Question: Milloin Bhutan perustettiin?

Bhutanin historia


Bhutanin sijainti eristyksissä Himalajan vuoristossa on aiheuttanut sen että maan varhaishistoriasta ei ole tarkkaa tietoa. Maahan saapui buddhalaisuus tiibetiläisten mukana 600-luvulla. Maan ensimmäisenä hengellisenä johtajana pidetään Ngawang Namgyalia, joka otti itselleen arvonimen shabdrung. Hänen onnistui yhdistää Bhutanin hallitsevat suvut yhden hallinnon alaisuuteen, ja hänen toimestaan maahan rakennettiin dzongeja maan puolustamiseksi ja hallitsemiseksi.[1][2][3]
Shabdrung hallitsi Bhutania hengellisenä johtajana aina 1900-luvun alkuun asti. Vuonna 1907 maan suurimman maakunnan Tongsan hallitsija Ugyen Wangchuck, käytti hyväkseen tilannetta jossa shabdrungin kuoltua ei tämän seuraajaa ollut valittu kolmeen vuoteen. Hän kruunautti itsensä maan johtavien buddhalaismunkkien ja sukujen hyväksynnällä Bhutanin kuninkaaksi, ja otti arvonimekseen druk gyalpo ja maasta tuli absoluuttinen monarkia.
Iso-Britannia, joka oli tehnyt Bhutanin kanssa suojelusopimuksen, hyväksyi Ugyen Wangchukin kuninkuuden. Kun Intia itsenäistyi, Bhutan siirtyi Iso-Britannian suojeluksesta Intian suojelukseen vuonna 1949.[1][4]
1990-luvulla Bhutan kärsi sisäisistä levottomuuksista, johtuen kymmenientuhansien nepalia puhuvien karkottamisesta maasta.[1] Ongelmista huolimatta Bhutan on kehittynyt kohti demokraattisempaa järjestelmää. Ensimmäiset vapaat vaalit maassa pidettiin vuonna 2008.[5]
Esihistoria
Kivityökalut, aseet ja suurten kivirakennelmien jäänteet kertovat maan olleen asutettu jo 2000-luvulla eaa. Neoliittiselta kaudelta peräisin olevien legendojen puuttuminen antaa olettaa että tätä aiempaa asutusta ei ole ollut. Historioitsijat ovat rakentaneet Bhutanin varhaisista vaiheista teorian, että alueella sijaitsi valtio nimeltä Lhomon, kirjaimellisesti etelän pimeys, tai Monyul, eli pimeä maa. Monyul viittaa myös Bhutanin alkuperäisasukkaisiin monpa-kansaan.[6]
Tämän maan on arveltu olleen olemassa noin 500 eaa.–600 jaa., sillä maan eri nimet on mainittu vanhoissa bhutanilaisissa ja tiibetiläisissä teksteissä. Myös nimet Lhomon tsendenjong, eli santelipuumaa ja Lhomon khazhi, eli neljän tulitien maa esiintyvät vanhoissa tiibetiläisissä ja bhutanilaisissa kronikoissa.[6][7] Jotkut tutkijat uskovat että varhaiset aluetta asustaneet olivat vuoriston alkuperäisasukkaita, monpia, jotka eivät olleet tiibetiläisiä eivätkä mongolitaustaisia, jotka myöhemmin saapuivat Bhutanin alueelle.[6]
Varhaisen Monyulin asukkaat harjoittivat shamanistista bon-uskontoa, joka korosti luonnon palvomista ja hyvien ja pahojen henkien olemassaoloa. Tämän jakson jälkipuoliskolla historiallisista legendoista ilmenee että Monyulin vaikutuspiiri ulottui duarien alueelle, joka rajoittuu nykyisiin Assamin, Länsi-Bengalin ja Biharin alueille Intiassa.[6]
Buddhalaisuuden saapuminen
Buddhalaisuus saapui nykyisen Bhutanin alueelle 600-luvulla, kun tiibetiläinen kuningas Strongtsen Gampo kääntyi buddhalaisuuteen ja määräsi rakennettavaksi kaksi buddhalaista temppeliä Bumthangiin keskiseen Bhutaniin ja Kyichuun Paron laaksoon, nykyisen Paron alueelle. Buddhalaisuus korvasi, mutta ei poistanut bon-uskonnon tapoja, jotka myös olivat levinneet Tiibetin alueelle 700-luvulla. Sen sijaan buddhalaisuuteen sulautui bon-uskonnon tapoja.[2]
Vuonna 747 buddhalainen pyhimys Padmasambhava, joka Bhutanissa tunnetaan nimellä Guru Rimpoche, ja joskus myös nimellä Toinen Buddha, tuli Bhutaniin Intiasta yhden lukuisten paikallisten kuninkaiden kutsumana. Kertoman mukaan hän kukisti paholaiset ja käännytti kuninkaan, minkä jälkeen hän jatkoi Tiibetiin. Tiibetistä palattuaan hän valvoi uusien luostarien rakentamista Paron laaksossa ja perusti päämajansa Bumthangiin. Perimätiedon mukaan hän perusti Nyingmapa-lahkon, joka tuli joksikin ajaksi maan hallitsevaksi uskonnoksi. Guru Rimpochella on suuri historiallinen ja uskonnollinen rooli kansallisena suojeluspyhimyksenä, joka osoitti tantran, ohjeet jotka kuvaavat luonnonläheisyyden voimaa.[2][8] Gurun oppien jälkeisellä aikakaudella Bhutanin alueelle levisi intialaisia vaikutteita, kunnes tiibetiläisten muuttoliikkeen kasvu toi uusia kulttuurillisia ja uskonnollisia vaikutuksia.[2]
Tänä aikana Bhutanin alueella ei ollut valtionhallintoa. Sen sijaan maassa alkoi kehittyä pieniä itsenäisiä monarkioita 800-luvun alussa. Jokaista hallitsi kuningas, joista jotkut väittivät olevansa jumalallista alkuperää. Merkittävin näistä oli Bumthangin kuningaskunta. Samaan aikaan tiibetiläiset buddhalaismunkit olivat juurtaneet uskontonsa ja kulttuurinsa Bhutanin alueelle. Maahan suuntautui myös tiibetiläisten ja mongolien sotilasretkikuntia, jotka asettuivat maan hedelmällisiin laaksoihin. 11. vuosisadalla koko Bhutania asuttivat tiibetiläis-mongolialaiset joukot.[2]
Tiibetin ja Bhutanin alueet olivat mongolien vaikutuspiirissä 1300-luvulle asti, kunnes heidän oma poliittinen taantumansa vähensi heidän vaikutusvaltaansa. Tuolla ajanjaksolla Bhutanin poliittinen kehitys sai voimakkaita uskonnollisia vaikutteita. Maassa kilpailivat keskenään buddhalaisuuden eri koulukunnat, joista merkittävimmäksi oli 1400-luvulle tultaessa noussut gelug-suuntaus, jonka mukana Bhutaniin tuli Tiibetistä pienempiin vastakkaisiin lahkoihin kuuluneita munkkeja. Heidän mukanaan tuli Kagyu-koulukunta, jonka ansioksi on luettu dzongien, eli linnoitettujen luostarien käyttöönotto.[9]
Hallitsevimmaksi uskonlahkoksi maassa nousi kaguyn alalahko, drukpa-suuntaus, jonka perustajana oli tiibetiläinen munkki Phajo Drugom Zhigpo. Drukpa-suuntauksesta muodostui Bhutanin alueella uskonnollisen käytännön hallitseva muoto. 1100-luvulta 1600-luvulle asti kaguy- ja drukpa-suuntauksen lahkolaiset kilpailivat keskenään omista dzongeistaan.[9]
Keskusvallan synty


1600-luvun alkuun saakka Bhutan koostui pienistä toisiaan vastaan sotineista läänityksistä, kunnes maan yhdisti tiibetiläinen lama ja sotilasjohtaja Ngawang Namgyal, joka saapui Bhutaniin vuonna 1616. Hän tuli Bhutaniin etsimään vapautusta gelug-koulukunnasta, jota johti Dalai Lama Lhasasta käsin. Hänen toimestaan maahan perustettiin teokraattinen hallinto, joka oli riippumaton tiibetiläisestä poliittisesta vaikutusvallasta, ja syntyi esimoderni Bhutan.[3]
Kukistettuaan kilpailevien koulukuntien johtajat ja tiibetiläiset hyökkääjät, Ngawang Namgyal otti itselleen arvonimen shabdrung, ja hänestä tuli Bhutanin ajallinen ja hengellinen johtaja. Hän julkisti lakijärjestelmän ja yhdisti voimakkaiden bhutanilaisten perheiden johtajat saman keskusvallan alle. Puolustaakseen maata hän rakennutti dzongeista linnoitusketjun tiibetiläisten hyökkäyksiä vastaan. Monet dzongit ovat yhä olemassa.[3]
Tiibetiläiset sotajoukot hyökkäsivät Bhutaniin vuosina 1629, 1931 ja 1639, toivoen että Ngawang Namgyalin suosio tukahtuisi, ennen kuin se leviäisi liian pitkälle. Hyökkäykset tukahdutettiin ja drukpa-koulukunnan voimakas läsnäolo kehittyi Bhutanin länsi- ja keskiosissa, mikä nosti Ngawang Namgyalin suosiota. Ensimmäisen sodan aikana Bhutanissa vieraili portugalilaisia jesuiittoja, mikä oli ensimmäinen kirjattu eurooppalaisten vierailu Bhutaniin. He tapasivat Ngawang Namgyalin ja esittelivät tälle tuliaseita, ruutia ja kaukoputkia ja tarjosivat apuaan tiibetiläisiä vastaan käydyissä taisteluissa, mutta shabdrung hylkäsi tarjouksen.[3]
Bhutan koki taas uuden hyökkäyksen Tiibetin suunnalta vuonna 1643, kun mongolien ja tiibetiläisten joukko pyrki tuhoamaan Bhutaniin, Nepaliin ja Sikkimiin pakenevat nyingmapa-pakolaiset. Mongolit olivat ottaneet haltuunsa uskonnollisen ja siviilivoiman valvonnan Tiibetissä 1630-luvulla ja he asettivat gelug-suuntauksen valtionuskonnoksi. Ngawang Namgyalin bhutanilaiset vastustajat tukivat mongolien hyökkäystä, mutta mongolit kukistettiin helposti Etelä-Bhutanin alangolla. Myös toinen vuonna 1647 tehty hyökkäys Bhutaniin epäonnistui.[3]
Ngawang Namgyalin aikana hallinto koostui valtiorakenteesta jossa oli valittu je khenpo, eli pääapotti ja teokraattinen siviilihallinto, jota johti druk desi, joka oli joko munkki tai maallikkojäsen. Hänet valittiin kolmivuotiskaudeksi, ja hänet valitsi aluksi lakiasiainneuvosto, myöhemmin valtioneuvosto eli Lhengye Zhungtshog. Valtioneuvosto oli keskeinen hallintoviranomainen, johon kuului alueellisia hallitsijoita, shabdrungin kamariherroja ja druk desi. Shabdrung oli valtionpäämies ja hänellä oli lopullinen valta uskonnollisissa ja siviilipuolen asioissa. Maan hallituksen kotipaikka oli 1200-luvulta alkaen Thimphuun rakennettu dzong keväällä, kesällä ja syksyllä. Talvipääkaupunki oli Punakha, jonne perustettiin dzong 1527. Valtakunta oli jaettu kolmeen alueeseen, itään, keskiseen ja länteen, joista kutakin johti ponlop, eli kuvernööri.[3]
Ngawang Namgyalin hallintoa sitoi Tsa Yig -niminen lakikirja, joka kuvasi henkistä ja siviilijärjestystä ja sääti lait julkishallinnolle ja yhteiskunnalliselle moraaliselle käyttäytymiselle. Buddhalaisen dharman luontaiset tehtävät ja hyveet olivat suuressa osassa uudessa lakikoodissa, joka säilyi 1960-luvulle saakka.[3]
Ngawang Namgyal kuoli vuonna 1651. Ja jotta Bhutan ei hajoaisi, hänen kuolemansa oli varjeltu salaisuus 54 vuotta. Hänen sanottiin hakeutuneen uskonnolliseen piilopaikkaan Bhutaniin, Sikkimiin tai Tiibetiin. Ngawang Namgyalia seurasivat vallassa hänen poikansa ja velipuolensa vuosina 1651 ja 1680. He aloittivat valtakautensa ollessaan vielä alaikäisiä, ja uskonnolliset ja siviilihallitsijat toimivat sijaishallitsijoina. He käyttivät harvoin valtaa omissa nimissään. Jatkuvuuden lisäämiseksi je khenpo ja druk desi kehittivät reinkarnaation käsitteen, jotta he pystyisivät säilyttämään valtansa jota he olivat kasvattaneet Ngawang Namgyalin aikana. Viimeinen hallitsija, joka miellettiin uudestisyntyneenä Ngawang Namgyalina, kuoli 1700-luvun puolivälissä. Kuitenkin shabdrungin puheen ja mielen uudestisyntyminen oli hyväksytty käsite 1900-luvulle saakka.[10]
Valtion uskonnon voima lisääntyi myös uudella luostarijärjestelmällä, joka pysyi voimassa 1990-luvun alkuun asti. 1600-luvun lopulla perustettiin käytäntö, jossa jokaisesta perheestä josta oli kolme tai useampi poika, vähintään yhden pojan tuli liittyä luostariin. Ajan myötä valtioneuvosto muuttui kuitenkin maallisemmaksi.[10]
Ensimmäisen perintöjakson aikana Bhutan ajautui konfliktiin Tiibetin ja Sikkimin kanssa. Maan sisäinen druk desin vastainen oppositio lähestyi tämän vastustajia Tiibetissä ja Sikkimissä. 1680-luvulla Bhutan hyökkäsi Sikkimiin kukistaakseen paikallisen kapinoivan valtiaan. Vuonna 1700 Bhutan hyökkäsi uudelleen Sikkimiin, ja vuonna 1714 tiibetiläiset hyökkäsivät Bhutaniin mongolien avustamana, mutta he eivät kuitenkaan saaneet hallittua maata.[10]
Vuonna 1728 Jigme Dakpa, jonka uskottiin olevan Ngawang Namgyalin ensimmäinen reinkarnaatio, tunnustettiin uudeksi shabdrungiksi.[11][12] Häntä vastustivat Tiibetin tukemat oppisitiovoimat. Jigme Dakpan kannattajat voittivat tiibetiläisten tukemat joukot, mutta poliittinen tilanne jäi epävakaaksi. Alueelliset kilpailut vaikuttivat Bhutanin asteittaiseen hajoamiseen silloin, kun ensimmäiset brittiasiamiehet saapuivat.[11]
1700-luvulla bhutanilaiset miehittivät Cooch Beharin kuningaskunnan Bhutanin eteläpuolella.[13][11] Cooch Beharin rajah pyysi tukea Bhutania vastaan moguleilta vuonna 1730 ja Bhutanin vaikutusvalta alueella väheni. 1760-luvulla Thimphun hallinto katsoi taas Cooch Beharin kuuluvan alusmaakseen ja perusti sinne varuskunnan ja alkoi ohjata sen siviilihallintoa. Kun druk desi hyökkäsi Sikkimiin vuonna 1770, Cooch Beharin joukot tukivat hyökkäyksessä bhutanilaisia.[11]
Brittien saapuminen
Cooch Behar pyysi 1772 Brittiläiseltä Itä-Intian kauppakomppanialta apua bhutanilaisten karkottamiseksi ja myöhemmin 1774 myös hyökkäyksessä Bhutaniin. Bhutan kääntyi apua saadakseen Tiibetin Panchen-laman puoleen, joka toimi nuoren hallitsijan Dalai-laman sijaisena. Panchen-lama kuitenkin vastusti Bhutanin druk desiä ja vetosi Tiibetin vaatimuksiin Bhutanin yliherruudesta. Koska druk desi ei saanut apua Tiibetistä, hän solmi brittien kanssa rauhansopimuksen vuonna 1774, jossa Bhutan suostui vetäytymään 1730-luvun lopun rajojensa taakse. Brittien hallitseman Intian ja Bhutanin välille avattiin kaupankäynti, ja britit saivat maasta myös puutavaraa. Vuonna 1784 brittiläiset käänsivät Bhutanin hallintansa Bengaliin Duarien alueelle, missä rajat oli epäselvästi määritetty. Bhutanin hallinto jätti Duaarien alueen hallinnon paikallisille virkamiehille ja keräsi alueelta omia tulojaan. Kauppa- ja poliittiset suhteet Iso-Britannian ja Bhutanin välillä eivät kehittyneet, vaan sen sijasta britit olivat korvanneet tiibetiläiset maan merkittävimpänä ulkoisena uhkana.[4]
Rajakahakat vaivasivat brittiläisten ja Bhutanin suhteita vielä vuoden 1774 rauhansopimuksen jälkeen. Erimielisyyksien sovittamiseksi Bhutan lähetti Kalkuttaan lähettilään ja britit lähettivät lähetystön Thimphuun vuosina 1815 ja 1838. Vuonna 1838 britit tarjosivat sopimusta, jossa määrättiin luovuttamaan rajakahakoista vastuussa olevien virkamiesten luovuttamisesta, vapaata ja rajoittamatonta kauppaa Intian ja Bhutanin välillä, sekä Bhutanin siirtokunnan velkojen suorittamista briteille. Bhutan hylkäsi tarjouksen yrittäessään suojella riippumattomuuttaan.[4]
Bhutan säilytti lisääntyneistä sisäisestä levottomuudesta huolimatta määräysvallan osassa Assamin Duaareja sen jälkeen kun se joutui luopumaan Cooch Beharista 1760-luvulla. Kun brittiläiset saivat hallintaansa Ala-Assamin vuonna 1826, maiden välinen jännitys alkoi nousta. Bhutanin vuosittaiset maksut Assamin Duaarialueelle jäivät rästiin, mikä johti brittien sotilaallisiin maksupyyntöihin ja Bhutan menetti alueen tilapäisesti 1830-luvulla. Britit joutuivat kukistamaan sepoykapinan Intiassa vuosina 1857-1858, minkä jälkeen kauppakomppanian määräysvalta Intiassa päättyi, mikä esti brittien toiminnan joksikin aikaa. Bhutanin armeija tunkeutui Sikkimiin ja Cooch Behariin tehden ryöstöretkiä väestön keskuudessa. Britit vaativat druk desiä palauttamaan ryöstetyn omaisuuden ja vapauttamaan vangit, mutta vaatimukset jäivät huomiotta sillä druk desin väitettiin olevan tietämätön raja-alueen virkamiesten toimista Sikkimiä ja Cooch Beharia vastaan.[4]
Britannia lähetti rauhanehdotuksen Bhutanille vuonna 1864, jolloin maa kärsi sisäisistä levottomuuksista. Punakhan dzongpon, eli dzongin johtaja tai kuvernööri, oli noussut voitokkaasti druk desin valtaa vastaan. Bhutan hylkäsi tarjotun sopimuksen, minkä jälkeen britit julistivat sodan marraskuussa 1864. Bhutanilla ei juuri ollut toimintakykyistä armeijaa, ja olemassa olevat joukot koostuivat dzongien vartijoista, jotka olivat varustettu jousilla ja nuolilla, katapulteilla, miekoilla ja veitsillä. Maiden välille syttynyt duaarisota kesti viisi kuukautta ja se päättyi Bhutanin tappioon. Sodan jälkeen laaditussa Sinchulan rauhansopimuksessa Bhutan luovutti Assamin Duaarialueet ja Bengalin Duaarialueet, sekä osan Bhutanin kaakkoisesta Dewangirin alueesta brittien hallintaan, vastineeksi vuosittaisesta 50 000 rupian maksusta.[4]
1870- ja 1880-luvuilla puhkesi Paron brittiläisvastaisen ja Trongsan brittiläismielisen ponlopin, eli kuvernöörin, välille valtataisteluja, jotka johtivat Tongsan ponlopin Ugyen Wangchuckin nousuun. Hän oli lyönyt poliittisia vastustajiaan ja yhdistänyt maan useiden sisällissotien ja kapinoiden seurauksena 1882-1885. Hänen voittonsa oli kuitenkin valtionhallinnolle kriisin aikaa, sillä brittivalta laajeni maan eteläosassa. Bhutanin länsipuolella Tiibet oli rikkonut Sikkimin vastaista rajaa, mikä aiheutti Tiibetin joutumisen brittien epäsuosioon. Britit pyrkivät löytämään vastineen mahdolliselle venäläisten vaikutusvallan nousulle Lhasassa, minkä vuoksi he halusivat avata kauppasuhteet Tiibetin kanssa. Ugyen Wangchuck näki tässä mahdollisuuden Britannian avustamiseen ja hän toimi välittäjänä Lhasassa Britannian valtuustossa. Britannia arvosti Ugyen Wangchuckin toimia ja tämän valta kasvoi Bhutanissa.[4]
kilpailevien laaksojen välille valtataisteluja, joiden seurauksena Bhutanissa syttyi sisällissota ja valtaan nousui Trongsan ponlop (kuvernöör) Ugyen Wangchuck. Valtakeskuksestaan Keski-Bhutanissa Wangchuck voitti poliittiset vihollisensa ja yhdisti maan vuosina 1882–1885 useiden kapinoiden ja sisällissotien jälkeen.[4]
Kuningaskunnan synty
Ugyen Wangchuck toiminta maan kansallisena johtajana liittyi siihen, että maan kaksinkertainen poliittinen järjestelmä oli vanhentunut ja tehoton. Hän raivasi tieltään johtavan kilpailijansa Paron ponlopin, ja istutti tämän tilalle oman kannattajansa ja sukulaisensa. Kun viimeinen shabdrung kuoli vuonna 1903, eikä hänen seuraavaa reinkarnaatiotaan ollut valittu vielä vuonna 1906, siviilihallinto tuli Uguen Wanchukin hallintaan. Vuonna 1907 54:s ja viimeinen druk desi vetäytyi syrjään eläköitymisen vuoksi.[4]
Ugyen Wangchuck käytti tilannetta hyväkseen ja kasvatti valtaansa. Marraskuussa 1907 johtavien buddhalaismunkkien, valtion virkamiesten ja tärkeiden perheiden johtajien kokous päätti lopettaa 300-vuotiaan kaksoisjärjestelmän, ja luoda Bhutanista absoluuttisen monarkian, ja vallasta tuli periytyvää. Ugyen Wanchuk valittiin maan ensimmäiseksi kuninkaaksi, Druk Gyalpoksi. Britannian hallitus, joka halusi Bhutaniin poliittista vakautta, tunnusti heti uuden monarkian.[4][1]
Bhutanin pohjoispuolella Tiibetissä tapahtumilla oli odottamattomat seuraukset. Kiina oli huolissaan brittien vallan kasvusta, ja Kiinassa pelättiin että britit saisivat valtaansa myös Tiibetin. Kiina päätti toimia ensin ja Kiinan armeija valtasi Tiibetin vuonna 1910. Tapahtumien seurauksena Dalai lama pakeni Intiaan. Tiibetin lisäksi Kiina asetti vaatimuksia myös Bhutanille, Nepalille ja Sikkimille. Kiinan toimien myötä brittien ja Bhutanin edut yhdistyivät.[4]
Bhutan ja Britannia laativat Punakhassa sopimuksen vuonna 1910, jonka mukaan britit saivat kaksinkertaistaa vuotuisen palkkionsa 100000 rupiaan, eikä Britannia puuttuisi Bhutanin sisäisiin asioihin. Bhutan taas suostui noudattamaan Britannian neuvoja ulkosuhteissaan. Punakhan sopimus takasi Bhutanille myös puolustuksen Kiinaa vastaan.[4]
Bhutanissa suoritetut sisäiset uudistukset sisälsivät länsimaisten koulujen käyttöönottoa, Intian välisen kaupankäynnin kasvua ja buddhalaisen luostarijärjestelmän elvyttämistä. Ugyen Wangchuck oli valtakautensa loppupuolella huolissaan dynastian jatkuvuudesta, ja hän sai vuonna 1924 brittien vakuutuksen siitä, että hänen perheensä säilytti vallitsevan aseman Bhutanissa. Hänen pyyntönsä johti Bhutanin todellisen aseman kyseenalaistamiseen suhteessa alueen brittiylivaltaan, jolloin myös Bhutanin suhde Brittiläiseen Intiaan pysyi epäselvänä.[4][14]
Ugyen Wangchuck kuoli vuonna 1926, ja häntä seurasi toisena Druk Gyalpona hänen poikansa Jigme Wangchuck, joka hallitsi maata vuoteen 1952 asti. Hän jatkoi isänsä työtä modernisoimalla maata, rakensi lisää kouluja ja paransi tieverkostoa. Hänen aikanaan yhä useampia luostareita ja piirien hallituksia otettiin suoraan kuninkaan alaisuuteen.[14]
Brittivallasta Intian suojelukseen
Bhutanin asema suhteessa Intiaan tarkistettiin uudelleen vuonna 1932, sillä oli edelleen epäselvää oliko Bhutan todellisuudessa osa Intiaa, jolla oli vain sisäinen itsemääräämisoikeus. Lontoossa tehdyn päätöksen mukaan Bhutanille jätettiin mahdollisuus liittyä Intiaan tai säilyä itsenäisenä, kun Intian itsenäisyys Britanniasta toteutuu. Bhutan päätti pysyä itsenäisenä, jonka myös Intia hyväksyi. Kun Britannia vetäytyi Intiasta vuonna 1947, päättyi myös Britannian ja Bhutanin välinen liitto. Bhutan säilytti sisäisen hallintansa ja Intia seurasi Britanniaa Bhutanin suojelijana ja päätti olla puuttumatta Bhutanin sisäisiin asioihin. Jotkut historioitsijat uskovat, että jos Intialla olisi ollut eturistiriitoja Kiinan kanssa tällä ajankohdalla, joita sillä oli kymmenen vuotta myöhemmin, se ei ehkä olisi suostunut niin helposti Bhutanin itsenäiseen asemaan.[14][1]
Kolmantena Druk Gyalpona aloitti vuonna 1952 Jigme Dorji Wangchuck. Hänen ensimmäinen uudistuksensa oli lakiasäätävä kansalliskokous, Tshongdu, joka perustettiin vuonna 1953. Tämä oli merkittävä edistysaskel kohti perustuslaillista monarkiaa. Kuningas pystyi edelleen antamaan kuninkaallisia asetuksia ja pystyi käyttämään veto-oikeutta kansalliskokouksen päätöksiin.[14]
Kiinan kansanarmeijan hyökättyä Tiibetiin vuonna 1951 Bhutan sulki pohjoisen rajansa ja vahvisti siteitään Intiaan, Kiinan mahdollisen hyökkäyksen torjumiseksi. Vähentääkseen Kiinan uhkaa Bhutan aloitti suureksi osaksi Intian rahoittaman nykyaikaistamisohjelman. Uudistuksiin liittyi orjuuden ja köyhyyden poistaminen, sekä oikeuslaitoksen erottaminen hallituksen toimeenpanovallasta. Tieverkon kehittämistä jatkettiin ja yhteyttä Intian tasankojen ja Keski-Bhutanin välillä parannettiin. Dzonghasta tehtiin maan kansallinen kieli ja muihin kehityshankkeisiin kuuluivat Paron kansallismuseon ja kansallisarkiston perustaminen. Dorjin hallitsijasuvun asema päivitettiin vuonna 1958, ja lonchenille, eli pääministerille, jaettiin osa vallasta. Uudistukset heikensivät absoluuttista monarkiaa ja vallan perinteistä hajauttamista alueellisten johtajien kesken, mutta keskushallinnon rooli taloudellisten ja sosiaalisten asioiden hoidossa vahvistui.[15]
Lonchenina toimineen kuninkaan veljen Jigme Palden Dorjin johdolla modernisoitumispyrkimyksiä jatkettiin 1960-luvulla. Vuonna 1962 Dorji kuitenkin joutui epäsuosioon kuninkaallisen armeijan päälliköiden keskuudessa, sotilasajoneuvojen käytön vuoksi ja noin viidenkymmenen upseerin pakkoeläköitymisen vuoksi. Dorji myös pyrki supistamaan valtion tukemia uskonnollisia instituutioita. Huhtikuussa 1964 Druk Gyalpon ollessa Sveitsissä sairaalahoidossa, Dorji murhattiin Phuntsholingissa. Murhan takana oli sotilashenkilöstö, joiden mukana oli armeijan esikuntapäällikkö Namgyal Bahadur, joka oli Druk Gyalpon setä. Hänet teloitettiin salamurhan vuoksi.[15]
Dorjia seurasi virkaa tekevänä lonchenina hänen veljensä Lhendup Dorji, ja armeijan päällikkönä toimi jonkin aikaa Druk Gyalpon veli Namgyal Wangchuck. Epävakaa tilanne jatkui edelleen. Joidenkin historioitsijoiden mukaan vallankumouksellinen kamppailu johtui ristiriidoista Wangchuckille uskollisten ja modernien Dorjin kannattajien välillä. Kyseessä ei ollut monarkin vallan lopettaminen tai vähentäminen, vaan täysi vapaus Intian puuttumisesta maan asioihin. Jotkut historioitsijat uskovat että vuoden 1964 kriisi ei ollut poliittinen, vaan kyseessä oli kilpailu vallasta maan palatsissa Dorjin suvun ja Druk Gyalpon tiibetiläisen rakastajan Yangkin ja hänen isänsä välillä. Kansalliskokous teki vuonna 1965 päätöksen, jonka mukaan Lhendup Dorji ja muut perheenjäsenet karkotettiin. Jännittynyt poliittinen tilanne jatkui taas murhayrityksenä Druk Gyalpoa vastaan vuonna 1965. Dorjit eivät kuitenkaan olleet osallisina murhayritykseen.[15]
Vuonna 1966 valtionhallinnon tehostamiseksi kuningas Jigme Dorji Wangchuck teki Thimphusta maan ympärivuotisen pääkaupungin. Vuonna 1968 kansalliskokouksen toimivaltaa lisättiin Druk Gyalpoon nähden, kuningas itse ei tehnyt mitään Wangchuck-dynastian vallan heikentämisen eteen, mutta seuraavana vuonna hän vaati että kansalliskokous uudistaa kolmen vuoden välein kuninkaan valtuudet hallita maata.[15]
Ulkopolitiikassa Jigme Dorji Wangchuckin aikana tehtiin myös uudistuksia. Bhutan pyrki olemaan neutraali ja sitoutumaton suhteissaan Kiinaan ja Intiaan. Maa pyrki lisäämään kansainvälisiä yhteyksiään, kuin mitä aiemmin oli ollut Intian ohjatessa maan ulkopolitiikkaa. Vuonna 1962 Bhutan liittyi Aasian ja Tyynenmeren maiden väliseen Colombo-yhteistyöohjelmaan. Vuonna 1971 Bhutan otettiin YK:n jäseneksi. Intia pyrki pitämään Bhutanin vakaana puskurivyöhykkeenä ja jatkoi Bhutanille myönnettävää huomattavaa kehitysapua.[15]
Jigme Dorji Wangchuck kuoli vuonna 1972, ja häntä seurasi Druk Gyalpona hänen poikansa Jigme Singye Wangchuck, joka oli valtaan noustessaan 16-vuotias. Wangchuck-dynastian ja Dorji-suvun siteet korostuivat, sillä uuden kuninkaan äiti oli lonchenina toimineen Jigme Palden Dorjin sisar. Kuninkaan neuvonantajina toimivat aluksi hänen vanhemmat sisarensa ja äitinsä. Hänen viralliset kruunajaisensa pidettiin vuonna 1974, minkä jälkeen Wanchukin ja Dorjin sukujen välejä helpotettiin perumalla maanpaossa olleiden Dorji-suvun jäsenten karkotukset. Tätä kuitenkin edelsivät selonteot uuden Druk Gyalpon salamurhasuunnitelmista, ennen tämän virallisia kruunajaisia. Juoni paljastui kolme kuukautta ennen kruunajaisia, ja sen alullepanija oli Yangki. Kolmekymmentä henkilöä pidätettiin, heidän joukossaan korkeita hallinto- ja poliisiviranomaisia.[15]
Pakolaisongelmia ja demokratiakehitystä
Bhutanin länsipuolella sijaitsevan Sikkimin kuningaskunnan vuoden 1975 tapahtumilla oli merkittävä vaikutus Bhutanin tulevaan politiikkaan. Nepalin ja Bhutanin välissä sijaitsevan Sikkimin monarkia oli kestänyt yli 300 vuotta, mutta kansanäänestyksen myötä kuningaskunta lakkautettiin. Sikkimiläiset olivat maassa vähemmistönä, ja kansanäänestyksessä vaikutti erityisesti Sikkimin nepalilainen enemmistö. Sikkim liittyi Intiaan maan 22. osavaltiona.[16]
Hallitus pyrki 1980-luvulla erilaisin määräyksin säilyttämään Bhutanin kulttuurisen omaleimaisuuden ”yksi valtio, yksi kansa” -politiikalla, jota kutsutaan nimellä driglam namzha, eli kansalliset tavat ja etiketti.[17][18][19] Kaikkien bhutanilaisten, myös nepalinkielisten, täytyy esimerkiksi pitää bhutanilaisten kansallispukua hallituksen rakennuksissa, dzongeissa ja temppeleissä.[17][19][20] Koulutuksessa on suosittu dzongkhan kieltä nepalin kielen kustannuksella, joka pudotettiin pois koulujen opetusohjelmasta vuonna 1989.[18][5]
Politiikkaa ovat kritisoineet paitsi ihmisoikeusjärjestöt, myös Bhutanin nepalilaista alkuperää oleva Lhotshampa-väestönosa, joka tuntee sen olevan suunnattu heitä vastaan. Omasta näkökulmastaan bhutanilaiset suojelevat himalajanbuddhalaista kulttuuria ja elämäntapaa, joka on käytännössä tuhoutunut viereisessä Sikkimissä nepalilaisten liian suuren maahanmuuton vuoksi.[21][19]
1980-luvulla  nepalilaisia oli arvioita 28% Bhutanin väestöstä, epävirallisten arvioiden mukaan määrä saattoi olla 30–40%. Bhutanin eteläosissa nepalilaiset muodostivat enemmistön.[22][19]
Jännitteet nepalilaisten ja bhutanilaisten välillä kasvoivat 1980-luvun lopulla vuoden 1985 kansalaisuuslain myötä. Lain mukaan vain ennen vuotta 1958 Bhutanissa asuneet nepalilaiset maahanmuuttajat saisivat Bhutanin kansalaisuuden, mikäli he pystyvät todistamaan asuneensa Bhutanissa tuolloin.[19][20]
1990-luvun alussa Bhutan karkotti Lhotshampa-väestöä, joka muodosti kuudesosan Bhutanin väestöstä. Seuranneissa nepalilaisten mielenosoituksissa ja niiden jälkeisissä väkivaltaisuuksissa kuoli eri lähteiden mukaan 300 ihmistä, 500 haavoittui ja 2000 pidätettiin. Noin 100 000 ihmistä ajettiin Bhutanista pakolaisleireille Nepaliin ja Sikkimiin. Ihmisoikeusjärjestöt pitivät Bhutanin toimia etnisenä puhdistuksena.[23][24][25][26] Vielä 20 vuotta myöhemmin UNHCR:n pakolaisleireillä asui sama määrä ihmisiä, heidän uudelleensijoituksensa kolmansiin maihin alkoi vuonna 2007.[24][25]
Ihmisoikeusongelmista huolimatta Bhutan on kehittynyt kohti demokraattisempaa järjestelmää 1990-luvun ja 2000-luvun taitteessa. Vuonna 1998 kuningas Jigme Singye Wangchuck teki suuria poliittisia uudistuksia, joissa hän siirsi suurimman osan vallastaan kansalliskokoukselle. Tämä katsottiin uudistukseksi joka saattaisi lieventää maan etnisiä jännitteitä ja parantaisi Bhutanin kansainvälistä mainetta. Vuonna 2005 kuningas ilmoitti luopuvansa vallasta poikansa hyväksi, kun maassa järjestetään demokraattiset parlamenttivaalit vuonna 2008. Hän luopui vallasta kuitenkin jo joulukuussa 2006, ja hänen poikansa Jigme Khesar Namgyal Wangchuck otti vallan käytännössä haltuunsa, vaikka hänet kruunattiinkin vasta vuonna 2008.[26][5]
Lähteet


*