Question: Minä vuonna Gianluigi Buffon on syntynyt?

Italian jalkapallomaajoukkue


Italian jalkapallomaajoukkue () edustaa Italiaa kansainvälisissä miesten jalkapallon maajoukkuekilpailuissa. Joukkuetta hallinnoi Italian jalkapalloliitto.
Italia on eräs maailman menestyksekkäimmistä maajoukkueista. Se on voittanut Euroopan-mestaruuden ja neljä maailmanmestaruutta, ja on pelannut kaikkiaan 23 kertaa arvokilpailujen lopputurnauksessa. Joukkue pelaa tavallisesti taivaansinisissä pelipaidoissa, mistä juontuu lempinimi Azzurri, taivaansiniset.
Historia

Varhainen historia, sekä MM- ja EM-kultavuodet (1910-1990)
Italia pelasi ensimmäisen ottelunsa 15. toukokuuta 1910 Ranskaa vastaan ja voitti ottelun maalein 6–2. Ensimmäisen arvokisamitalinsa, pronssisen, se saavutti 1928 Amsterdamin olympialaisista. Joukkue ei osallistunut ensimmäisiin MM-kisoihin 1930 Uruguayssa, mutta voitti sen jälkeen kahdesti peräkkäin maailmanmestaruuden, 1934 kotikisoissa, missä loppuottelussa kaatui Tšekkoslovakia maalein 2–1, ja 1938 Ranskassa, jolloin se voitti loppuottelussa Unkarin 4–2. Noihin aikoihin maata hallitsi Benito Mussolini ja panostus jalkapalloon oli voimakasta. Mussolini oli uhannut valmentaja Vittorio Pozzon henkeä, mikäli Italia ei voittaisi. Samaisella vuosikymmenellä Italia voitti kultaa myös 1936 Berliinin olympialaisissa.
Toisen maailmansodan jälkeen Italia ei enää ollut entisellä tasollaan, eikä edennyt vuosien 1950, 1962 eikä 1966 MM-turnauksessa alkulohkoa pitemmälle, eikä 1958 päässyt koko turnaukseen. Osaltaan tähän vaikutti tuon ajan parhaimman italialaisjoukkueen AC Torinon koko joukkueen kuoleminen Supergan lento-onnettomuudessa vuonna 1949.
Seuraavan kerran Italian joukkue pystyi suurvoittoon vasta 1968 EM-kotikisoissa, missä se voitti historiansa toistaiseksi ainoan EM-kullan. Loppuottelussa Italia pelasi Jugoslavian kanssa 1–1-tasapelin, minkä johdosta jouduttiin järjestämään uusintakamppailu. Sen Italia voitti maalein 2–0. Kaksi vuotta myöhemmin 1970 Meksikon MM-kisoissa Italia eteni loppuotteluun, missä se hävisi Brasilialle lukemin 4–1. Kaksiin seuraaviin EM-kisoihin joukkue ei selvinnyt ja jäi 1974  MM-kisoissa alkulohkoon. vuoden 1978 MM-kisoissa se oli neljäs samoin kuin kaksi vuotta myöhemmin EM-kisoissa.
Italia selviytyi vaivalloisesti 1982 Espanjan MM-turnaukseen, ja itse kisoissakin eteni alkulohkosta jatkoon vasta maalieron turvin. Jatkolohkossa se kuitenkin voitti sekä Argentiinan (2–1) että Brasilian (3–2) ja etenin näin välieriin, missä kaatui Puola lukemin 2–0. Loppuottelussa vastaan asettui Saksan liittotasavalta, minkä Italia voitti 3–1. Italian joukkueen ja koko kisojen tähti ja paras maalintekijä oli vasta pelikiellosta vapautunut Paolo Rossi, joka viimeisessä kolmessa ottelussa teki kuusi maalia. 
1982 MM-kisojen jälkeen Italia vakiinnutti paikkansa eräänä maailman kovatasoisimmista jalkapallojoukkueista lukuun ottamatta epäonnistumista 1984 EM-kisojen karsinnoissa. Arvokilpailuissa Italia lukeutuu joka kertaa vahvimpiin ennakkosuosikkeihin ja on saalistanut lukuisia himmeämpiä mitaleita.
MM-kilpailut 1990, 1994 ja 1998
1990 MM-kisat järjestettiin jälleen Italiassa ja joukkue lähti kisoihin voittajasuosikkina, mutta hävisi välierässä rangaistuspotkukilpailussa Argentiinalle ja jäi pronssiotteluun, missä voitti Englannin maalein 2–1. Joukkue ei koko turnauksessa päästänyt omiinsa kuin kaksi maalia. 1994 MM-kisoissa Italia eteni loppuotteluun Brasiliaa vastaan. Ottelu päättyi 0–0, joten jälleen ratkaisu haettiin rangaistuspotkukilpailussa, missä Roberto Baggio epäonnistui omassa yrityksessään ja Italia sai jälleen tyytyä himmeämpiin mitaleihin. Myös neljä vuotta myöhemmin 1998 Ranskan MM-kisoissa rangaistuspotkut koituivat Italian kohtaloksi, tällä kertaa jo puolivälierissä, missä voiton vei lopulta mestaruuteen asti yltänyt isäntämaa Ranska.
EM-kilpailut 2000
Italia ei ollut suurimpien suosikkien joukossa lähdettäessä vuoden 2000 EM-kisoihin, mutta se eteni loppuotteluun saakka. Välierässä Alankomaita vastaan joukkuetta piti pystyssä maalivahti Francesco Toldo, joka jo varsinaisella peliajalla torjui yhden rangaistuspotkun ja rangaistuspotkukilpailussa kaksi. Loppuottelu maailmanmestari Ranskaa vastaan oli 90 minuutin jälkeen tilanteessa 1–1, mutta lopulta Ranska vei voiton kultaisella maalilla sen tultua varsinaisella peliajalla tasoihin vain puolisen minuuttia ennen päätösvihellystä.
MM-kilpailut 2006
Sekä 2002 MM- että 2004 EM-kisat sujuivat Italialta heikohkosti sen pudottua alkukierroksilla. 2006 MM-kisoissa Italia sen sijaan eteni alkulohkostaan voittajana jatkoon ja raivasi pudotuspeleissä tieltään Australian (1–0), Ukrainan (3–0) ja isäntämaa Saksan (2–0 jatkoajan jälkeen) ja eteni aina loppuotteluun, missä se kohtasi Ranskan. Ottelu oli jatkoajankin jälkeen tasatilanteessa 1–1, ja se eteni rangaistuspotkukilpailuun, jonka Italia voitti 5–3 Ranskan David Trezeguet'n epäonnistuttua omassa yrityksessään. Turnauksen jälkeen valmentaja Marcello Lippi päätti vetäytyä tehtävästä, koska hän kertoi saavuttaneensa kaiken maajoukkuevalmentajalle mahdollisen. Uudeksi valmentajaksi nimettiin 13. heinäkuuta 2006 entinen maajoukkueen pelaaja Roberto Donadoni. Vuoden 2008 EM-kisoissa Italia jäi puolivälieriin, minkä jälkeen Donadoni jätti päävalmentajan tehtävät ja 25. kesäkuuta 2008 entinen päävalmentaja Marcello Lippi palasi kahden vuoden tauon jälkeen maajoukkueen peräsimeen.
MM-kilpailut 2010
MM-kisoihin 2010 Italia lähti kovin odotuksin. Päävalmentajaksi palannut maailmanmestarivalmentaja Marcello Lippi oli luotsannut joukkueen upeisiin MM-karsintoihin ja Italia olikin ensimmäisiä joukkueita, joiden MM-paikka varmistui. Lippi luotti pääasiassa konkareihin, mutta myös uusia, nuoria pelaajia, kuten keskikenttäpelaaja Claudio Marchisio ja laitapuolustaja Domenico Criscito nostettiin mukaan maajoukkueeseen ja heistä kehittyi MM-kisoihin mennessä jo joukkueen runkopelaajia. Molemmat valittiin myös Italian lopulliseen MM-joukkueeseen. Lippi yritti houkutella maajoukkueen mukaan myös jo maajoukkueuransa lopettanutta, AC Milanin topparia Alessandro Nestaa, mutta tämä kieltäytyi MM-kutsusta.
Italia arvottiin MM-kisojen F-lohkoon yhdessä Paraquayn, Uuden-Seelannin ja Slovakian kanssa. Italian joukkue lähti lohkoon suurena ennakkosuosikkina ja sillä oli joukkueista selvästi nimekkäin ja vahvin kokoonpano. Ensimmäisessä MM-ottelussaan Italia kohtasi Paraguayn. Ensimmäinen puoliaika oli melko tasainen, eikä kumpikaan joukkue mässäillyt maalipaikoilla, joskin Italian terävät keskikenttäpelaajat Daniele De Rossi ja Simone Pepe testasivatkin pariin otteeseen Paraguayn maalivahdin Justo Villarin torjuntatyöskentelyä. Ensimmäisen puoliajan lopulla iski kuitenkin šokki kun Paraguayn toppari Antolín Alcaraz puski kulmapotkusta pallon ohi Italian maalivahdin Gianluigi Buffonin. Paraguay sai säilytettyä johtoasemansa puoliajalle asti. Kun toinen puoliaika alkoi, oli hämmästys suuri, kun Italia vaihtoi maalivahtia. Joukkueen avainpelaajiin lukeutuva kiistaton ykkösvahti Buffon oli loukkaantunut ensimmäisellä puoliajalla, ja maalin oli vaihdettava kakkosvaihtoehto, Cagliari Calcion Federico Marchetti. Myöhemmin selvisi että Buffonilla oli selässä välilevyn pullistuma ja hänen turnauksensa olisi ohi. Toisella jaksolla Italia painosti, ja lopulta tasoitus syntyi kun Daniele De Rossi nikkasi Pepen antaman kulmapotkun jälkeen pallon Paraguayn verkkoon. Ottelu päättyi samoihin numeroihin, pisteet tasattiin tuloksella 1-1. 
Seuraavassa ottelussaan Italia kohtasi Uuden-Seelannin, joka arvioitiin lohkon heittopussiksi. Se oli kuitenkin taistellut ensimmäisessä ottelussa Slovakiaa vastaan 1-1 tasapelin. Italia aloitti pelin melko hitaasti ja 11. minuutin kohdalla Uusi-Seelanti olikin siirtynyt johtoon. Italia alkoi jälleen painostaa raivokkaasti, ja Uusi-Seelanti ei saanut ottelussa enää laukaustakaan kohti Marchettin vartioimaa Italian maalia. Italian painostus tuotti tulosta kun Daniele De Rossi hankki Italialle rangaistuspotkun, jonka hyökkääjä Vincenzo Iaquinta upotti varmasti verkkoon. Ottelu päättyi lopulta tasatulokseen 1-1 Italian valtavasta painostuksesta huolimatta. Maalipaikkoja ei vain onnistuttu hyödyntämään, ja niinpä Italian kohtalo sinetöityi tasapelillä vasta viimeisessä lohko-ottelussa Slovakiaa vastaan.
Slovakiaa vastaan päävalmentaja Lippi muutti Italian kokoonpanoa hieman. Muun muassa ikitaistelilja, puolustava keskikenttäpelaaja Gennaro Gattuso pääsi avauskokoonpanoon Slovakiaa vastaan. Ottelu alkoi Italialta samaan tapaan kuin edellisetkin, ja 25. minuutin kohdalla Slovakian Róbert Vittek iski maansa 1-0 johtoon, ohi hieman haparoineen Marchettin. Italian ollessa tappioasemalla Lippi muutti kokoonpanoa. Hän muutti taktiikan todella hyökkääväksi, 3-4-3 järjestelmäksi ja vaihtoi puolustavan keskinttäpelaajaan Gattuson sekä laitapuolustaja Crisciton pois kentältä, ja toi kokoonpanoon hyökkäävän keskikenttäpelaajan Christian Maggion sekä hyökkääjä Fabio Quagliarellan. Vielä 56. minuutilla Riccardo Montolivo vaihdettiin kentältä ja loukkaantumisista kärsinyt, hyökkäävämpi vaihtoehto ja loistavan peliälyn omaava Andrea Pirlo vaihdettiin kentällä. Italia alkoi hallita ottelua, mutta Italialla oli epäonnea. Pallo kolahti kertaalleen ylärimaan ja kerran Slovakian toppari Martin Škrtel potkaisi pallon pois Slovakian maalista, sen oltua jo maalin sisällä. Tuomari ei huomannut että pallo oli maalissa ja italialaisten protesteista huolimatta hän ei hyväksynyt maalia. 73. minuutilla tuli lisää vettä niskaan, kun Vittek iski illan toisen maalinsa voimattoman maalivahdin, Marchettin nenän edestä, ja tulostaululla komeilivat 2-0 lukemat. Italia alkoi hyökätä entistä hanakammin. Tulosta syntyi lopulta 81. minuutilla, kun Antonio Di Natale ampui Jan Muchan torjuman Vincenzo Iaquintan laukauksen paluupallon voimalla Slovakian maaliin. Fabio Quagliarella meni nopeasti hakemaan palloa maalista, jotta peliä päästäisiin jatkamaan pikimmiten, jolloin Slovakian maalivahti Jan Mucha alkoi estelemään Quagliarellaa, ja tämän hermot paloivat. Quagliarella tönäisi Muchaa joka tämän jälkeen huitaisi Quagliarellaa nyrkillä naamaan. Tuloksena keltaiset kortit molemmille. Jälleen italialaiset, loukkaantunut ykkösmaalivahti, vaihtopenkiltä peliä seurannut Gianluigi Buffon, sekä Quagliarella etunenässä, protesoivat vahvasti, että Muchalle olisi kuulunut punainen kortti. Italia painosti maalin jälkeen jälleen vääjäämättä, mutta 89. minuutilla Slovakia pääsi vastahyökkäykseen, ja vaihtomies Kamil Kopúnek tuikkasi Slovakian 3-1 johtoon. Italia painosti vielä viimeiset minuutit lujasti, ja Quagliarella ampui Italian maalin päähän upealla kaukolaukauksellaan 90. minuutilla. Lisäaikaa annettiin 4 minuuttia ja Italia painosti vääjäämättä, muttei onnistunut enää tekemään maalia. Slovakia voitti ottelun 3-2 ja eteni lohkosta jatkoon. Italia jäi lohkon jumboksi ja edessä oli aikainen kotimatka. Pettynyt päävalmentaja Lippi poistui vaihtopenkiltä pukuhuoneisiin ensimmäisenä ja joukkueen kapteeni Fabio Cannavaro, joka oli neljä vuotta sitten nostanut MM-pokaalia käsivarsillaan lohdutti nyt pettyneitä ja itkeviä joukkuetovereitaan.
EM-kilpailut 2012
Penkin alle menneiden MM-kisojen jälkeen uudeksi päävalmentajaksi valittiin aiemmin Fiorentinaa luotsannut Cesare Prandelli. Uuden luotsin aikakausi ei lähtenyt kovinkaan ruusuisesti käyntiin, kun Italia kärsi 0–1-tappion Norsunluurannikolle ystävyysottelussa. EM-karsintojen käynnistyessä Prandelli oli kuitenkin saanut Azzurrin pelaamaan yhtenäisemmin ja karsintojen avausottelussa joukkue onnistui nousemaan tappioasemasta 2–1-voittoon vieraskentällä Viroa vastaan. Italia voitti karsintojen kymmenestä pelistään kahdeksan ja pelasi kahdesti tasan. Italia päästi karsinnoissa ainoastaan kaksi maalia, joka oli vähiten kaikista karsintoihin osallistuneista joukkueista, ja otti ylivoimaisen lohkovoiton.
Italia avasi EM-kisansa 10. kesäkuuta, kun se lähti hakemaan revanssia edellisten EM-kisojen puolivälierätappiosta Espanjasta. Joukkue onnistuikin nollaamaan Espanjan hyökkäykset varsin tehokkaasti ja Antonio Di Natalen maalilla se johti peliä tunnin pelin jälkeen. Espanjan Cesc Fàbregas toi kuitenkin hallitsevan Euroopan- ja maailmanmestarin tasoihin vain muutamaa minuuttia myöhemmin ja ottelu päättyi lopulta pistejakoon. Alkulohkon toisessa ottelussa Italia kohtasi Kroatian, ja siirtyi johtoon Andrea Pirlon vapaapotkumaalilla ensimmäisen jakson lopulla. Kroatian Mario Mandžukić tasoitti pelin kuitenkin 1–1-lukemiin, eikä kumpikaan enää sen jälkeen maalinteossa onnistunut, joten Italia tarvitsi lohkon päätöspelistä Irlantia vastaan voiton, jotta puolivälieräpaikka irtoaisi. Sen se myös otti, kun Antonio Cassano ja Mario Balotelli tekivät kisojen ensimmäiset maalinsa ja Italia valloitti lopulta lohkon kakkossijan. 
Puolivälierässä Italia sai vastaansa D-lohkon voittaneen Englannin. Italia hallitsi varsinaista peliaikaa ja jatkoaikaa, mutta ei onnistunut hyödyntämään monia maalipaikkojaan. Edessä oli, edellisten EM-kisojen tavoin, rangaistuspotkukilpailu, jossa Italialta onnistuivat Mario Balotelli, Andrea Pirlo, Antonio Nocerino ja Alessandro Diamanti. Riccardo Montolivo laukoi toisena Italian laukojana pallon ohi maalin. Englannin Ashley Young laukoi ylärimaan, jonka jälkeen maalivahti Gianluigi Buffon torjui Ashley Colen laukauksen ja Italia eteni välieriin. 
Välierissä Italia sai vastaansa kisoissa voitosta voittoon edenneen Saksan. Mario Balotellin kahdella maalilla Italia karkasi 2–0-johtoon, eikä Saksa onnistunut tasoittamaan peliä, Mesut Özilin lisäajalla tekemästä kavennuksesta huolimatta. Italia eteni täten finaaliin, jossa se kohtasi Espanjan. Ennen finaalia Italia ei ollut hävinnyt yhtään ottelua karsinnoissa eikä kisoissa, eikä se ollut ollut kisojen aikana kertaakaan tappiolla. Finaalissa se kuitenkin joutui kahden maalin takaa-ajoasemaan jo ensimmäisen 45-minuuttisen aikana, kun David Silva ja Jordi Alba onnistuivat Espanjalta maalinteossa. Toisella jaksolla Italian tilannetta heikensi vielä merkittävästi, vaihdosta sisään tullen, Thiago Mottan loukkaantuminen, jonka jälkeen Italia joutui pelaamaan yhden miehen vajaalla, koska joukkue oli jo käyttänyt kaikki kolme vaihtoaan. Fernando Torres ja Juan Mata lisäsivät Espanjan johtoa vielä kahdella maalilla, eikä mestarista jäänyt epäselvyyttä. Espanja voitti ottelun 4-0 ja juhli toista peräkkäistä Euroopan mestaruuttaan. Hopeamitalit olivat Italian joukkueelta kuitenkin erittäin hieno suoritus, sillä harva uskoi Azzurrin menestyvän kisoissa. 
Turnauksen päätyttyä Italian joukkueesta EM-kisojen 2012 tähdistöön valittiin maalivahti ja joukkueen kapteeni Gianluigi Buffon, keskikenttäpelaajat Daniele De Rossi sekä Andrea Pirlo ja hyökkääjä Mario Balotelli.
Sijoitukset arvokilpailuissa
Maailmanmestaruuskilpailut















































































































































































































































































































































MaailmanmestaruuskilpailutMaailmanmestaruuskilpailuiden karsinnatVuosiKierrosSijaOVTHTMPMOVTHTMPM 1930Ei osallistunut 1934Mestari1.5410123110040 1938Mestari1.4400115Ei osallistunut mestaruuden vuoksi 1950Lohkovaihe7.210143Ei osallistunut mestaruuden vuoksi 1954Lohkovaihe10.310267220072 1958Ei selviytynyt karsinnoista420255 1962Lohkovaihe9.3111322200102 1966Lohkovaihe9.3102226411173 1970Hopeaa2.63211084310103 1974Lohkovaihe10.3111546420120 1978Neljäs sija4.7412966501184 1982Kultaa1.74301268521125 1986Neljännesvälierät12.412156Ei osallistunut mestaruuden vuoksi 1990Pronssia3.7610102Valittu isäntämaaksi 1994Hopeaa2.74218510721227 1998Puolivälierät5.53208310640132  2002Neljännesvälierät15.4112558620163 2006Kultaa1.752012210721178 2010Lohkovaihe26.30214510730187 2014Lohkovaihe22.31022310640199 2018Ei selviytynyt karsinnoista12732219 2022Päätetään myöhemminYhteensä18/208345211712877976723720060
EM-kisat
1960: Ei osallistunut
1964: Ei selviytynyt karsinnoista
1968: Euroopan mestaruus
1972: Ei selviytynyt karsinnoista
1976: Ei selviytynyt karsinnoista
1980: 4. sija
1984: Ei selviytynyt karsinnoista
1988: Välierät
1992: Ei selviytynyt karsinnoista
1996: 1. kierros
2000: Hopeaa
2004: 1. kierros
2008: Puolivälierät
2012: Hopeaa
2016: Puolivälierät
Tulokset
2014

2015

Pelaajat
Edelliset kokoonpanot




Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen kokoonpanot
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1934
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1938
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1950
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1954
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1962
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1966
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1970
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1974
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1978
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1982
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1986
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1990
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1994
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1998
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 2002
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 2006
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 2010
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 2014
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen kokoonpanot
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 1968
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 1980
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 1988
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 1996
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2000
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2004
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2008
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2012
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2016
Maanosaliittojen cupin kokoonpanot
Maanosaliittojen cup 2009
Maanosaliittojen cup 2013
Eniten maaotteluita

Päivitetty 24. lokakuuta 2014, eniten maaotteluita pelanneet pelaajat pelaajat Italiassa ovat:

Tummennetut pelaajat pelaavat edelleen.
Eniten maaleja
Päivitetty 24. lokakuuta 2014, eniten maaleja tehneet pelaajat pelaajat Italiassa ovat:


Tummennetut pelaajat pelaavat edelleen.
Tunnettuja entisiä pelaajia
Pelaajat järjestetty vuosikymmenittäin ensimmäisen maaottelun ajankohdan mukaan. Suluissa maaotteluiden määrä.[1]

1910-luku:
Luigi Cevenini (29)
Renzo De Vecchi (43)
1920-luku:
Adolfo Baloncieri (47)
Umberto Caligaris (59)
Giampiero Combi (47)
Felice Levratto (28)
Raimundo Orsi (35)
Virginio Rosetta (52)
1930-luku:
Amedeo Biavati (18)
Giovanni Ferrari (44)
Giuseppe Meazza (53)
Luis Monti (18)
Silvio Piola (34)
1940-luku:
Giampiero Boniperti (38)
Valentino Mazzola (12)

1960-luku:
Enrico Albertosi (34)
Roberto Boninsegna (22)
Giacomo Bulgarelli (29)
Tarcisio Burgnich (66)
Mario Corso (23)
Giancarlo De Sisti (29)
Angelo Domenghini (33)
Giacinto Facchetti (94)
Sandro Mazzola (70)
Luigi Riva (42)
Gianni Rivera (60)
Roberto Rosato (37)
Sandro Salvadore (36)
Dino Zoff (112)

1970-luku:
Giancarlo Antognoni (73)
Romeo Benetti (55)
Roberto Bettega (42)
Antonio Cabrini (73)
Fabio Capello (32)
Franco Causio (63)
Fulvio Collovati (50)
Claudio Gentile (71)
Francesco Graziani (64)
Paolino Pulici (19)
Paolo Rossi (48)
Claudio Sala (18)
Gaetano Scirea (78)
Marco Tardelli (81)

1980-luku:
Alessandro Altobelli (61)
Roberto Baggio (56)
Salvatore Bagni (41)
Franco Baresi (81)
Giuseppe Bergomi (81)
Bruno Conti (47)
Fernando De Napoli (54)
Roberto Donadoni (63)
Ciro Ferrara (49)
Riccardo Ferri (45)
Giuseppe Giannini (47)
Paolo Maldini (126)
Roberto Mancini (36)
Aldo Serena (24)
Gianluca Vialli (59)
Pietro Vierchowod (45)
Walter Zenga (58)

1990-luku:
Demetrio Albertini (79)
Massimo Ambrosini (35)
Dino Baggio (60)
Fabio Cannavaro (136)
Pierluigi Casiraghi (44)
Alessandro Costacurta (59)
Alessandro Del Piero (91)
Luigi Di Biagio (31)
Angelo Di Livio (40)
Filippo Inzaghi (57)
Alessandro Nesta (78)
Gianluca Pagliuca (39)
Christian Panucci (57)
Angelo Peruzzi (31)
Francesco Toldo (28)
Francesco Totti (58)
Christian Vieri (49)
Gianluca Zambrotta (98)
Gianfranco Zola (35)

2000-luku:
Alberto Aquilani (38)
Mauro Camoranesi (55)
Antonio Cassano (39)
Antonio Di Natale (42)
Stefano Fiore (38)
Gennaro Gattuso (73)
Alberto Gilardino (57)
Fabio Grosso (48)
Vincenzo Iaquinta (40)
Christian Maggio (34)
Marco Materazzi (41)
Massimo Oddo (34)
Simone Perrotta (48)
Andrea Pirlo (116)
Luca Toni (47)

Päävalmentajat kautta aikain
1910–1912 Tekninen komissio
1912 Vittorio Pozzo
1912–1924 Tekninen komissio
1924 Vittorio Pozzo
1924–1925 Tekninen komissio
1925–1928 Augusto Rangone
1928–1929 Carlo Carcano
1929–1948 Vittorio Pozzo (maailmanmestaruus 1934 ja maailmanmestaruus 1938)
1949–1950 Ferruccio Novo
1951 Tekninen komissio
1952–1953 Carlino Beretta
1953–1959 Tekninen komissio
1960 Giuseppe Viani
1960–1961 Giovanni Ferrari
1962 Tekninen komissio
1962–1966 Edmondo Fabbri
1966–1967 Tekninen komissio
1967–1974 Ferruccio Valcareggi (Euroopan-mestaruus 1968 ja MM-hopeaa 1970)
1974–1975 Fulvio Bernardini
1975–1986 Enzo Bearzot (maailmanmestaruus 1982)
1986–1991 Azeglio Vicini (MM-pronssia 1990)
1991–1996 Arrigo Sacchi (MM-hopeaa 1994)
1997–1998 Cesare Maldini
1998–2000 Dino Zoff (EM-hopeaa 2000)
2000–2004 Giovanni Trapattoni
2004–2006 Marcello Lippi (maailmanmestaruus 2006)
2006–2008 Roberto Donadoni
2008–2010 Marcello Lippi
2010–2014 Cesare Prandelli
2014–2016 Antonio Conte
2016–2017 Giampiero Ventura
2018      Luigi Di Biagio (va.)
2018–     Roberto Mancini [2]
Lähteet

Aiheesta muualla


Luokka:Jalkapallomaajoukkueet
Maajoukkue
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit