Question: Milloin hautausmaat on keksitty?

Tuhkaus



Tuhkaus eli polttohautaus tai tuhkahautaus on hautaustapa, jossa ruumis poltetaan.
Nykyaikana vainaja poltetaan arkussa krematoriossa. Palamisen jälkeen vainajan tuhka laitetaan uurnaan. Uurna haudataan yleensä hautausmaalle, mutta luvanvaraisissa tapauksissa voidaan tuhka ripotella myös luontoon, esimerkiksi vesistöön.[1]
Erityisesti hindulaisuudessa on vielä nykyisinkin tapana polttaa kuolleen ruumis roviolla. Viikingit polttivat ruumiit aikoinaan puuveneissä.
Yleisyys
Tuhkauksen yleisyys vaihtelee suuresti maittain. Japanissa lähes kaikki vainajat tuhkataan, ja tuhkaus on hyvin yleistä myös Taiwanissa, Hongkongissa ja Singaporessa. Euroopan maista vuonna 2010 esimerkiksi Sveitsissä, Tšekissä, Ruotsissa, Isossa-Britanniassa ja Alankomaissa selvästi yli puolet vainajista tuhkattiin.[2]
Uskonnot ja polttohautaus
Hautaustapoja on maailmassa monia uskonnosta ja kulttuurista riippuen. Polttohautaus on joissakin uskonnoissa yleinen ja suosittu, toisissa taas se on vieroksuttu tai kokonaan kielletty.  
Perinteisesti kristillinen kirkko on kieltänyt polttohautauksen, koska ruumiin polttaminen roviolla on pakanallinen tapa ja estää lisäksi "ruumiin ylösnousemuksen". Valtaosassa kristillistä maailmaa polttohautaus ei ole käytössä. 
Keskiajalla Euroopassa polttohautausta käytettiin vain äärimmäisissä poikkeusoloissa, kuten nälänhätien, kulkutautien ja kaupunkien piiritysten aikana sekä kirkollisena lisärangaistuksena, kuten myös hautaamista "siunaamattomaan maahan", toisin sanoen hautausmaiden ulkopuolelle. Näin meneteltiin esimerkiksi itsemurhaajien kohdalla - olivathan he "kapinoineet Jumalan tahtoa vastaan" riistämällä oman henkensä. 
Protestanttisessa maailmassa polttohautaus alkoi yleistymään 1800-luvulla nykyaikaisen krematorioteknologian syntyessä. Käytäntö kuitenkin vaihtelee paljon maittain ja kirkkokunnittain. Ensimmäinen vainajan tuhkaus varta vasten rakennetussa uunissa tapahtui Milanossa Italiassa vuonna 1876.[3]
Toisen maailmansodan jälkeen polttohautauksen suosio laski jyrkästi Euroopassa. Tämä johtui vastenmielisyydestä juutalaisten kohtelua kohtaan sodan aikana, jolloin miljoonia juutalaisia surmattiin kaasukammioissa ja poltettiin krematorioissa. Myöhemmin polttohautaus alkoi taas yleistymään erityisesti Euroopan suurissa kaupungeissa.  
Katolinen kirkko vapautti polttohautauksen vuonna 1960. Ortodoksinen kirkko hyväksyy polttohautauksen vain poikkeustapauksissa. 
Islamin piirissä polttohautausta pidetään pakanarituaaleihin viittaavana ja sitä paheksutaan. Juutalainen laki puolestaan kieltää polttohautauksen ja myöhemmin se on yhdistetty holokaustiin. Äärijuutalaiset ovatkin pyrkineet kieltämään polttohautauksen ja tuhonneet krematorioita.[4]
Tuhkaus Suomessa
Tuhkaa ei Suomessa saa jakaa ja se on haudattava viimeistään vuoden kuluttua kuolemasta[5]. 
Suomen ensimmäinen krematorio perustettiin vuonna 1926 Hietaniemen hautausmaan lähelle. Nykyisin varsinkin suurissa kaupungeissa tuhkaaminen on yleistä. 
Vuonna 2016 Suomessa tuhkattiin enemmistö, 51 prosenttia, vainajista.[6] Espoossa ja Vantaalla vainajista kaksi kolmasosaa tuhkataan. Tampereella ja Turussa tuhkataan 77 prosenttia. Helsingissä tuhkataan 84 prosenttia vainajista.[7] Helsingissä arkkuhautauksia tehdään nykyisin vain Malmin hautausmaalle, ortodoksisille hautausmaille ja juutalaiselle hautausmaalle, Vantaalla Honkanummen hautausmaalle. 
Erityisesti suurissa kaupungeissa arkkuhautapaikan löytäminen kaikille vainajille olisi vaikeaa, jos tuhkaus ei olisi niin yleistä. Pääkaupunkiseudulla on muun muassa paljon sukuhautoja, joihin ei mahdu enää yhtään arkkua, mutta tuhkauurnaa käyttämällä sukuhautojen käyttöä voidaan jatkaa.[8]
On kuitenkin pidetty tärkeänä, että kaupunkien kasvaessa ja uusia hautausmaita rakennettaessa perinteiseen arkkuhautaukseen annetaan riittävästi hautapaikkoja. 
Polttohautaus tai tuhkaus ei ole varsinaisesti kristilliseen uskoon tai perinteeseen liittyvä hautaustapa, vaan enemmänkin käytännön sanelema menettely koska hautausmaiden ylläpito varsinkin suurissa kaupungeissa on kallista. 
Hautauksessa ei ole kyse ainoastaan vainajan teknisestä hautaamisesta, vaan hautaustapa on sekä uskonnollinen että mitä suurimmassa määrin tunnekysymys. Kaikki eivät halua tulla tuhkatuiksi.
Hautaustavan suhteen on vainajan tahtoa aina kunnioitettava. Jos ei halua tulla tuhkatuksi, asia on syytä kirjallisesti julkituoda läheisille tai muille luotetuille henkilöille. 
Tuhkaus on laillinen vain ja ainoastaan, jos se on suoritettu krematoriossa. Vainajan roviolla polttamisesta voi saada syytteen hautarauhan rikkomisesta. 
Uurnat ja uurnaholvi

Nykyisten määräysten mukaan tuhkauurnan on oltava puuta tai muuta maatuvaa ainetta. Monet perheet valmistavatkin itse tarvittavat uurnat, jotka voidaan koristella valokuvilla tai koristemaalauksin. Uurnan täytön ja sinetöinnin hoitaa kuitenkin aina alan ammattilainen.
Uurnaholvi eli kolumbaario on tuhkahautauksen muoto ja vaihtoehto uurnaholville ja muistolehdolle. Tuhkaholvi on luonnonkivestä valmistettu hautamuistomerkki, jonka sisään vainajan tuhkat sijoitetaan. Tuhkaholvi mahdollistaa sukuhautausperinteen jatkamisen tuhkahautauksessa, koska yhteen muistomerkkiin voidaan sijoittaa kymmenienkin ihmisten tuhkat. Se voidaan sijoittaa myös yksityiselle maaperälle, Suomessa lääninhallituksen luvalla.[9][10]
Katso myös
Promessointi - ruumiin pulveroiminen nestetypellä ja pakastekuivauksella
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Lahtinen, Tuomo| title = Polttohautaus Suomessa: Aatehistoria ja kehitys| location = Turku| publisher = Åbo akademi| year = 1989| version = Religionsvetenskapliga skrifter 18| id = ISBN 951-649-571-0}}
Aiheesta muualla
.
Arno Forsius: . Tiimalasi 3/2010.
Anna Takala: . Espoon seurakuntasanomat 9.11.2009.
Teija Loponen: . Vartti 19.8.2008.
Tapani Ripatti: . Ylen uutiset 29.10.2009.

Luokka:Hautaus
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit