Question: Milloin nykymuotoiset ylioppilaskirjoitukset otettiin käyttöön Suomessa?

Ylioppilastutkinto Suomessa



Ylioppilastutkinto on lukion päättövaiheessa suoritettava tutkinto, jonka tarkoituksena on selvittää, ”ovatko opiskelijat omaksuneet lukion opetussuunnitelman mukaiset tiedot ja taidot sekä lukion tavoitteiden mukaisen riittävän kypsyyden.”[1] Ylioppilastutkinto on toisen asteen tutkinto. Tutkinnon suorittamista varten lukioissa järjestetään kahdesti vuodessa ylioppilaskokeet, jotka läpäissyt ja lukion oppimäärän suorittanut henkilö on ylioppilas.
Ylioppilastutkinnon johtamisesta, järjestämisestä ja toimeenpanosta vastaa ylioppilastutkintolautakunta. Ylioppilastutkinnon suorittanut hankkii yleensä merkiksi saavutuksesta ylioppilaslakin. Ylioppilaskirjoitukset järjestetään kaksi kertaa vuodessa, keväällä maalis-huhtikuussa ja syksyllä syys-lokakuussa. Vuosittain Suomessa pääsee ylioppilaaksi noin 35000 henkilöä, joista noin 30000 valmistuu keväällä. Ylioppilastutkinto muuttuu asteittain sähköiseen muotoon alkaen syksyllä 2016.
Historia
Varhaisvaiheet


Suomalainen ylioppilastutkinto on saanut alkunsa Turun akatemian ja sittemmin Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston pääsykuulusteluista, joiden tarkoituksena oli selvittää, hallitseeko oppilas yliopisto-opintoihin vaadittavat perustiedot. Kuulustelut olivat aluksi ainoastaan suullisia, mutta vuonna 1853 niihin sisällytettiin myös kaksi kirjallista koetta: äidinkielinen kirjoitus sekä käännös äidinkielestä vieraalle kielelle (yleensä latinaksi). Vuotta 1853 pidetäänkin nykymuotoisten ylioppilaskirjoitusten syntymävuotena.
Vuonna 1874 ylioppilaskirjoitukset uudistettiin ja siirrettiin pääosin yliopistolta lukioille. Tuolloin määrättiin, että lukion on järjestettävä valmistuville oppilailleen kirjallinen koe suomen kielessä, ruotsin kielessä, vieraassa kielessä (saksa, ranska, venäjä tai latina) ja matematiikassa. Vuonna 1901 otettiin lisäksi käyttöön erilliset pitkän ja lyhyen matematiikan kokeet. Yliopiston sensorit laativat ja tarkastivat koekysymykset. Läpäistyään kirjalliset kokeet oppilaat osallistuivat yliopiston järjestämiin suullisiin kuulusteluihin. Sekä kirjallisissa että suullisissa kokeissa hyväksytyt saivat luvan kirjautua yliopiston opiskelijoiksi ja käyttää ylioppilaan arvonimeä.
Naiset saivat alun perin osallistua ylioppilaskirjoituksiin vain erityisluvalla. Ensimmäinen ylioppilastutkintoon tarvittavat tentit suorittanut nainen oli Wilhelmina Sofia af Gadolin (1802–1845), mutta vasta vuonna 1870 Maria Tschetschulin sai erityisluvan suorittaa varsinaisen tutkinnon, mutta hänen ei annettu käyttää ylioppilaslakkia, vaan hänen oli tyydyttävä ylioppilasjuhlissaan pelkkään lyyraan, jonka hän oli kiinnittänyt valkoiseen rusettiin kampauksessaan. Hänen jälkeensä seuraava naisylioppilas oli vuonna 1873 ylioppilaaksi valmistunut Emma Irene Åström, joka uhmasi kieltoa ja käytti lakkia. Se herätti pahennusta ja hän ei saanut pitää ylioppilaslakkia ulkona.[2] Åström jatkoi yliopisto-opintoja ja valmistui ensimmäiseksi naismaisteriksi. Vuoden 1874 uudistuksissa naisten osallistuminen ylioppilaskirjoituksiin vapautettiin, mutta yliopistossa opiskelua varten naiset tarvitsivat erityisluvan vuoteen 1901 asti.
Nykymuotoiset ylioppilaskirjoitukset (1921–)

Suomen itsenäistyttyä Keisarillinen Aleksanterin-Yliopisto muuttui Helsingin yliopistoksi. Vuonna 1921 voimaan tulleessa uudessa ylioppilastutkintoasetuksessa tutkinnon järjestäminen siirrettiin kokonaan lukioiden vastuulle. Yliopiston järjestämät suulliset kokeet lakkautettiin ja tilalle tulivat kouluissa kevätlukukauden aikana järjestettävät suulliset kuulustelut. Käytännöksi tuli, että lukion ylimmällä luokalla varsinainen koulutyö lopetettiin jo helmikuussa (jolloin ylioppilaskokelaat alkoivat viettää penkinpainajaisia); kevätlukukauden loppuosan aikana pidettiin vain ylioppilaskirjoitukset ja suulliset kuulustelut. Samalla tutkinnon kokeiden laatiminen ja korjaaminen siirtyi yliopistolta erilliselle Ylioppilastutkintolautakunnalle.
Vuoden 1921 asetuksessa ylioppilastutkintoon kuului viisi pakollista koetta: äidinkielen, toisen kotimaisen kielen, vieraan kielen ja matematiikan rinnalle tuli reaalikoe, jolla mitattiin kokelaan tietoja luonnontieteellisissä aineissa (fysiikka, kemia, biologia ja maantieto) sekä historiassa ja uskonnossa.
Paitsi keväällä, pidettiin ylioppilaskirjoitukset jo tuolloin myös syksyllä. Silloin niihin kuitenkin osallistuivat vain ne, jotka kevään kirjoituksissa oli jossakin aineessa hylätty tai jotka eivät sairastumisen vuoksi voineet osallistua johonkin kevään kokeeseen. Myöhemmin tehtiin lisäksi mahdolliseksi korottaa keväällä saatuja hyväksyttyjäkin arvosanoja syksyn kirjoituksissa tai täydentää silloin tutkintoa ylimääräisillä kokeilla.
Vanha periaate, jonka mukaan jokaisella ylioppilastutkinnon suorittaneella oli vapaa pääsy yliopistoon, eli vielä jonkin aikaa 1900-luvulla. Ylioppilaiden määrän nopean kasvun vuoksi yliopisto otti kuitenkin asteittain käyttöön erilliset pääsykokeet.
Toisen maailmansodan aikana järjestettiin rintamalla palvelleille nuorukaisille ns. sotilasylioppilaskirjoituksia, joissa oli ainoastaan kolme ainetta: äidinkieli, vieras kieli sekä joko matematiikka tai reaali. Vuosina 1940 ja 1942 tutkintoa ei lainkaan järjestetty, vaan silloin lukion viimeisen luokan oppilaat julistettiin ylioppilaiksi päästötodistuksen arvosanojen perusteella.
Sodan jälkeen annetussa vuoden 1947 asetuksessa pakollisten kokeiden määrä pudotettiin neljään, jolloin matematiikasta ja reaalista tuli vaihtoehtoisia. Samalla sallittiin enintään kahden ylimääräisen kokeen suorittaminen. Tämän jälkeen usean vuosikymmenen ajan ylioppilastutkinnon paras mahdollinen tulos olikin kuusi laudaturia. 1970-luvulla tuli mahdolliseksi täydentää tutkintoa ylimääräisillä kokeilla, joista kokelas sai erillisen todistuksen. Laudatureita saattoi siten kertyä samalle henkilölle enemmän kuin kuusi, mutta ei samaan todistukseen. 
1990-luvun ja 2000-luvun alun aikana ylioppilaskirjoitukset on uudistettu perusteellisesti. Vuonna 1994 sallittiin tutkinnon suorittaminen hajautettuna korkeintaan kolmelle peräkkäiselle tutkintokerralle. Se voidaan suorittaa yhtä hyvin syksyllä kuin keväälläkin. Vuonna 2005 otettiin koko maassa käyttöön uusi tutkintorakenne, jota oli testattu kokeilulukioissa vuodesta 1996. Uudessa tutkintorakenteessa on kirjoitettava vähintään neljä koetta, joista ainoastaan äidinkieli on kaikille pakollinen, ja loput kolme saa valita toisen kotimaisen kielen, vieraan kielen, matematiikan ja reaalin joukosta. Uudistuksen yhteydessä keskustelua herätti etenkin se, että toisen kotimaisen kielen kokeen pakollisuus poistui. Vuonna 2006 vanha reaalikoe lakkautettiin ja jaettiin erillisiin ainereaaleihin. Keväästä 2007 lähtien otsikko- ja aineistoaineen kirjoittamisen sijaan äidinkielessä suoritetaan esseekoe ja tekstitaidon koe.[3]
Suomalaisista nuorista huomattavan suuri osa suorittaa ylioppilastutkinnon. Suomen lisäksi ylioppilastutkinto suoritetaan ainakin Saksassa ja Tanskassa. Ruotsissa ei ylioppilaskirjoituksia ole järjestetty sitten 1960-luvun uudistuksen.
Ylioppilastutkinnon rakenne
Ylioppilastutkintoon kuuluu vähintään neljä koetta, joista äidinkielen koe (suomi,  ruotsi tai saame) on kaikille pakollinen. Muut kolme pakollista koetta kokelas voi valita seuraavista: toisen kotimaisen kielen koe, vieraan kielen koe, matematiikan koe tai joku reaaliaineen koe. Yksi pakollisista kokeista pitää olla pitkän oppimäärän koe, eli joko toinen kotimainen kieli, vieras kieli tai matematiikka. Neljän pakollisen kokeen lisäksi kokelas voi suorittaa ylimääräisiä kokeita valintansa mukaan. Kokelas valitsee pakolliset kokeet ilmoittautuessaan ensimmäistä kertaa suorittamaan tutkintoa. Valinta on sitova, eli kokelas ei voi vaihtaa pakollisia aineita ilmoittautumisen jälkeen. Samassa aineessa ei voi suorittaa sekä lyhyen että pitkän oppimäärän koetta[4]. 
Ylioppilaskirjoituksia pidetään keväällä ja syksyllä. Ylioppilastutkinnon kokeiden suorittamisen voi hajauttaa enintään kolmelle peräkkäiselle tutkintokerralle. Tutkinnon suoritettuaan kokelas voi halutessaan täydentää tutkintoaan ylimääräisillä aineilla tai käydä kerran korottamassa alkuperäiseen tutkintoon kuuluvaa hyväksyttyä koetta ilman aikarajoitusta. Täydennettäessä hyväksyttyä tutkintoa jälkeenpäin voidaan kirjoittaa myös tutkintoon jo ennestään kuuluvan aineen toisella vaativuustasolla. Hylättyä pakollista koetta on uusittava ennen kuin tutkintoa voidaan täydentää uusilla aineilla. Hylättyä pakollista koetta voidaan uusia kaksi kertaa kolmen seuraavan tutkintokerran aikana. Hylätyn ylimääräisen kokeen saa uusia kaksi kertaa ilman aikarajoitusta[4]. Hylätty arvosana pakollisessa aineessa estää lähtökohtaisesti kokelasta tulemasta ylioppilaaksi, joskin hän voi tietyissä tilanteissa saada muista kirjoitetuista aineista kompensaatiopisteitä, joiden avulla hylätyn arvosanan estävä vaikutus voidaan kompensoida (ks kompensaatio). 
Ylioppilastutkinnon kokeet arvostellaan arvosanoilla (korkeimmasta alimpaan) laudatur (L), eximia cum laude approbatur (E), magna cum laude approbatur (M), cum laude approbatur (C), lubenter approbatur (B), approbatur (A) ja improbatur (I).
Sähköinen ylioppilastutkinto
Ylioppilastutkinto muuttuu asteittain sähköiseksi muutama aine kerralla alkaen syksystä 2016, jolloin maantiede, filosofia ja saksan lyhyt ja pitkä oppimäärä kirjoitetaan sähköisesti. Tarkoituksena on, että muut aineet seuraavat perässä niin, että matematiikan kokeet siirtyvät viimeisenä sähköiseen muotoon kevään 2019 tutkintokerralla. Sen jälkeen koko ylioppilastutkinto on sähköisessä muodossa, eikä paperista ylioppilastutkintoa enää järjestetä[5]. 
Kokelaat kirjoittavat sähköiset kokeet omalla kannettavalla tietokoneellaan, joka käynnistetään koetilanteessa jaettavalta muistitikulta ylioppilaskokeita varten erikseen tehtyyn käyttöympäristöön. Koe tehdään suljetussa, koesaliin rakennetussa verkossa ilman ulkopuolista yhteyttä. Kokelas ei pääse kokeen aikana käsiksi omalla koneellaan oleviin tiedostoihin tai ohjelmiin, vaan kokeessa hän käyttää muistitikulta ladatussa käyttöympäristössä olevia ohjelmia ja aineistoja. Sähköisten kokeiden vastaukset myös arvostellaan ja lähetetään ylioppilastutkintolautakuntaan sähköisessä järjestelmässä[4]. Jotta lukioissa päästäisiin harjoittelemaan sähköistä ylioppilastutkintoa varten kehitettiin rinnakkain sähköisen ylioppilastutkintojärjestelmän kanssa myös sähköinen koeympäristö Abitti, joka toiminnaltaan ja työkaluiltaan vastaa sähköistä ylioppilastutkintojärjestelmää[6]. Abitti-järjestelmän avulla lukioissa on voitu järjestää esimerkiksi kurssikokeita joissa opiskelijat ovat samalla päässeet harjoittelemaan ylioppilastutkinnossa käytössä olevan järjestelmän käyttöä.
Kokeiden rakenne
Reaaliaineet
Jokaisella reaaliaineella on ylioppilastutkinnossa oma kokeensa. Yhdellä tutkintokerralla järjestetään kaksi reaaliaineiden koepäivää. Eri reaaliaineiden kokeet jakautuvat koepäivien välillä niin, että toisena päivänä järjestetään kokeet psykologiassa, filosofiassa, historiassa, fysiikassa ja biologiassa, ja toisena evankelis-luterilaisessa uskonnossa, ortodoksisessa uskonnossa, elämänkatsomustiedossa, yhteiskuntaopissa, kemiassa, maantieteessä ja terveystiedossa. Yhtenä koepäivänä voi osallistua vain yhteen kokeeseen, joten yhdellä tutkintokerralla voi suorittaa enintään kaksi reaaliaineen koetta. Yhden kokeen enimmäisaika on kuusi tuntia[7]. 
Tehtävien määrä kokeissa vaihtelee riippuen mm. oppiaineen pakollisten ja valtakunnallisesti määriteltyjen valinnaisten syventävien kurssien määrästä. Fysiikassa tehtäviä on 13, joista vastataan enintään kahdeksaan. Kemiassa ja biologiassa on 12 tehtävää joista vastataan enintään kahdeksaan, ja muissa reaaliaineissa on kymmenen tehtävää, joista vastataan enintään kuuteen. Kaksi annetuista tehtävistä on ns. jokeritehtäviä, jotka ovat muita tehtäviä vaativampia. Kumpaankin jokeritehtävään saa vastata. Tehtävistä voi saada enintään kuusi pistettä per tehtävä, lukuun ottamatta jokeritehtäviä, joista voi saada yhdeksän pistettä. Tehtävistä annetaan vain kokonaisia pisteitä[7]. 
Jokaisessa reaaliaineen kokeessa on 1-4 oppiainerajat ylittävää tehtävää, jossa kokelasta ohjataan käsittelemään tehtävää eri oppiaineiden näkökulmasta tai laajempina aihekokonaisuuksina[7].
Ylioppilastutkinnon sähköistämisen myötä tehtävien määrä ja tehtävistä saatava pistemäärä muuttuu. Sähköisissä reaaliaineen kokeissa maksimipistemäärä on 120. Fysiikan, kemian ja biologian sähköisessä kokeessa tehtäviä on 11, joista vastataan enintään seitsemään, ja muissa aineissa on yhdeksän tehtävää, joista vastataan enintään viiteen. Sähköinen reaaliaineen koe rakentuu tehtävätyypiltään ja vaativuustasoltaan erilaisista moduuleista, joissa voi olla useita tehtäviä. Jotkut tehtävät voivat olla pakollisia. Tehtävinä voi olla paitsi perinteisiä esseekysymyksiä myös esimerkiksi monivalintatehtäviä, piirrostehtäviä, aineistojen analysointia ja näiden yhdistelmiä. Tehtävissä voi lisäksi olla paperista koetta monipuolisempaa taustamateriaalia, kuten tekstejä, kuvia, videoita, äänitteitä, karttoja, animaatioita tai tilastoja. Tehtävien enimmäispistemäärä vaihtelee 15 ja 30 välillä[8].
Matematiikka
Matematiikan koetta voi suorittaa joko lyhyen tai pitkän oppimäärän mukaan. Lukio-opinnoistaan riippumatta kokelas voi valita kumman kokeen hän suorittaa. 
Matematiikan kokeiden rakenne uudistettiin alkaen kevään 2016 ylioppilaskirjoituksista. Kummassakin kokeessa on 13 tehtävää, joista kokelas vastaa enintään kymmeneen. Jokaisesta tehtävästä saa kuusi pistettä. Sekä lyhyen että pitkän matematiikan kokeessa on kaksi osaa: A-osa ja B-osa. Lisäksi B-osa jakautuu vielä kahteen osaan. Kummassakin kokeessa on erikseen tehtävävihkot A-osaa ja B-osaa varten. Kokeessa saa käyttää laskinta vain B-osassa, A-osan tehtäviin on vastattava ilman laskinta. A-osassa on neljä tehtävää, joihin kaikkiin vastataan. B1-osassa on viisi tehtävää, joista vastataan kolmeen, ja B2-osassa neljä tehtävää, joista kolmeen vastataan. Kokeen alussa kokelas saa sekä A-osan että B-osan tehtävävihkon. Kun hän palauttaa A-osan vihkon ja vastauksensa viimeistään kolmen tunnin kuluttua kokeen alusta, hän saa laskimensa. B-osan tehtävissä saa käyttää mitä tahansa funktio- graafista tai symbolista laskinta ilman tiedonsiirtomahdollisuutta. Kummassakin osiossa on sallittua käyttää taulukkokirjaa. Laskimet ja taulukkokirjat tarkastetaan ennakkoon, ja laskimien muisti tulee olla tyhjennetty[9].
Matematiikan kokeita kirjoitetaan sähköisinä ensimmäisen kerran keväällä 2019. 
Kielet
Toisen kotimaisen kielen (ruotsin tai suomen) kokeet järjestetään joko pitkän tai keskipitkän oppimäärän vaativuustason mukaan. Vieraiden kielten kokeet englannin, espanjan, ranskan, saksan ja venäjän kielissä järjestetään sekä pitkän että lyhyen oppimäärän mukaisilla vaativuustasoilla. Vieraan kielen lyhyen oppimäärän mukaisia kokeita järjestetään lisäksi italian, inarinsaamen, koltansaamen, pohjoissaamen, latinan ja portugalin kielissä. Lisäksi järjestetään latinan kielen koe myös laajemman oppimäärän vaativuustasolla, joskin tämä taso ei vastaa muiden kielten pitkää oppimäärää[10]. 
Kielikokeet koostuvat useimmissa kielissä kuullun ymmärtämisen kokeesta sekä kirjallisesta kokeesta. Kuullun ymmärtämisen kokeet pidetään eri päivänä kuin kirjallinen koe. Jos jompikumpi osakokeista jää suorittamatta katsotaan koko koe keskeytetyksi ja hylätyksi. Portugalin, latinan, inarinsaamen, koltansaamen ja pohjoissaamen lyhyen oppimäärän kokeissa ei ole kuullun ymmärtämisen koetta. Kirjallisessa kokeessa on kolme osiota. Tehtävinä voi olla esimerkiksi monivalintatehtäviä, aukkotehtäviä, avoimia kysymyksiä, tiivistelmiä tai käännös- ja selittämistehtäviä. Lisäksi on pitkän oppimäärän kokeissa yksi kirjoitustehtävä, jonka pituus on 150–200 sanaa (pitkän englannin ja pitkän suomen kokeissa 150–250 sanaa). Lyhyen oppimäärän kokeissa on yksi lyhyt (35–50 tai 50–70 sanaa kielestä riippuen) ja yksi laajempi kirjoitelma (65–100 tai 100–150 sanaa kielestä riippuen)[10]. 
Kielikokeet siirtyvät sähköiseen muotoon asteittain, alkaen syksystä 2016 jolloin saksan kielen pitkä ja lyhyt koe kirjoitetaan ensimmäisen kerran sähköisesti. Sähköisessä kokeessa on edelleen erillinen kuullun ymmärtämisen koe ja kirjallinen koe, mutta ne suoritetaan peräkkäin samana päivänä. Koetehtävien perusrakenne pysyy samana kuin paperisissa kokeissa, mutta sekä tehtävätyypit että tehtäviin liittyvä aineisto voi olla entistä monipuolisempaa ja autenttisempaa.
Äidinkieli
Äidinkielen koe suomen ja ruotsin kielessä koostuu kahdesta osakokeesta, tekstitaidon kokeesta ja esseekokeesta, jotka järjestetään eri päivinä. Kumpikin koe on kuuden tunnin mittainen. Jos jompikumpi koe jää suorittamatta katsotaan koko äidinkielen koe keskeytetyksi ja hylätyksi. Osakokeita ei siis voi suorittaa eri tutkintokerroilla. Saamen äidinkielen koe koostuu pelkästä esseekokeesta. Tekstitaidon kokeessa annetaan aineisto, joka voi koostua erilaisista kaunokirjallisista teksteistä ja asiateksteistä sekä kuvamateriaalista. Aineiston pohjalta annetaan viisi tehtävää, joista vastataan kolmeen. Tehtäviin voi liittyä esimerkiksi aineiston merkityksien, rakenteiden, ilmaisun tai kontekstin analysointiin, tai referaatin tai kommentin kirjoittaminen pohjatekstin perusteella. Esseekokeessa kokelas valitsee yhden tehtävän vähintään 12 tehtävän joukosta, ja kirjoittaa tehtävänannon pohjalta 4–5 sivua pitkän esseen. Osa tehtävistä on aineistopohjaisia, osassa on pelkkä otsikko tai sitä laajempi tehtävän kuvaus[11].
Mikäli kokelaan äidinkieli on muu kuin suomi, ruotsi tai saame, tai jos kokelas käyttää viittomakieltä äidinkielenään tai ensikielenään, äidinkielen kokeen sijasta voi suorittaa suomi/ruotsi toisena kielenä -kokeen. 
Ylioppilastutkinnon arvostelu
Ylioppilaskoe on samanlainen kaikille kokelaille. Ylioppilastutkintolautakunta hoitaa kokeiden lopullisen arvostelun. Lukioiden opettajat suorittavat kuitenkin alustavan arvostelun ennen kuin koevastaukset lähetetään ylioppilastutkintolautakuntaan. Alustava arvostelu auttaa ylioppilastutkintolautakunnan arvostelutyötä. Ylioppilastutkintolautakunnan sensorit suorittavat lopullisen arvostelun ja antavat suorituksille pisteitä kussakin ainejaoksessa päätettyjen kriteerien mukaisesti. Arvosanojen pisterajat päätetään lautakunnassa vasta kun arvostelutyö on tehty. Jokaisella tutkintokerralla on omat pisterajat arvosanoille[4]. 
Arvosanat ja pisterajat
Keväästä 2014 otettiin asteittain käyttöön uusi menetelmä arvosanojen pisterajojen määrittämiseksi. Menetelmä perustuu nk. standardoitujen yhteispisteiden keskiarvoon (SYK). Menetelmän avulla muodostetaan kahden peräkkäisen tutkintokerran kaikista kirjoittajista jakauman, johon voidaan sitten verrata yksittäisen kokeen osallistujaprofiilia arvosanojen pisterajoja määrittäessä. Näin ollen arvosanojen jakauma pysyy vertailukelpoisena myös aineissa joissa kirjoittajajoukko on hyvin valikoitunut nykyisen ylioppilastutkinnon suuren valinnaisuuden takia. Aikaisempi koekohtainen menetelmä, jossa pisterajat määritettiin niin että tietty prosenttiosuus kokelaista sai tietyn arvosanan toimi hyvin tilanteessa jossa suurin osa kokelaista kirjoitti kaikki kokeet. Valinnaisissa kokeissa, joissa osanottajajoukko on hyvin valikoitunut, vanha menetelmä johti usein tilanteisiin joissa kokelaat saivat liian alhaisen arvosanan niiden osaamistasoon nähden, jolloin eri aineiden ja jopa saman aineen eri tutkintokertojen arvosanat eivät olleet vertailukelpoisia keskenään[12].
Alla olevassa taulukossa esitetään arvostelussa käytettyjä arvosanoja, niitä vastaavia kompensaatiopisteitä sekä arvosanojen suuntaa antava suhteellinen jakautuminen kokelaiden kesken kokeessa jossa kirjoittajajoukko vastaa kyseisen ja edellisen tutkintokerran kaikkien kokelaiden osallistujaprofiilia. Eri kokeissa suhteelliset osuudet voivat poiketa huomattavasti esitetystä koekohtaisten pisterajojen määrittämisessä käytetyn SYK-menetelmän takia. 









































KirjainlyhenneArvosanaKompensaatiopisteetOsuus arvosanoistaLLaudatur75%EEximia cum laude approbatur615%MMagna cum laude approbatur520%CCum laude approbatur424%BLubenter approbatur320%AApprobatur211%IImprobatur05%
Alkujaan käytössä olivat vain arvosanat I, A, C ja L. Lubenter approbatur ja magna cum laude approbatur otettiin käyttöön vuonna 1970, eximia cum laude approbatur vuonna 1996.
Kompensaatio
Mikäli kokelas on saanut pakollisesta kokeesta hylättyn arvosanan i (improbatur) voi hän silti tulla ylioppilaaksi kompensaatiomenettelyn kautta, jos hän on saanut riittävän hyviä arvosanoja muissa kokeissa. Tämä edellyttää ettei hän ole erikseen kieltänyt kompensaatiota. Kompensaatio ei korota hylättyä arvosanaa hyväksytyksi (approbatur), vaan sallii ainoastaan että kokelas voi silti tulla ylioppilaaksi pakollisen kokeen hylätystä arvosanasta huolimatta. Ilman kompensaatiota hylätty pakollinen koe estää kokelasta tulemasta ylioppilaaksi. Kompensoitu hylätty arvosana merkitään kokelaan ylioppilastutkintotodistukseen. Ylimääräisessä aineessa saatu hylättyä arvosanaa ei voi kompensoida, mutta se ei estä kokelasta tulemasta ylioppilaaksi, eikä arvosanaa merkitä todistukseen[4].
Hylätty suoritus jaetaan neljään luokkaan (i+, i, i- ja i--) riippuen siitä miten lähellä hyväksyttyä arvosanaa se on. Kaikista kokelaan hyväksytyistä kokeista, mukaan lukien valinnaiset kokeet, lasketaan arvosanojen perusteella saadut kompensaatiopisteet yhteen, jolloin 12 kompensaatiopistettä kompensoi i+:n, 14 pistettä i:n, 16 pistettä i-:n ja 18 pistettä i=:n[4].
Ennen vuotta 2006 kirjoittaneilla oli käytössään lisäksi mahdollisuus kompensoida matematiikka sekä reaali toisillaan. Tällöin kompensaatio tapahtui näiden kahden aineen välillä suhteellisen helposti, mikäli kokelaan taidot olivat selkeästi kanavoituneet toiseen näistä aineista, mistä toinen puolestaan kärsi. Käytäntö poistettiin reaaliuudistuksen myötä. Äidinkieltä ei ennen ollut mahdollista kompensoida muilla aineilla.
Ylioppilastutkintomaksut
Ylioppilastutkinnon suorittamisesta peritään tutkintomaksu. Yhden tutkintokerran perusmaksu on 14 euroa, ja sen lisäksi peritään koekohtainen maksu, joka on 28 euroa. Jos esimerkiksi suorittaa kuusi ainetta hajautettuna kahteen tutkintokertaan, maksu on 6 × 28 euroa + 2 × 14 euroa = 196 euroa.
Edullisimmillaan ylioppilastutkinnon voi suorittaa 126 eurolla (perusmaksu ja 4 ainetta).[13]
Suomen Lukiolaisten Liitto on pitkään vaatinut ylioppilastutkintomaksujen poistamista opiskelijoilta, sillä liiton mielestä ne ovat ristiriidassa maksuttoman koulutuksen periaatteen kanssa.[14]
Tilastoja

Alla olevassa taulukossa on tilastoja[15] ylioppilaskokeisiin ilmoittautuneista henkilöistä sekä hyväksytyistä ja hylätyistä tutkinnoista. Henkilö on suorittanut ylioppilastutkinnon hyväksytysti, kun hän on suorittanut neljä pakollista koetta ja myös saanut lukion päättötodistuksen. Ilmoittautuneiden määrä sisältää myös kokelaat, jotka uusivat aiemmin suoritettuja kokeita, täydentävät valmista tutkintoa, tai jotka vain aloittavat tutkinnon suorittamisen osallistumalla yksittäiseen kokeeseen.[16]














































































AikaIlmoittautuneitaHyväksyttyjäHylättyjäKevät 199640469326721712Syksy 1996184292009746Kevät 199743316326721563Syksy 1997250672351480Kevät 199844030320961667Syksy 1998298142636989Kevät 199943958314371959Syksy 19993274928801275Kevät 200044629323941785Syksy 20003420632411083Kevät 200144767318721887Syksy 20013535733941166Kevät 200245045325121946Syksy 20023591336831190Kevät 200343875314632093Syksy 20033615337041237Kevät 200443130310402195Syksy 20043529435801294Kevät 200541878302592300Syksy 20053666837701357Kevät 200640628290242383Syksy 2006–37981362Kevät 200741319295882254Kevät 2010–288001791Syksy 2010–3515955Kevät 2011–288091674Syksy 2011–3604808Kevät 201241764280371695Syksy 2012370213558832Kevät 201342090281581729Syksy 2013368883560895Kevät 201442007278561823Syksy 2014368023763883Kevät 201541045270391655Syksy 2015368593579972Kevät 201640994270151867
[17]
[18]
Eniten laudatureja
Tähän mennessä eniten laudatureja on kirjoittanut mikkeliläinen ylioppilas, joka keräsi keväällä 2016 valmistuneeseen tutkintoonsa 12 laudaturia[19]. Aiempi ennätys on 11 laudaturia vuodelta 2010, jolloin Tornion yhteislyseon lukion oppilas kirjoitti eximian pitkästä matematiikasta sekä laudaturit kemiasta, maantieteestä, historiasta, yhteiskuntaopista, biologiasta, fysiikasta, äidinkielestä, pitkästä ruotsista, pitkästä englannista sekä lyhyestä espanjasta ja ranskasta.
Riemuylioppilas
Riemuylioppilaaksi voidaan kutsua ylioppilasta, jonka ylioppilaaksi pääsystä on kulunut aikaa 50 vuotta.
Lähteet
Utrio, Kaari 2006: Suomen naisen tie: pirtistä parlamenttiin. Kustannusosakeyhtiö Tammi, Helsinki.
Viitteet

Aiheesta muualla
Citation error, replace with{{cite book| author = Kaarninen, Mervi & Kaarninen, Pekka| title = Sivistyksen portti: Ylioppilastutkinnon historia| location = Helsinki| publisher = Otava| year = 2002| id = ISBN 951-1-18340-0}}


Luokka:Ylioppilastutkinto
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit