Question: Milloin Afganistan itsenäistyi?

Afganistanin historia

Silkkitien varrella sijaitsevalla Afganistanilla on myrskyinen historia. Afganistan kuului 500-luvulla eaa. Persian valtakuntaan, 300-luvulla eaa. Aleksanteri Suuren valtakuntaan. Islam levisi maahan perustamisensa jälkeen 600-luvulla arabivalloittajien myötä, syrjäyttäen idästä tulleen buddhalaisuuden. 900-luvun lopulla maan valloittivat turkkilaiset ghaznavidit. Mahmud Ghaznilainen (998-1030) yhdisti edeltäjiensä valloitukset ja hyökkäsi Intiaan asti. Vuonna 1219 maan valloittivat mongolit Tšingis-kaanin johdolla ja Timur Lenk seuraavalla vuosisadalla ja Persia jälleen 1700-luvulla.
Afganistan itsenäistyi emiraattina vuonna 1746 Ahmad Shad Durranin johdolla, kun persialaishallitsija Nadir Shah oli murhattu. Durranin valtakunta ulottui Mashadista lännessä Kashmiriin ja Delhiin idässä ja Amu Darya -joelta Arabianmerelle.
Afganistanin sotia
Kaksi ensimmäistä afgaanisotaa
1800-luvulla sodittiin kaksi afgaanisotaa kun Iso-Britannia yritti valloittaa Afganistanin estääkseen Venäjää saamasta sitä. Ensimmäisessä sodassa 1838–1842 britit valtasivat maan Persian pyrittyä alueelle Venäjän kannustamana ja asettivat valtaistuimelle Shuja Shah Durranin. Afgaanit ajoivat miehittäjät maasta ja Kabulin 4000 miehen varuskunnasta vain yksi pääsi pakoon Jalalabadiin. Tämän jälkeen toinen brittiläinen retkikunta kävi vapauttamassa vangit Kabulista.

Toinen afgaanisota käytiin 1878–1880 kun emiiri Shere Ali kieltäytyi hyväksymästä Ison-Britannian lähetystöä Kabulissa. Kenraali Sir Frederick Roberts valloitti Kabulin ja Kandaharin 1880 ja valtaistuimelle asetettiin emiiri Abdur Rahman Khan (1880–1901). Shere Ali joutui maanpakoon ja Afganistan joutui luovuttamaan ulkopoliittisen määräysvallan Isolle-Britannialle, mutta säilytti sisäisen itsehallinnon.[1]
Vuoden 1893 sopimus määräsi Afganistanin ja Brittiläisen Intian (nyk. Pakistan) rajaksi Sir Mortimer Durandin mukaan nimetyn ns. Durandin linjan.
Ensimmäinen maailmansota ja kolmas afgaanisota
Ensimmäisen maailmansodan aikana Afganistan pysyi puolueettomana, huolimatta saksalaisten kapinakiihotuksesta brittiläisen Intian raja-alueilla. Abdur Rahmanin poika ja seuraaja Habibullah murhattiin 1919. Mahdollisesti murhasta vastuussa olleet olivat brittejä vastustavia perheenjäseniä. Kolmas poika Amanullah (1919–1929) aloitti kolmannen afgaanisodan Intiaa vastaan ja sotaan väsyneet britit tunnustivat Afganistanin itsenäisyyden Rawalpindin sopimuksella 19. elokuuta 1919. Amanullah katkaisi maansa eristyksen ja teki matkan Euroopassa ja Turkissa 1927. Hän ihastui Atatürkin uudistuksiin ja otti itsekin käyttöön osan niistä. Hunnun kielto ja naisten koulutus herätti kuitenkin vastustusta heimoissa ja marraskuussa 1928 puhkesi sisällissota. Amanullah joutui luopumaan valtaistuimesta tammikuussa 1929 kun tadžikki Habibullah Kalakani (kutsumanimeltään "Bacha-i-Saqao", "vedenkantajan poika") valloitti pääkaupungin.
Amanullahin serkku Nadir Khan voitti ja teloitti Habibullahin lokakuussa 1929, julistaen itsensä kuninkaaksi pastuheimojen tuella nimellä Nadir Shah. Hänet kuitenkin salamurhattiin neljä vuotta myöhemmin. Nadir Khanin 19-vuotias poika Mohammad Zahir Shah nousi valtaistuimelle ja hallitsi 1933–1973, jolloin maassa koettiin pitkä vakauden aika.
Mohammed Zahir Shahin aika
Mohammed Zahir Shah aloitti rohkeita uudistuksia, jotka jäivät kuitenkin puolitiehen. Hän sääti 1964 perustuslain ja perusti kaksikamarisen parlamentin, johon kuningas nimitti kolmanneksen edustajista, kolmannes valittiin maakuntien neuvostoista ja kolmanneksen valitsi kansa. Zahir Shahin demokratiakokeilu synnytti puoluejärjestelmän, jossa olivat edustettuna sekä äärioikeisto että vasemmisto. Vasemmistoon kuului Afganistanin kansandemokraattinen puolue (HDKA), jolla oli läheiset suhteet Neuvostoliittoon. Se jakautui kuitenkin 1967 Nur Muhammad Tarakin ja Hafizullah Aminin johtamaan Khalq-siipeen, jota tuki armeija sekä Parcham-ryhmään, jotka johti Babrak Karmal.
Zahirin pääministerinä oli vuosina 1953–1963 hänen serkkunsa Mohammed Daoud Khan. Daoud haki sotilas- ja talousapua sekä Yhdysvalloista että Neuvostoliitosta ja teki uudistusmielisiä sosiaalisia uudistuksia. Mohammed Daoud Khan syöksi serkkunsa kuningas Mohammed Zahir Shahin vallasta armeijan tuella vuonna 1973 vuosina 1971–1972 maata koetelleen kuivuuden jälkeen.
HDKA:n vallankaappaus 1978
27. huhtikuuta 1978 HDKA kaappasi vallan armeijan upseereiden avulla. Pääsihteeri Nur Muhammad Tarakista tuli maan vallankumousneuvoston presidentti ja pääministeri. Kahdeksantoista ensimmäisen vallassaolokuukautensa aikana HDKA aloitti marxistisen uudistusohjelman, joka kohtasi välittömästi vastarintaa. Erityistä vastarintaa kohtasi maauudistus ja avioliittotapoihin puuttuminen. Laajamittainen todellisten ja epäiltyjen poliittisten vastustajien vaino herätti myös vastustusta.
Kesällä 1978 Nuristanin alueella Itä-Afganistanissa alkoi kapina, joka levisi pian koko maahan. Joulukuussa 1978 Afganistanin kommunistihallitus solmi Neuvostoliiton kanssa yhteistyö- ja avunantosopimuksen. Neuvostoliitto alkoi lähettää sotilasapua maan sisällissotaa käyvälle hallitukselle.
HDKA:n Parcham-siipi syrjäytettiin hallituksesta jo kesällä 1978 ja kovaotteiset puhdistukset käynnistyivät myös puolueen sisällä. Syyskuussa 1979 kommunistipuolueen pääministeri Hafizullah Amin, syrjäytti presidentti Tarakin ja laajensi vastustajiensa puhdistuksia. Suhteet kuitenkin kiristyivät Neuvostoliittoon Hafizullah Aminin kieltäydyttyä suurvallan neuvoista. 24. joulukuuta 1979 Neuvostoliiton laskuvarjojoukot saapuivat Kabuliin ja 26. päivä Hafizullah Amin surmattiin presidentinpalatsin valtauksessa. Neuvostoliitto toi maahan Tšekkoslovakiassa maanpaossa olleen Parcham-ryhmittymän Babrak Karmalin, josta tehtiin pääministeri.
Maahan virtasi pohjoisesta noin 120000 miestä Neuvostoliiton joukkoja, jotka eivät kuitenkaan saaneet maasta hallintaansa kuin viidenneksen. Afganistanin sodassa Neuvostoliiton joukkoja ja sen valtaan nostamaa uutta Afganistanin hallitusta vastassa olivat mujahideen-sissit joita Kiina, Pakistan, Saudi-Arabia ja Yhdysvallat tukivat.
Afganistanin sota 1980-luvulla
1980-luvulla Afganistanin sota sekä vei Neuvostoliiton resursseja että heikensi sen suhteita kaikkiin länsimaihin ja islamilaisiin maihin. Vuonna 1988 solmittiin Geneven sopimukset Pakistanin, Afganistanin, Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välillä, joissa sovittiin etteivät suurvallat puuttuisi maiden sisäisiin asioihin ja luvattiin pakolaisten paluu maahan ilman pelkoa rangaistuksista. Neuvostoliiton joukkojen vetäytymisen sovittiin tapahtuvan 15. helmikuuta 1989 mennessä.
Mujahideen-ryhmittymät eivät olleet osallisena sopimuksessa ja kieltäytyivät sen ehdoista. Sisällissota jatkui Neuvostoliiton vetäytymisen jälkeen ja Afganistanin sen hetkinen Najibullahin hallitus romahti viimein vuonna 1992[2] uzbekkikenraali Abdul Rashid Dostumin loikkaukseen. Mujahideenit valtasivat Kabulin, jota seurasi uusi taistelu eri ryhmittymien välillä. Kabulia hallitsemaan perustettiin huhtikuussa 1992 islamilainen jihad-neuvosto. Toukokuussa itsensä presidentiksi valitutti kuitenkin professori Burhanuddin Rabbani. Elokuussa 1992 presidentin ja Gulbuddin Hekmatyarin Hezb-i-Islamin kannattajien välillä puhkesi raskaita taisteluja. Taistelut jatkuivat hajanaisina tammikuuhun 1994 asti, jolloin kenraali Abdul Rashid Dostumin puolenvaihto aiheutti raskaita taisteluja Kabulissa ja maan pohjoisosassa. Tadžikkien Rabbani ja Ahmad Shah Massoud Jamiat-liike piti hallissaan Kabulin.
Taliban-liike ja uusi perustuslaki

Vuonna 1994 alkoi voimistua Taliban-liike, joka sai kyseisenä vuonna vallattua Kandaharin paikalliselta sotapäälliköltä. Talibanin voima kasvoi ja se sai syyskuussa 1996 haltuunsa Kabulin ja vuoden 1998 lopulla hallitsi 90% maasta. Talibanin islamintulkinta perustui paštuheimojen traditioon ja se sai kuuluisuutta naisten kaltoinkohtelulla. Lisäksi Taliban vainosi vähemmistökansallisuuksia kuten šiialaisia hazaroita ja tuhosi vuonna 2001 lähellä Bamiyania sijaitsevat kuuluisat Buddha-patsaat vääräuskoisina.
Afganistan tarjosi myös turvapaikan Osama bin Ladenille ja hänen al-Qaida-ryhmittymälleen, joka oli tehnyt useita iskuja Yhdysvaltoja vastaan eri puolilla maailmaa. Yhdysvallat ampuikin risteilyohjuksia al-Qaidan leiriin elokuussa 1998. Yhdysvallat nimitti Osama bin Ladenin pääsyylliseksi syyskuun 11. päivän 2001 iskuista New Yorkiin. Talibanin mullahien kokous kieltäytyi 19. syyskuuta luovuttamasta häntä. 7. lokakuuta 2001 Yhdysvallat ja Britannia aloittivat hyökkäyksen Afganistaniin (Operation Enduring Freedom). Marraskuuhun mennessä Talibania vastustava Pohjoisen liittouma oli poistanut Talibanin vallasta. Viimeisenä Taliban-joukot poistuivat Kandaharista 7. joulukuuta.
Talibania vastustavat afganistanilaisryhmät tapasivat joulukuussa 2001 Bonnissa ja solmivat sopimuksen maan vakauttamisesta. Sen hyväksyneen YK:n päätöslauselman (1383/2001) perusteella perustettiin ISAF-joukko. 22. joulukuuta 2001 Hamid Karzai nimitettiin väliaikaishallinnon (Afghan Interim Authority) puhemieheksi.
Kesäkuussa 2002 kutsuttiin kokoon Loya Jirga, perinteinen suuri neuvosto, joka koostui lähes kahdesta tuhannesta eri ryhmien ja alueiden edustajasta. Neuvosto hyväksyi uuden väliaikaishallituksen (Transitional Authority/Transitional Islamic State of Afghanistan; TISA) ja sen johtoon presidentti Hamid Karzain. Entinen kuningas Zahir Shah palasi maahansa, mutta hänellä ei ollut virallista asemaa. Hänellä oli kuitenkin arvonimi Valtakunnan isä, joka ei ollut periytyvä.
Presidentinvaalit 2004 ja kehitys sen jälkeen
Loya jirga hyväksyi uuden perustuslain 4. tammikuuta 2004.
9. lokakuuta 2004 järjestettiin presidentinvaalit ja Hamid Karzai julistettiin voittajaksi 3. marraskuuta ja hän aloitti viisivuotiskautensa 7. joulukuuta 2004. Syyskuussa 2005 valittiin 249 edustajaa kansalliskokouksen alahuoneeseen.
Lyödyksi luultu Taliban keräsi voimia ja aktivoitui uudelleen keväällä 2006. Kesällä 2006 ISAF:in vastuualue laajennettiin koko maahan ja se siirrettiin NATO-johtoon ja siihen liitettiin myös Yhdysvaltain terrorismin vastaiset joukot.
Turvallisuusvastuu on vähitellen 17. heinäkuuta 2011 alkaen siirtymässä Afganistanin omille voimille. Epävarmuutta kuitenkin lisää kahden presidentti Hamid Karzaille merkittävän henkilön joutuminen terrorihyökkäyksen kohteeksi. Hänen veljensä Ahmed Wali Karzai ammuttiin 12. heinäkuuta ja hänen neuvonantajansa Jan Mohammad Khan 17. heinäkuuta, jolloin kuoli myös kansanedustaja Mohammad Hashem Watanwal.[3]
Lähteet

Kirjallisuutta
Sergejeff, Andrei. Afganistanin historia. Gaudeamus 2011. ISBN 978-952-495-219-4

*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit