Question: Mikä oli Kasserinesolan taistelun lopputulos?

Kasserinesolan taistelu



Kasserinesolan taistelu oli 19. helmikuuta – 25. helmikuuta 1943 käyty toisen maailmansodan taistelu  Pohjois-Afrikan rintamalla osana Tunisian taisteluita. Taistelu käytiin kenraali Erwin Rommelin komentaman Deutsches Afrikakorpsin ja kenraali Lloyd Fredendallin komentaman Yhdysvaltain II armeijakunnan välillä Kasserinesolassa, joka on noin kolme kilometriä leveä aukko Atlasvuorilla keskisessä Tunisiassa.
Tausta

Yhdysvaltalaiset ja brittiläiset joukot nousivat maihin Pohjois-Afrikassa 8. marraskuuta 1942[1] vain päiviä sen jälkeen, kun kenraali Bernard Montgomeryn joukot olivat murtaneet saksalaisten linjat toisessa El Alameinin taistelussa[2]. Vastatakseen kahden rintaman uhkaan ja turvatakseen mahdollisimman lyhyet huoltoreitit saksalaisia ja italialaisia joukkoja siirrettiin Sisiliasta valtamaan Tunisiaa, jonka maasto soveltui hyvin puolustukseen.
Maihinnousun aikaan läntinen autiomaa oli lähes ilman puolustajia, mutta yhdysvaltalaiset yrittivät neuvotella Vichyn Ranskan komentajien kanssa liittymisestä liittoutuneisiin[3], eivätkä käyttäneet hyväkseen tilaisuutta sulkea Rommelin selusta ajoissa. Useita yrityksiä tehtiin Tunisian valloittamiseksi ennen saksalaisten saapumista, mutta huonon koordinoinnin ja erinomaisen puolustusmaaston mahdollistivat pienten saksalais- ja italialaisjoukkojen torjua nämä yritykset.
23. tammikuuta 1943 Montgomeryn brittiläinen 8. armeija valtasi Rommelin päähuoltotukikohdan Tripolin, mihin Rommel oli varautunut ottamalla haltuun ranskalaisten italialaisten hyökkäyksen varalle rakentaman puolustuslinjan (Mareth-linja) estääkseen liittoutuneiden  pääsyn Libyasta eteläiseen Tunisiaan. Näin Atlasvuoret lännessä ja Syrtinlahti idässä muodostivat luonnolliset puolustuslinjat, joiden avulla liittoutuneiden joukkoja oli helppo pidätellä.
Faïd
Tätä suunnitelmaa horjutti ainoastaan se, että pieni joukko Yhdysvaltain sotilaita oli jo ylittänyt Atlasvuoret perustaen eteentyönnetyn tukikohdan Faïdiin vuorten itäpuolelle. Tämä asetti ne erinomaiseen asemaan eristää Rommelin joukot pohjoisempana olevista joukoista ja katkaista hänen huoltoreittinsä, jota saksalaiset eivät voineet sallia tapahtuvan.
Deutsches Afrikakorpsin joukot saavuttivat linjan 30. tammikuuta, jolloin Saksan 21. panssaridivisioona jyräsi ranskalaiset puolustajat. Yhdysvaltain 1. panssaridivisioona teki useita yrityksiä pysäyttää saksalaisten eteneminen, mutta kaikki kolme divisioonan rykmenttien muodostamaa taisteluosastoa joutuvat huomaamaan olevansa klassista salamasodankäyntiä vastassa, sillä joka kerta yrittäessään asemiin, he joutuivat toteamaan asemat jo vallatuiksi ja kärsivät raskaita tappioita saksalaisten puolustajien vastahyökkäyksistä. Kolmen päivän kuluttua yhdysvaltalaiset joukot vetäytyivät vuorten juurelle.
Tästä hetkestä alkaen Tunisia oli saksalaisten hallinnassa ja pääsy rannikon alaville maille oli estetty. Yhdysvaltain joukot hallitsivat vielä Atlasvuorten keskellä olevaa karkeasti kolmionmuotoista aluetta, mutta tiet sieltä itään oli suljettu. Kahden viikon ajan Rommel esikuntineen harkitsi seuraavaa siirtoa. Lpulta Rommel päätti, että hän voisi parantaa huoltotilannetta ja edelleen vähentää yhdysvaltalaisista hänen sivustalleen aiheutuvaa uhkaa hyökkäämällä kohti kahta yhdysvaltalaista huoltovarikkoa, jotka sijaitsivat vähän länteen vuorten Algerian puoleisesta läntisestä haarasta. Vaikka hänellä ei ollut kiinnostusta vuorten keskellä sijaitsevia tasankoja kohtaan, niin nopea isku tuottaisi huoltotarvikkeita ja osaltaan sekoittaisi Yhdysvaltain suunnitelmia.
4. helmikuuta 21. panssaridivisioona aloitti hyökkäyksen kohti Sidi Bou Zidiä lännessä, noin 16 kilometriä Faïdista Atlasvuorten keskisillä tasangoilla[4]. Yhdysvaltalaiset kärsivät taistelussa tappion iltaan mennessä. Yhdysvaltalaisten vastahyökkäys seuraavana päivänä torjuttiin helposti ja 16. helmikuuta saksalaiset jatkoivat etenemistä vallatakseen Sbeitlan.
Koska puolustukselle sopivaa maastoa ei ollut, Yhdysvaltain joukot vetäytyivät uusiin asemiin helpommin puolustettavaan Kasserinesolaan vuoriston läntisessä haarassa. Tähän mennessä yhdysvaltalaiset olivat menettäneet 2546 miestä kadonneina, 103 panssaria, 280 ajoneuvoa, 18 kenttätykkiä, kolme panssarintorjuntatykkiä ja ilmatorjuntapatterin.
Kasserine
Rommel teki useita tiedusteluhyökkäyksiä 19. helmikuuta ja päätteli näiden perusteella, että Kasserinesola olisi paras paikka hyökkäykselle. Seuraavana päivänä hän henkilökohtaisesti johti vastamuodostetun Saksan 10. panssaridivisioonan hyökkäystä toivoen valtaavansa huoltovarastoja sillä aikaa kun 21. panssaridivisioona jatkaisi hyökkäystä pohjoiseen Sbiban aukosta[5].
Yhdysvaltalaisten puolustuslinjat murtuivat muutamassa minuutissa, sillä heidän kevyillä tykeillä ja panssareilla ei ollut mitään mahdollisuuksia saksalaisten raskaampaa kalustoa vastaan ja lisäksi heillä ei ollut ollenkaan tai hyvin vähän kokemusta panssarisodankäynnistä. Saksalaiset panssarivaunut Panzer IV ja Tiger torjuivat kaikki M3 Leen- ja Grantin-panssarivaunujen hyökkäykset. Samalla aikaa yhdysvaltalaiset komentajat epätoivoisesti pyysivät radiolla lupaa vastahyökkäykseen tai tykistökeskitykseen, mutta saivat usein etenemisluvan vasta kun taistelulinja oli ohittanut heidät. Jälleen kerran 1. panssaridivisioona huomasi olevansa komennettuna hyödyttömiin asemiin ja hyökkäyksen toisena päivänä kaksi sen taisteluosastoista oli tuhoutunut ja kolmas oli tullut toimintakyvyttömäksi.
Murtauduttuaan solaan saksalaiset joukot jakaantuivat kahtia  edetäkseen solasta luoteeseen johtavia kahta tietä pitkin. Rommel pysytteli 10. panssaridivisioonan pääjoukon mukana pohjoisemmalla Thalaan johtavalla tiellä, kun taas italialais-saksalainen osasto eteni eteläistä tietä kohti Haidraa. Torjuakseen eteläisen osaston 1. panssaridivisioonan, jäljellä oleva taisteluosasto B siirtyi yli 30 kilometriä 20. helmikuuta, mutta se oli kyvytön pysäyttämään saksalaisten etenemistä seuraavana päivänä.
Yhdysvaltain joukkojen taistelutahto alkoi jyrkästi laskea ja iltaan mennessä enenevissä määrin joukkoja oli vetäytynyt jättäen varusteensa kentälle. Sola oli nyt kokonaan avoin ja näytti, että Tébessan varikko olisi saksalaisten ulottuvilla. Erilliset taistelusta poisjätetyt joukot kuitenkin hidastivat epätoivoisilla puolustusyrityksillään saksalaisten etenemistä ja toisena päivänä taistelukentän puhdistaminen vihollisista oli edelleen kesken, kun panssarikärjet jatkoivat etenemistä teitä pitkin.
Tultaessa 21. päivän yöhön 10. panssaridivisioona oli juuri pienen Thalan kaupungin ulkopuolella, josta oli kaksi tietä Tébessaan. Jos kaupunki joutuisi saksalaisten haltuun ja divisioona päättäisi edetä eteläisempää kahdesta tiestä, Yhdysvaltain 9. divisioona pohjoisessa menettäisi huoltoyhteytensä ja 1. panssaridivisioonan taisteluosasto B olisi motissa 10. panssaridivisioonan ja sitä tukevien joukkojen välissä. Samana yönä pieniä brittiläisiä, ranskalaisia ja yhdysvaltalaisia yksiköitä vedettiin rintamalinjasta pohjoisessa ja lähetettiin vahvistuksina linjaan Thalaan. Kun taistelu seuraavana aamuna jatkui, oli puolustus hiukan vahvistunut.
Liian pitkälle edenneenä ja huollon vähäisyyden takia, Rommel päätti keskeyttää hyökkäyksen. Tähän vaikutti myös arvelu, että lähestyvä Brittien 8. armeija saattaisi murtautua Mareth-linjan lävitse, jos sitä ei vahvistettaisi, joten saksalaiset irtaantuivat ja vetäytyivät itään. Yhdysvaltain massiivinen ilmahyökkäys solaan 23. helmikuuta nopeutti saksalaisten vetäytymistä ja 25. helmikuuta sola oli taas yhdysvaltalaisten hallussa.
Jälkipyykki
Taistelun jälkeen molemmat osapuolet tutkivat tuloksia. Rommel oli ylimielinen sekä yhdysvaltalaisten kalustoa että taistelukykyä kohtaan eikä pitänyt heitä uhkana. Tämä osoittautui myöhemmin virheeksi, sillä joukot kehittyivät joka osalta ja sivuuttamalla heidät kykenevinä joukkoina mahdollisti yhdysvaltalaisille saavuttaa useita tärkeitä voittoja häntä vastaan vuonna 1944.
Yhdysvallat tutki taistelun tuloksia vielä tarkemmin ja käynnisti välittömästi joukkojensa uudistamisen. Komentajille annettiin lupa tehdä päätöksiä itse paikalla ilman, että pitäisi kysyä lupa niihin ylemmistä esikunnista ja tehtiin yrityksiä mahdollistaa massiivinen tykistö- ja ilmatuki, jotka aikaisemmin olivat olleet lähes mahdottomia erilaisen komentorakenteen takia. Kaluston puutteisiin puututtiin myös ja Sherman-panssarivaunusta tehtiin standardikalustoa. Sisiliaan saavuttaessa joukot olivat jo huomattavasti vahvempia.
Välittömästi seuraavaan taisteluun Dwight D. Eisenhower päätti alistaa pääosan yhdysvaltalaisista joukoista brittikenraali Harold Alexanderin komentoon. Kun kenraali George S. Patton saapui joukot palautettiin yhdysvaltalaiseen komentoon ja niiden suorituskyky parantui huomattavasti. Maaliskuun puolessavälissä joukot jatkoivat hyökkäysoperaatioita huomattavasti tehokkaammin ja työnsivät hitaasti saksalaisia pois niiden puolustusasemista, kunnes saksalaiset päättivät vetäytyä pohjoiseen Tunisiaan toukokuun alussa.
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Tippelskirch, Kurt von| title = Toisen maailmansodan historia osa 3| location = Porvoo| publisher = WSOY| year = 1962}}
Viitteet

Aiheesta muualla


Luokka:Toisen maailmansodan taistelut
Luokka:Saksan taistelut
Luokka:Italian taistelut
Luokka:Yhdysvaltain taistelut
Luokka:Yhdistyneen kuningaskunnan taistelut
Luokka:Ranskan taistelut
Luokka:Välimeren, Lähi-idän ja Afrikan sotatoimialue toisessa maailmansodassa
Luokka:1943