten kanssa. Mao ja Yang menivät naimisiin vuoden 1920 lopulla ja muuttivat lopullisesti asumaan yhteen. Koska Mao ja Yang eivät menneet perinteisten rituaalien mukaan naimisiin eikä avioliittoja tuolloin Kiinassa yleensä rekisteröity, ei liitosta ole virallista todistusta.
Maon mentyä toisen kerran naimisiin Komintern alkoi nähdä enemmän vaivaa saadakseen aikaan punaisen vallankumouksen Kiinassa. Kiinaan lähetettiin neuvostoliittolaisia agitaattoreita ja Komintern ryhtyi aktiivisesti rahoittamaan kiinalaisten kommunistien toimintaa. Päätettiin järjestää Kiinan kommunistisen puolueen ensimmäinen puoluekokous, ja muutamille kiinalaisille kommunisteille, joukossa Mao Zedong, lähetettiin kutsukirjeet. 
Kiinan kommunistisen puolueen 1. puoluekokous alkoi Shanghaissa 23. heinäkuuta 1921. Siinä oli osallisena 13 henkilöä ja puolueen jäseniä oli siinä vaiheessa 57. 1. puoluekokouksessa ei kuitenkaan ollut Li Dazhaota tai Chen Duxiuta, vaikka Chen oli puolueen johtaja. 30. heinäkuuta mennessä puolueen ohjelma oli muotoiltu (vaikkakaan ei vahvistettu) ja illalla Kiinan kommunistinen puolue julistettiin perustetuksi.
Hunanissa kommunistijohtajana
Kommunistisen puolueen ensimmäisen kokouksen jälkeen Mao palasi Hunaniin. Neuvostoliitto pyrki Kominternin välityksellä saavuttamaan vaikutusvaltaa Kiinassa ja avustamaan Kiinan kommunistista puoluetta. Niinpä se rahoitti Kiinan kommunistista puoluetta massiivisesti. Lokakuusta 1921 kesäkuuhun 1922 puolueen 17655 yuanin menoista noin 95% katettiin ulkomaisilla eli neuvostoliittolaisilla avustuksilla. Osa rahoituksesta meni siten myös Maolle, jonka tehtävänä oli Hunanissa toimia kommunistisen puolueen paikallisosaston johtajana ja samalla värvätä ihmisiä puolueeseen ja ammattiliittoihin, joita Maon oli määrä perustaa. Tällainen järjestely sopi Maolle oikein hyvin. 
Tuohon aikaan Mao teki kahta työtä; rehtorin ja toimittajan. Kahden ammatin harjoittajana Mao joutui tekemään paljon. Puolueelta saatavat tukirahat merkitsivät huomattavaa helpotusta tähän ja on luultavaa, että Mao käytti osan saamistaan rahoista omaksi edukseen. Joka tapauksessa Mao ansaitsi töistään ja puolueen rahoista sen verran, että pystyi lokakuussa 1921 perustamaan vaimonsa Yang Kaihuin kanssa yhteisen kodin.
Mao pyrki samalla värväämään ihmisiä osaksi kommunistisia järjestöjä. Hän ei kuitenkaan menestynyt tässä tehtävässään kovin hyvin. Hänen värväämänsä ihmiset olivat hänen ystäviään tai jo ennestään poliittisesti aktiivisia. Jung Chan kirjoittaa: ”Toisin kuin muut perustajadiktaattorit […] Mao ei kerännyt puhetaidoillaan tai ideologisella vetovoimallaan ympärilleen intohimoista kannattajajoukkoa. Sen sijaan hän etsi lähipiiristään halukkaita rekryyttejä [tekemään haluamansa työt].” Toisaalta useimmat lausunnot ovat vastakkaisia, ja Maoa on pidetty karismaattisena johtajana.[6]
Nyt Maolla kuitenkin oli riittävästi jäseniä ja hän perusti Changshaan puolueosaston. Ammattiyhdistysten perustaminen ei käynyt Maolta sen paremmin.[4] Hu'naniin perustettiin kuitenkin noin 3000 miehen ammattiyhdistys. Vuonna 1922 ammattiyhdistys järjestikin suuria lakkoja, jolloin sen johtajia – ei kuitenkaan Maoa – pidätettiin ja teloitettiin.
Tehottomuutensa vuoksi Mao ei enää osallistunut Kiinan kommunistisen puolueen 2. puoluekokoukseen vuoden 1922 heinäkuussa. Tässä kokouksessa muun muassa päätettiin Kiinan kommunistisen puolueen virallisesta liittymisestä Kominterniin. Puoluekokouksen jälkeen Mao tehostikin toimintaansa Hu'nanissa ja järjesti useita mielenosoituksia ja lakkoja. Hän oli myös usein neuvottelemassa ammattiyhdistysten puolesta. Neuvottelussa hän sattui olemaan myös silloin kun Yang Kaihui ja Mao saivat ensimmäisen lapsensa Anyingin (Merkittävä Henkilö) 24. lokakuuta 1922.
Mao kansallisessa puolueessa
Vuoden 1922 kesäkuussa Kiinan kommunistisessa puolueessa oli koko Kiinassa vain vajaat 200 jäsentä. Sen sijaan Kiinan kansallinen kansanpuolue, Kuomintang, oli hyvin suuri puolue. Kansallismielisessä Guomindangissa oli useita miljoonia jäseniä ja vielä enemmän kannattajia. Osittain Kominternin painostuksesta Kommunistinen puolue alkoi soluttautua Kuomintangiin. Vuonna 1922 Kuomintangin johtaja Sun Yat-sen oli pyytänyt Neuvostoliitolta apua ja olisi vastineeksi antanut Neuvostoliitolle uiguurienemmistöisen Sinkiangin. 
Neuvostoliitossa päätettiin antaa Kansalliselle puolueelle täysi tuki ja vuodesta 1923 Komintern alkoi rahoittaa Kuomintangia. Siinä missä Neuvostoliitto yritti käyttää Sunia hyväksi, yritti Sun käyttää Neuvostoliittoa hyväksi. Neuvostoliiton perimmäinen tavoite oli saada Kiinassa valtaan bolševikit. Kiinan kommunistinen puolue oli kuitenkin liian pieni, ja niinpä Neuvostoliitossa ja Kominternissa korkealle noussut johtohahmo Josif Stalin arveli, etteivät kommunistit vähäisellä kannatuksellaan kyenneet nousemaan valtaan. Niinpä kiinalaiset kommunistit pyrkivät Guomindangiin soluttautumalla manipuloimaan sitä.
Mao uskoi tämän politiikan olevan hyvä keino kommunistien valtaan nostamiseksi, eikä uskonut pikkuisen kommunistisen puolueen mahdollisuuksin nousta sellaisenaan Kiinassa merkittäväksi puolueeksi, kuten hän teki selväksi Kiinan kommunistisen puolueen 3. puoluekokouksessa. Tämän politiikan kannatus ja merkittävä ”myyräntyö” Kuomintangissa nostivat Maon uudelleen yhdeksi KKP:n merkkihenkilöistä. Kuomintang organisoitiin uudelleen ja kommunistipuolueen jäsenet saivat merkittävän osan kansallisen puolueen viroista. Samaan aikaan Neuvostoliitto rahoitti merkittävästi – samoin kuin se oli rahoittanut myös Kommunistista puoluetta – Kuomintangia ja koulutti sille sotilaita. Mao toimi aktiivisesti Kuomintangissa ja hän pääsi jopa sen korkeimman elimen, Toimeenpanevan keskuskomitean, jäseneksi.
Myöhemmin Mao alkoi kuitenkin vieraantua sekä KKP:stä että Kuomintangista. Vuoden 1924 aikana hänen toimintansa alkoi passivoitua ja saman vuoden lopulla hänet hiljalleen syrjäytettiin erilaisista viroista KKP:ssä. Niinpä hän muutti takaisin vanhaan kotikaupunkiinsa Shaoshaniin. Näihin aikoihin kommunistit lujittivat edelleen valtaansa Kuomintangissa ja kansallinen puolue alkoi monilta osin muistuttaa kommunistista puoluetta. Tämän ajan Mao vietti Shaoshanissa toimien enemmän tai vähemmän aktiivisesti kansallisessa puolueessa.
Kansallismielisten valtaannousu
Vuosina 1926–27 kansallismieliset aloittivat Pohjoisena sotaretkenä tunnetun kampanjan, jonka tavoitteena oli korvata Pekingin hallitus uudella kansallismielisellä hallituksella. Tämä retki käsitti myös Hunanin, johon pystytettiin Kansallismielinen maakuntahallitus Changshaan. Käytännössä tämä tarkoitti lukuisien kommunistityyppisten ammattiliittojen ja -yhdistysten perustamista ja vanhan, feodalistisen yhteiskuntajärjestelmän hajoamista. Se tarkoitti myös sitä, että sotapäälliköiden hallitsemat pienet, puoli-itsenäiset alueet käytännössä lakkautettiin. 
Väkivaltaisuudet alkoivat kun köyhä maaseutuväestö alkoi ryöstellä rikkaampia ja murhata näitä. Joulukuussa 1926 Hunanissa väkivaltaisuudet riistäytyivät käsistä ja Maoa pyydettiin yhtenä merkittävimmistä työväestön organisoijista rauhoittamaan tilanne. 20. joulukuuta Mao piti Changshassa puheen, jossa hän kehotti maltillisesti olemaan vielä purkamatta sotaherrojen ja rikkaamman väestön valtaa, vaan keskittymään talouden ja työolosuhteiden parantamiseen.
Väkivaltaisuudet Hunanissa eivät kuitenkaan laantuneet vaan pikemminkin yltyivät – tuskin kuitenkaan Maon puheen takia. Varakkaampaa väestöä surmattiin mielivaltaisesti. Kun Maolta maaliskuussa 1927 kysyttiin toimintaohjeita hän totesi, että ”yksi tai kaksi kuollutta ei ole kovin iso juttu.”[4] Samaan aikaan toteutettiin myös maanjakoa, osin mielivaltaisesti talonpoikien omilla päätöksillä, osin komiteoiden toimeenpanemana. Myös Mao toimi tällaisissa komiteoissa ja vuoden 1927 huhtikuussa hänet ylennettiin KKP:ssa takaisin keskuskomiteaan, josta hänet oli kaksi vuotta aiemmin erotettu.
Opposition romahdus
Kansallismielisten noustua Kiinassa merkittävimmäksi valtakeskittymäksi (Kuomintang hallitsi muodollisesti koko Kiinaa, vaikka suuri osa alueista oli paikallishallintojen hallussa) alkoi Kuomintangissa esiintyä Neuvostoliiton ja kommunistien vastustusta. Neuvostoliitto ei enää ollut tarpeellinen valtataistelussa Kiinan herruudesta ja Kansallisessa puolueessa pitkään vallinnut tyytymättömyys Moskovan linjan noudattamisesta pääsi valtaan. 
Tammikuussa 1926 pidetyssä Kuomintangin 2. puoluekokouksessa nämä mielipiteet myös tuotiin ilmi. Puoluekokouksen edustajista Kuomintangissa noin kolmannes oli kommunisteja, siis huomattavasti enemmän kuin kommunistien määrä kaikista jäsenistä.
Tilanne kärjistyi nopeasti ja vuoden kuluessa suurin osa korkea-arvoisista kansallismielisistä (kommunistien oppositiota lukuun ottamatta) otti etäisyyttä Neuvostoliittoon ja vaati sitä myös puolueen yleiseltä linjalta. 6. huhtikuuta 1927 opposition laajuus paljastui kokonaisuudessaan, kun Pekingissä toimiva hallitus sai viranomaisten tutkimusten tuloksena haltuunsa joukon neuvostoliittolaisia asiakirjoja, joista selvisi, että Neuvostoliiton lopullisena tavoitteena oli asettaa Kiinaan sosialistinen nukkehallitus. 
Yhtä lailla asiakirjoista selvisivät Kiinan kommunistisen puolueen yhteydet Neuvostoliittoon ja vastaavanlaiset pyrkimykset vallankumoukseen. 12. huhtikuuta kansallismielinen kenraali Tšiang Kai-šek antoi määräyksen Kuomintangin puhdistamisesta ja julkaisi luettelon pidätettävistä, joukossa myös Máo Zédōng.
Puhdistus
Puhdistukset Tšiang Kai-šekin johdolla alkoivat samaisessa huhtikuussa 1927, kun noin 60 kiinalaista kommunistia, joukossa KKP:n merkittävimpiin johtajiin kuuluva Li Dazhao, pidätettiin. Monet heistä, myös Li, teloitettiin kuristamalla. Annettiin määräyksiä kommunistien pidättämiseksi, ja Shanghaissa, jossa Kiinan kommunistisen puolueen päämaja toimi, aloitettiin kampanja punaisten pidättämiseksi. 
Puolueen johtoa ei kuitenkaan onnistuttu kokonaisuudessaan tuhoamaan, vaan se painui Shanghaissa ”maan alle”. Kommunistien aseistetut joukot pyrittiin riisumaan aseista, missä jossain määrin myös onnistuttiin. Samaan aikaan Wuhanissa toimiva Kuomintangin johtaja Wang Jingwei aloitti omalla tahollaan kommunistien vainot ja ilmoitti olevansa Tšiang Kai-šekin puolella. Tšiang Kai-šek oli käytännössä noussut Kiinan kansallisen puolueen johtohenkilöksi.
Vuoden loppuun mennessä kymmeniä tuhansia kommunisteja oli surmattu. Niinpä Mao lähti nyt vainoja pakoon, mutta se ei ollut helppoa, sillä kiinalaisten yleinen mielipide Kuomintangin hallitsemilla alueilla oli kommunisminvastainen.
Vallankumous

Vallankumouksen alkuvuodet
Vuonna 1927 Mao osallistui kuuluisaan syksyn sadonkorjuun kapinaan Changshassa, Hunanissa, jossa hän johti yhtä kommunistien armeijoista. Toinen merkittävä kapinan johtaja oli Zhou Enlai, josta myöhemmin tuli Maon ulkoministeri. Täällä Mao komensi ”Työläisten ja talonpoikien vallankumousarmeijaksi” kutsuttua osastoa, mutta armeija lyötiin lukuisissa taisteluissa. Lyödyt joukot vetäytyivät Jiangxiin, missä joukot uudelleenorganisoitiin. 
Uudelleenorganisoinnin yhteydessä voimaan myös astui käsky jonka mukaan joka komppaniaan piti asettaa puolueen määräämä poliittinen komissaari joka antaisi poliittisia ohjeita KKP:n määräyksiin perustuen. Kansallismielisten painostuksen vuoksi kommunistit joutuivat kuitenkin vetäytymään ￼￼Jinggang-vuorille jossa hän tapasi paikalliset sotapäälliköt Yuan Wencai ja Wang Zuo jotka alkoivat tehdä yhteistyötä Maon kanssa.[7]
Jinggang-vuorilta käsin Mao laajensi tukialueensa lopulta hyvin suureksi. Kun Zhu Den armeija joka oli kärsinyt pahoja tappioita kansallismielisiä vastaan vetäytyi alueelle, se ja Maon omat joukot liittyivät yhteen ja muodostivat Kiinan työläisten ja talonpoikien puna-armeijan.[8] Jinggang-vuorilta käsin punaiset kävivät hyvinkin menestyksekästä sissisotaa keskushallitusta vastaan. Vuorilla Mao myös meni naimisiin paikallisen naisen, He Zizhenin kanssa.
1930 punaiset alkoivat laatia suunnitelmaa jonka mukaan Kiinan eteläiselle ydinalueelle perustettaisiin kommunistinen valtio, joka kattaisi myös joitain suuria kaupunkeja, kuten Changshan ja Nanchangin. Maon tehtäväksi tuli vallata Nanchang. Toinen merkittävä punainen kenraali, Peng Dehuai, sai tehtäväkseen vallata Changshan. Molemmilla miehillä oli komennossaan noin 15000 miestä,[9] joka oli tuon ajan Kiinassa hyvin suuri armeija. 
Mao kuitenkin epäonnistui Nanchangin valtauksessa, kun taas Peng sai vallattua Changshan, jossa hän julisti kommunistisen hallinnon ja johti perusti päämajan yhdysvaltalaisten perustamassa entisessä raamattuopistossa.[10] Peng pystyi pitämään asemansa Changshassa kaikkiaan 11 päivää, minkä jälkeen kansallismieliset yhdysvaltalaisen tykkiveneen USS Palosin tuella ajoivat kommunistit kaupungista. Kun Pengin ja Maon yhdistyneet joukot yrittivät vallata kaupunkia uudestaan, se johti vain rajuihin tappioihin ja Maon entisen vaimon Yang Kaihuin teloitukseen.
Pitkä marssi
Kenraali Tšiang Kai-šek, Kuomintang-puolueen puheenjohtaja, päätti tuhota kommunistit. Hän yritti useita kertoja nujertaa Jianxin neuvoston, mutta Kuomintangin joukot onnistuivat tässä vasta silloin, kun neuvostoliittolaisia ohjeita noudattanut kommunistisen puolueen johto syrjäytti Maon neuvoston johdosta. 
Syyskuussa 1934 kommunistien armeija lähti Maon johdolla pitkälle marssille Jianxista Shaanxiin. Vaikka tämä 9600 kilometriä pitkä matka toikin kommunisteille kansan keskuudessa kunnioitusta ja uskottavuutta, suurin osa Maon sotilaista menehtyi matkan varrella.
Yananin punaiset
Mao alkoi johtaa kommunistien taistelua hallitusta vastaan Shaanxista käsin, kunnes japanilaiset hyökkäsivät Kiinaan. Hän liittoutui väliaikaisesti Kuomintangin kanssa ja taisteli japanilaisia vastaan Kiinan–Japanin sodassa vuosina 1937–1945.
Kommunistisen Kiinan synty
Sodan päätyttyä Kiina vajosi uudelleen sisällissotaan, jonka kommunistit lopulta voittivat. Valtavia tappioita ja menetyksiä kokenut Puna-armeija valloitti entisen Qing-dynastian aikaisen pääkaupungin, Pekingin. Tšiang Kai-šek ja hänelle uskolliset sotilaat pakenivat Taiwanin saarelle. 1. lokakuuta 1949 Mao Zedong julisti Kiinan kansantasavallan syntyneeksi, minkä jälkeen Kiinan pääkaupunki siirtyi Nanjingista uudestaan Pekingiin. Mao kävi valtiovierailulla Moskovassa 4. tammikuuta 1950[11].
Kansantasavallan johdossa
Kiinasta alettiin tehdä kommunistista valtiota, ja Mao halusi kollektivisoida maan mahdollisimman nopeasti. Maassa laitettiin toimeen myös joukko uudistuksia, kuten vuonna 1956 käynnistetty sadan kukan kampanja ja sitä seurannut oikeistonvastainen kampanja. Mallia hallintoon katsottiin kuitenkin edelleen Neuvostoliitosta, ja Neuvostoliiton mallin mukaan pyrittiin nostamaan esiin raskasta teollisuutta. Niinpä vuonna 1958 Mao Zedong käynnisti taloudellisen ja sosiaalisen suunnitelman nimeltä ”Suuri harppaus” (kiin. 大跃进, Dàyuèjìn). 
Sen tavoitteena oli käyttää Kiinan suurta väkilukua maan muuttamiseksi pääosin maatalousvaltaisesta, talonpoikien hallitsemasta taloudesta nykyaikaiseksi ja teollistuneeksi kommunistiseksi yhteiskunnaksi. Mao Zedong perusti ohjelmansa tuotantovoimien teoriaan. Suuren harppauksen aikana muun muassa miljoonat työläiset laitettiin valmistamaan terästä kotitekoisissa masuuneissa. Mao uskoi, että suuren harppauksen ansiosta Kiina ylittäisi Ison-Britannian teräksen tuotannossa seuraavan 15 vuoden kuluessa. 
Hänen tekemänsä virhelaskelmat kuitenkin aiheuttivat sen, että kukaan ei enää korjannut satoa ja maatalous romahti. Ennätyssuuri sato tuhoutui ja jopa 40 miljoonaa kiinalaista oli ehtinyt kuolla nälkään ennen kuin harppaus lopetettiin vuonna 1960. Vielä suurempi tekijä maanviljelijöiden ylityöllistämisen lisäksi suuressa nälänhädässä oli Kiinan johdon suosittelema lysenkolainen maatalousoppi, joka muun muassa suositteli peltojen lannoittamista kuivalla savella ja kasvien istuttamista mahdollisimman lähelle toisiaan. 
Suuri harppaus nähdään nykyään sekä Kiinassa että sen ulkopuolella merkittävänä taloudellisena epäonnistumisena ja valtavana inhimillisenä katastrofina. Syyt siihen miksi Maon hallinto reagoi niin hitaasti Suuren harppauksen aiheuttamaan kärsimykseen maaseudulla olivat monet. Maaseudulla komissaarit eivät uskaltaneet kertoa totuutta ylöspäin puolueportaassa, eikä maaseudun kärsimys siksi näkynyt kaupungeissa ennen kuin ruokatoimitukset niihin häiriintyivät. Suuren harppauksen epäonnistumisen vuoksi Maon ote kommunistisen puolueen johdosta heikkeni vähäksi aikaa.[12]
Samoihin aikoihin suhteet Neuvostoliittoon kylmenivät suorastaan vihamielisiksi. Mao piti valtaannoussutta Nikita Hruštšovia liian oikeistolaisena ja kuvaili Neuvostoliittoa ”revisionistiseksi luopioklikiksi”.
Liu Shaoqi ja Deng Xiaoping olivat luoneet käytännönläheistä hallintomallia Kiinassa, mutta Mao ei katsonut sen vastaavan kommunismin ihanteita. Toisaalta taiteessa arvosteltiin Kiinan johtajia, epäsuorasti myös Maoa.
Vuonna 1964 julkaistiin kuuluisa teos Otteita puhemies Mao Zedongin teoksista eli Pieni punainen kirja, jossa esiteltiin Mao Zedongin ajatuksia. Teoksesta tuli maailman toiseksi yleisin kirja heti Raamatun jälkeen. Seuraavana vuotena Zedong julkaisi 23 kohtaa, joissa hän kehotti kansalaisia arvostelemaan vapaasti kaikkia Kiinan johtajia, lukuun ottamatta häntä itseään. Tästä liikkeelle lähtenyt kulttuurivallankumous synnytti punakaarteja, innostuneesta nuorisosta koostuvia laumoja, jotka perustivat omia tuomioistuimia ja hävittivät vapaasti vanhoja kulttuurimerkkejä Kiinasta. 
Punakaartilaiset kävivät intellektuellien ja maan johtajien kimppuun ja tilanne erityisesti kaupungeissa muuttui täydeksi sekasortoiseksi kaaokseksi, jota ei enää johtanut kukaan, ei edes itse Mao. Kiina vajosi anarkiaan ja kaaokseen, jonka tutkijat uskoivat pysäyttäneen maan kehityksen seuraavaksi kymmeneksi vuodeksi. Mao lopetti arviolta miljoona kuolonuhria vaatineen kulttuurivallankumouksen vuonna 1969, mutta virallisesti sen katsotaan päättyneen vasta hänen kuolemaansa.
Kulttuurivallankumous kuitenkin pönkitti Maon valtaa ja hänestä tuli Kiinan nuorison suuri idoli. Vanhetessaan hän sairastui eri lähteistä riippuen joko ALS-tautiin tai Parkinsonin tautiin, ja hänen seuraajansa asemasta käynnistyi valtataistelu. Neljän koplan johtama vasemmistosiipi vaati massojen mobilisaation jatkamista ja alkoi mustamaalata Maon mainetta. Zhou Enlain avustamana Mao nimitti seuraajakseen Hua Guofengin, joka vähitellen teki tilaa Deng Xiaopingin ajamille talousuudistuksille.
Mao Zedong menehtyi 9. syyskuuta 1976[13] sairauskohtaukseen 82-vuotiaana Pekingissä. Hänen ruumiinsa palsamoitiin ja vietiin Pekingissä sijaitsevaan mausoleumiin, joka nykyisin toimii suosittuna matkailukohteena.
Maon henkilökultti

Maon henkilökulttia alettiin rakentaa hänen valtaannousunsa jälkeen 1949. Henkilökultti kohosi mahtavaksi työkaluksi, jota Mao myös käytti vihollistensa lyömiseen ja oman valtansa pönkittämiseen. Mao alkoi esiintyä enenevässä määrin Kiinan kommunistisen puolueen propagandajulisteissa varhaiselta 50-luvulta eteenpäin. 
Kun Suuri harppaus johti osittain Maon syrjäyttämiseen, myös henkilökultin voima väheni. Se kuitenkin kohosi uudelleen mahtavaksi kulttuurivallankumouksen aikana, jolloin Maon sitaattikokoelma Pieni punainen kirja yleistyi nopeasti maailman yleisimmäksi kirjaksi Raamatun jälkeen. Punaisen kirjan kerrottiin ”…tarjoavan elämän henkäyksen Tiibetin ylängöllä henkeä haukkoville sotilaille, saaneen innostuneet työläiset nostamaan uppoavaa Shanghain kaupunkia kaksi senttiä, sai epätarkat meteorologit ennustamaan säätä oikein ja kirurgit ompelemaan irronneita sormia takaisin paikoilleen.”[14]
Lin Biaon avulla Kiinan kansanarmeijasta myös tehtiin henkilökultin levittämisen väline, samaten kiinalaisista nuorista kootut Punakaartit levittivät henkilökulttia. Kulttuurivallankumouksen jälkeen uskonnollisempia piirteitä Mao-kultista alettiin karsia pois. Viimeistään Deng Xiaopingin valtaannousun jälkeen alkaneen liennytyksen myötä henkilökultti purettiin lopullisesti, joskin Deng piti huolen ettei Maoa julkisesti arvosteltu omana valtakautenaan.

Yksityiselämä
Perhe
Maolla oli useita vaimoja:
Luó Yīxiù (罗一秀, 1889-1910), shaoshanilainen, avioliitossa 1908-1910
Yáng Kāihuì, (杨开慧, 1901-1930) changshalainen, avioliitossa 1921-1927
Hè Zǐzhēn, (贺子珍, 1910-1984) jiangxilainen, avioliitossa 1928-1939
Jiāng Qīng, (江青, 1914-1991), avioliitossa vuodesta 1939 Maon kuolemaan
Hänen vanhempansa olivat:
Äiti Wen Qimei, (文七妹, 1867-1919)
Isä Mao Yichang (毛贻昌, 1870-1920), nimi kirjoitetaan joskus myös Mao Shunsheng (毛顺生) tai Mao Jen-sheng
Isoisä Mao Enpu (毛恩普)
Maon sisarukset jotka elivät aikuisikään asti:
Mao Zemin, (毛泽民, 1895-1943), nuorempi veli
Mao Zetan, (毛泽覃, 1905-1935), nuorempi veli
Mao Zehong, sisar (Guomindangin murhauttama vuonna 1930)
Maon vanhemmilla oli yhteensä kuusi poikaa ja kaksi tytärtä. Kaksi veljeä ja sisar kuolivat lapsina, eloonjäänytkin sisar melko nuorena. Maon veljet Zemin ja Zetan olivat kommunisteja joita Mao käytti apulaisinaan. Molemmat veljet kuolivat Kiinan sisällissodan aikana, samoin Maon toinen vaimo Yang Kaihui.
Kaikissa Maon sisarusten nimissä esiintyy sama ze (泽) kuin Maon Zedong-nimessäkin. Tämä on tyypillinen kiinalainen nimeämistapa. Zedong-nimi tarkoittaa idän valaisijaa (ze, valaista; dong, itä). Veljien nimet olivat Zemin ja Zetan, jossa Zemin tarkoitti kansan valaisijaa ja Zetan "tanin" valaisijaa (jossa tan mahdollisesti tarkoittaa Xiangtanin maakuntaa). Sukunimi Mao (毛) merkitsee karvaa.
Maolla oli ainakin neljä lasta:
Mao Anying (毛岸英), Yang Kaihuin poika, avioitui Liu Siqin (刘思齐) kanssa. Heillä oli poika Liu Songlin (刘松林). Mao Anying kuoli Korean sodassa.
Mao Anqing (1923–2007), Yang Kaihuin poika, avioitui Shao Huaa (邵华) kanssa. Heillä oli poika Mao Xinyu (毛新宇) ja lapsenlapsi Mao Dongdong joka on viimeinen Maon suvun elossa oleva mies.
Li Min (李敏), He Zizhenin tytär. Avioitui Kong Linghuan (孔令华) kanssa. Heillä oli poika Kong Ji'ning (孔继宁) ja tytär Kong Dongmei (孔冬梅).
Li Ne (李讷), Jiang Chingin tytär (Jiang Chingin alkuperäinen nimi oli Li), avioitui Wang Jingqingin (王景清) kanssa. Heillä oli poika Wang Xiaozhi (王效芝).
Monissa lähteissä kerrotaan että Maolla oli myös useita muita lapsia jotka vallankumouksen ja pitkän marssin aikana jouduttiin jättämään erilaisille paikallisille perheille hoitoon.[15] Näitä lapsia tai heidän jälkeläisiään ei tunneta varmasti.
Yksityiselämä
Mao oli herkkusuu, joka oli riisin suhteen todella tarkka.[16] Maon tee oli Kiinan parasta teelajiketta, Lohikäärmeen kaivoa. Maon sängyssä saattoi olla viisi naista yhtä aikaa. Mao perusteli sukupuolista käyttäytymistään perimätiedolla, jonka mukaan ensimmäinen Kiinaa hallinnut keisari oli kuolematon oltuaan sukupuoliyhteydessä tuhannen nuoren neitsyen kanssa.[17]
Lääkäreitä Mao inhosi näiden pessimistisyyden vuoksi. Mao ei myöskään peseytynyt päiväkausiin. Myös säännöllinen päivärytmi oli Maolle kauhistus. Maoa hoitanut lääkäri Li Zihui kertoi Maon kammonneen asioiden jämähtämistä paikoilleen ja Zihuin mukaan Mao rakasti mullistuksia. Päämääräänsä pyrkiessään Mao ei välittänyt kuolevien ihmisten määrästä.[18]
Lin mukaan Maon emotionaaliset kyvyt olivat todella vajavaiset. Mao ei tuntenut rakkautta eikä lämpöä.[19] Mao oli Li Zhisuin mukaan tunteeton, persoonallisuushäiriöstä kärsinyt vainoharhainen narsisti: Mao närkästyi todella herkästi kritiikistä, syytti puoluetovereitaan salaliitoista ja laittoi palvelijat maistamaan ruokiaan pelätessään tulevansa myrkytetyksi.[20]
Katso myös
Kiinan kansantasavallan historia
Maon uinti Jangtsessa
Lähteet
Kirjallisuus
Citation error, replace with{{cite book| author = Chang, Jung & Halliday, Jon| title = Mao| location = Helsingissä| publisher = Otava| year = 2006| version = (Mao: The unknown story, 2005.) Suomentanut Jaana Iso-Markku| id = ISBN 951-1-13168-0}}
Tietojätti – Gummeruksen yksiosainen tietosanakirja, ISBN 951-20-2429-2
Citation error, replace with{{cite book| title = Ratkaisun hetket: 100 tapahtumaa, jotka muuttivat maailmaamme| location = Helsinki| publisher = Valitut palat| year = 1995| version = Perustuu englanninkieliseen teokseen When, where, why and how it happened. Alkuperäisteoksen päätoimittaja: Asa Briggs| id = ISBN 951-584-073-2}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Mao Tse-tung| title = Runot| location = Helsinki| publisher = Tammi| year = 1973| version = Suomentanut Pertti Nieminen| id = ISBN 951-30-2681-7}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Pantsov, Alexander V.| title = Mao: The Real Story| location = New York| publisher = Simon & Schuster| year = 2012| version = Translated from Russian by Steven I. Levine| isbn = 978-1-4516-5447-9}}
Aiheesta muualla

. Diktaattoripörssi.
. Murros.net.
. Sosialismi.net.
. Cnn.com. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
. The Encyclopedia of Marxism. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
. 
. (in French)

Luokka:Ateistiset ajattelijat ja aktivistit
Luokka:Diktaattorit
Luokka:Kiinan kansantasavallan johtajat
Luokka:Kiinalaiset kommunistit
Luokka:Maolaiset
Luokka:Sotateoreetikot
Luokka:Vuonna 1893 syntyneet
Luokka:Vuonna 1976 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit