Question: Miksi Carrera Panamericana järjestettiin?

Carrera Panamericana


La Carrera Panamericana (myös: Carrera Panamericana «Mexico» (virallinen nimi) tai lyhyemmin Carrera Mexicana) oli Meksikon valtion ja sen yhteistyökumppaneiden 1950-luvulla järjestämä maantieajokilpailu. Viisi kertaa vuosina 1950–1954 pidetty kilpailu ajettiin monipäiväisenä useissa etapeissa, ja siinä kisattiin kelloa ja enimmäisaikarajaa vastaan. Ajoreitin pituus oli 3436 kilometriä[1] tai 2178 (kokonaisreitti) ja 2135 (kilpaosuus [2]) mailia vuonna 1950,  mutta pituus vaihteli vuosittaisen reitin mukaan. 
Ensimmäinen Carrera Panamericana starttasi 5. toukokuuta 1950, eli kansallisena Cinco de Mayo-juhlapäivänä, ja se oli tarkoitus ajaa vain tämän yhden kerran Panamericana-valtatien ensimmäisen, Meksikon osuuden avaamisen juhlistamiseksi, sekä turistien houkuttelemiseksi. Eräänä lajinsa viimeisistä, pisimpänä, nopeimpana ja villeimpänä [3] kilpailu saavutti kuitenkin suuren suosion Amerikkojen omintakeisena versiona Mille Migliasta yhdysvaltalaisten kilpailijoiden piirissä, ja Meksikon suuri yleisö tuli miljoonapäin seuraamaan sitä: siksi se järjestämistä jatkettiin vuosina 1951 ja 1952. Vuosina 1953 ja 1954 se oli urheiluautojen MM-sarjan osakilpailu, sillä se oli jo vuodesta 1951 lähtien noussut eurooppalaisten valmistajien tehdastiimien mittelöksi. Vuonna 1955 vaarallisena tunnettu (28 kuolonuhria 1950-1954) Carrera Panamericana peruutettiin reaktiona Le Mansin 24 tunnin ajossa sattuneeseen suuronnettomuuteen, ja sen järjestämiseen tuli pitkä tauko. 
Vuodesta 1988 lähtien Carrera Panamericana on järjestetty uudistettuna, nykyisen Mille Miglian tapaisena, kilpailullisia erikoiskokeita sisältävänä muistoajona ennen vuotta 1955 valmistuneille autoille, joskin kilpaluokkien määrä on laaja. Vuodesta 2006 lähtien on veteraaniautojen lisäksi sallittu Unlimited-luokka uudemmille urheilullisille autoille. Suomalaisvoittajia olivat vuonna 2010 Harri Rovanperä[4]/Jouni Närhi Studebaker-autolla. Kulttuuriltaan omaperäisenä, kiehtovana kilpailuna ja seikkailuna Carrera Panamericana nauttii yhä edelleen suurta kansainvälistä suosiota. John Fitchin sanoin: "The Panamericana remains one of the magnificent adventures in the history of the automobile"[5]
Reititys
Reittinä käytettiin vuonna 1950 valmistunutta, Meksikoa halkovaa osuutta Carretera Panamericana-valtatiestä, mikä itsessään syntyi yhdistelmänä vuodesta 1935 lähtien rakenteilla olleista pohjoisesta Carretera Central-tiestä (Teksasin rajalta Mexico Cityyn) sekä eteläisestä Carretera Cristobal Colon-tiestä (Mexico Citystä Guatemalan rajalle)[6], mikä ilmenee myös kilpailun nimestä. Juuri Meksikon osuus Amerikkojen halki kulkevasta yhteydestä, joka oli vuoden 1889 pan-amerikaanisessa konferenssissa esitetty ensin toteutettavaksi rautatienä, toteutus haasteiden vuoksi vuonna 1923 kuitenkin muutettu maantieyhteydeksi[7], johon Amerikkojen valtiot olivat sitoutuneet toistuvilla yhteispäätöksellä, oli helmikuussa 1950 valmistunut ensimmäisenä väylän osuutena käytettävään kuntoon. Taloudellisesti mittavaan ponnistukseen liitettiin Meksikossa suuria edistyksen, vaurastumisen ja maan aiemmin takapajuisen imagon kohottamisen odotuksia[8].
Kilpailun päätarkoitus olikin paitsi juhlistaa "Pan-Am":in valmistumista, myös kilpailulla saavutettavan huomioarvon kautta kehittää turismia Meksikoon uuden valtaväylän kautta. Kilpailun odotettiin myös lisäävän kanssakäyntiä ja teollista yhteistyötä Meksikon ja sen rikkaan pohjoisen naapurivaltion välillä. Toisaalta kilpailu kiinnosti yhdysvaltalaisia autonvalmistajia keinona tehdä tuotteensa tutummiksi latinalaisen Amerikan alueella. Meksikon valtion tukena olivat järjestöt Asociación Mexicana Automovilistica (AMA), Meksikon moottoriurheilua ohjaava Asociación Nacional de Automovilísmo (ANA), sekä tärkeän neuvonantajan roolissa yhdysvaltalainen American Automobile Association (AAA)[9]. Järjestelyistä vastasi Enrique Martín Moreno, ja kilpailujohtaja oli Mexico Cityssä Pontiac-liikettä johtava Antonio Cornejo[10]. Järjestelyissä konsultoitiin Mille Miglia-kilpailuun hyvin perehtyneitä italialaisia asiantuntijoita, muun muassa sen perustajiin kuulunutta Giovanni Canestrinia, sekä Meksikossa toiminutta moottorijournalisti Attila Camisaa. Villi Carrera Panamericana olikin eräs viimeisistä jo vanhanaikaiseksi käyvistä, pisteestä pisteeseen ajettavista pitkän matkan maantiekilpailuista (Murphy), ja se toimi katalysaattorina paitsi yhdysvaltalaisten autonvalmistajien sodanjälkeiselle paluulle moottoriurheilun pariin tehtaiden omilla kilpaosastoilla ja -talleilla, ja siten moottoriurheilun monipuolisen alihankkinaverkoston kasvulle, myös merkittävänä ponnahduslautana eurooppalaisille valmistajille - esimerkiksi toimintaansa aloitteleville Ferrarille (Enzo Ferrari nimesi vuoden 1951 voittaja-auton Luigi Chinettin merkin edustajaksi Yhdysvalloissa) ja Porschelle - nousta kilpailun suoman vertailutilaisuuden kautta varakkaan yhdysvaltalaisen urheiluautojen ostajakunnan tietoisuuteen.
Se ajettiin ensin pohjois-etelä -suunnassa Meksikon ja Yhdysvaltain Teksasin El Pason ja Rio Grande-rajajoen vastarannalla sijaitsevasta Ciudad Juárezista reittiä Chihuahua - Parrál - Durango - Léon - Mexico City - Puebla - Oaxaca kautta Guatemalan vastaisen rajan Ciudad Cuauhtémoc:iin (rajakylän nimi: El Ocotal) vuonna 1950, mutta suunta käännettiin jo 1951 pysyvästi päinvastaiseksi, llian pienen Ciudad Cuauhtémocin sijaan suuremmasta Tuxtla Gutiérrez-kaupungista Ciudad Juàreziin: maaliin tulo USA:n rajalla oli näin runsaslukuisille yhdysvaltalaisille osallistujille sopivampi, ratkaisu lisäsi katsojamääriä ja median kiinnostusta. Rajajoen sillalle sijoitettua maalia kohti käännetyn suunnan, myös loppuetappien sallimien korkeiden ajonopeuksien vuoksi, kilpailun lempinimeksi tuli "The Run for the River", joskin maali sijoitettiin myöhempinä vuosina 1953-1954 MM-osakilpailun suuren osallistujamäärän vuoksi Ciudad Juarezin lentokentälle. Myös järjestäjien, median, kilpailijoiden ja katsojien majoitustilat olivat maalin tuntuman suurissa taajamissa helpommin järjestettävissä, kun taas maan harvaan asutussa eteläisessä Chiapas-maakunnassa sijaitsevassa, pienessä Ciudad Cuauhtémocissa kilpailukaravaanin tarvitsemien palveluiden niukka tarjonta oli tuottanut ongelmia. Järjestäjien neronleimaus oli siirtää Carrera Panamericana-kilpailu jo vuodesta 1951 alkaen marraskuulle, jolloin Euroopan ja Yhdysvaltojen kilpailukausi oli valtaosin jo ohi: se saatiin viimein 1953 ja 1954 myös urheiluautojen MM-sarjan ratkaisevaksi päätöskilpailuksi, mikä kasvatti osallistujamääriä ja houkutteli entistä ammattimaisempia kilpailijoita. Moottoriurheilulle hyvin tyypilliseen tapaan tekniikkaa koskevien kilpailusääntöjen ja ammattitiimien sääntöjä kiertävien viritysten välille syntyi oma kilpailunsa, jota Murphy selostaa kirjassaan lukuisin esimerkein. Kilpailusta oli hämmästyttävän lyhyessä ajassa tullut hiottua bisnestä, samalla kun tekniikka edistyi 1950-luvulla suuremmin harppauksin kuin useimmat pystyivät käsittämään[11]. Esimerkiksi Lincolnin vuonna 1952 full-size mallistonsa huippumalliksi esittelemä, vuodelle 1953 vanhan SV-moottorin tilalle tulleella, merkittävästi prepatulla OHV-V8:lla varustettu raskas Capri-loistoauto saavutti vaikealla vuoristoetapilla Puebla - Mexico City vuoden 1953 Panamericana-kilpailussa tarkalleen saman etappiajan eli keskinopeuden kuin kaksi vuotta aiemmin kevyt, vuoden 1951 kilpailun viimein voittanut Ferrari 212-kilpuri[12].  
Viimein reitin käätäminen sijoitti loppuetapin helpoille ja vauhdikkaille tieosuuksille, kun loppuetappina vuonna 1950 oli vielä päällystämätön, vaikea 172 km osuus El Ocotaliin, mikä oli kilpailijoiden kokemien rikkojen tai vastoinkäymisten vuoksi sekoittanut tuloslaskentaa. Esimerkiksi kokonaiskilpailua vielä Pueblan tauolla johtaneen, vatsataudin vuoksi aikaa menettäneen ja kärkeä raivoisasti takaa-ajavan Johnny Mantzin Lincoln-autosta puhkesi peräti seitsemän rengasta viimeisen 90 mailin kivimurskalla päällystetyllä osuudella: vararenkaiden loputtua autokunta nilkutti maaliin kolmella ehjällä renkaalla, neljännen vanne jarrurummun ympärille murjottuna, ja eräs voittosuosikeista putosi dramaattisen loppuvaiheen vuoksi kilpailun yhdeksänneksi. Viimeisen etapin uhreja olivat myös NASCAR-suurmies Bill France ja hänen kartturinsa Chris Turner - tosin eri syistä: kauas kärjen taa jääneen Francen ajama Nash Ambassador-auto kärsi jäähdytinrikon ja jäi taipaleelle. Parivaljakko oli kuitenkin kuullut kuudentena kisassa olevan Roy Connerin jäävän pois kisan viimeiseltä etapilta sairastumisensa vuoksi, ja osti hänen Nash-autonsa (ja samalla 6. sijan) ajaakseen sen maaliin. Villinä miehenä tunnettu Turner pyyhälsi vaikean etapin aikana nuljulla Nashilla koko kilpailijajoukon ohi, kärsi rengasrikon, mutta nousi varapyörän alle laitettuaan kokonaisajassa takaisin voittokamppailuun: tilanne pakotti kilpailujohdon pitämään hätäkokouksen, jossa häikäisevästi ajanut Turner hylättiin sääntökirjasta löytyneen pykälän perusteella, mikä kielsi kilpa-auton miehistön vaihtamisen kesken kilpailun[13]. Oaxacan-El Ocotalin välinen rankka finaali tuotti myös positiivisia yllätyksiä: kilpailussa tasaisesti kärjen tuntumassa pysytellyt, ja sen viimein voittanut autokunta McGriff/Elliott oli juuri tällä vaikealla loppuosuudella pystynyt kevyemmällä autollaan, ja rankkoihin oloihin kestävillä meksikolaisilla "General Popo"-renkailla varauduttuaan ajamaan johtavan Cadillac-autokunnan (Deal) kiinni, ja puristamaan siihen reilun minuutin etumatkan maalissa. Voittajatkin olivat kuitenkin onnekkaita, sillä rujokuntoisen tien keskiharjanteella ajanut McGriff osui hieman ennen maalia kovassa vauhdissa painanteeseen, auton jousitus pohjasi rajusti, ja pian maaliintulon jälkeen Oldsmobilen niin moottoriöljyt kuin loppu polttoainekin olivat valuneet ulos öljypohjan ja säiliön repeämistää. Strategisen ajotyylin jo varhain omaksunut Hershel McGriff jatkoi menestyksekästä karriääriään moottoriurheilussa aina 74 vuoden ikään vuonna 2002 asti, mutta oli 90-vuotiaana vanhin NASCAR-kilpailuun osallistunut kuljettaja[14] startattuaan vielä vuoden 2018 K&N West-kilpailussa Tucson Speedwayllä.
Korkeusero reitillä oli suuri - alin kohta oli noin 100 metriä (328 jalkaa) merenpinnan tasosta, korkein taas peräti 3196 metrissä (Puerto del Aire-sola Mexico Cityn ja Pueblan välisellä etapilla), eteläisen osan reitistä sijaitessa 1500 ja 2400 metrin välillä - mikä oli haaste paitsi jo kuljettajien fysiologialle vuorien ohuen ilman ja kylmyyden vuoksi, myös esimerkiksi kilpa-autojen sytytyslaitteiston ja kaasutinten säädöille. Kuljettajien uupumus oli epäilemättä monen ajovirheen ellei ulosajonkin juurisyy. Kuumuuden, karhean asfalttilaadun ellei peräti kivimurskan, ja korkeiden ajonopeuksien takia renkaat ja niiden rikkoutuminen aiheuttivat aluksi runsaasti ongelmia: esimerkiksi meksikolaistunut Attila Camisa järjesti vuonna 1951  Ferrarille riittävän varaston paikallisia "Goodyear Euscadi"-renkaita, joiden tavanomaista tuhdimpi rakenne ja heikompi pito sopivat kilpailuolosuhteisiin Ferrarin tapauksessa erinomaisesti - yhdysvaltalaiskilpailija Jack McAfee (vuoden 1950 yleiskilpailun 10:s sija) tosin kertoo, että niiden kulutuspinta murtui hänen vuonna 1950 kilpa-autona käyttämässä raskaassa Cadillac-coupéssa. Myös jarrut, jotka olivat useimmiten vielä rumputyyppisiä, tuottivat vuoristoisilla teillä ongelmia. Jarrun hirttäminen oli esimerkiksi aiheuttajana, kun Mickey Thompsonin kilpuri suistui tieltä vuonna 1953, ja surullisesti osui katsojaryhmään joka oli juuri auttamassa samassa paikassa hetkeä aikaisemmin tieltä suistunutta kilpailijaa: katsojaryhmä jäi Thompsonin hallinnasta lähteneen auton alle, ja kuusi henkilöä menehtyi. Jarrujen säästämiseksi moni kilpailija omaksui ajotyylin, missä nopeutta hillittiin jarruttamisen sijaan auto luistoon heittämällä: tämä vuorostaan nosti renkaiden kulutusta entisestään, eli edellytti suuremman vararengasmäärän mukana kuljettamista. Kevyemmät autot olivat tässä suhteessa etulyöntiasemassa: esimerkiksi vuoden 1950 voittaja, nuori McGriff, kuljetti legendan mukaan autossaan vain muutamaa jakoavainta, eikä olisi osannut - tai välineiden puuttuessa voinutkaan - vaihtaa autoonsa uusia jarrukenkiä: kevyt Oldsmobile 88 kulutti jarruja kuitenkin paljon vähemmän kuin esimerkiksi podiumin täydentäneet raskaat Cadillac Series 62-autot, joissa jarrukengät jouduttiin vaihtamaan jokaisen etapin lopussa, mutta siinäkin oli kookas (303 vrt. 331 kuutiotuumaa) ja samankaltainen uusi V8 kansiventtiilimoottori kuin kilpailevassa loistoautossa - kilpailevat valmistajat tarjosivat vielä sivuventtiili-moottoreita. Myös jäähdytysjärjestelmä-, moottori- ja alustarikot johtivat korkeisiin keskeyttämisprosentteihin tai sallitun enimmäisajan ylityksiin. Osa reitistä kulki alkuvuosina Panamericana-valtatien sekä yleisen tieverkon vielä päällystämättömillä ja haastavilla tieosuuksilla, kunnes koko valtatie ehdittiin asfaltoida vuoden 1953 kilpailua varten (seikka mainittiin jopa vuoden 1953 sääntökirjan kannen keskellä komeilevalla "The road is totally paved"-tekstillä[15]). Eräänä kuriositeettina Carretera Panamericana-valtatie yksin edusti tuolloin noin neljännesosaa Meksikon päällystetystä tieverkostosta, ja sen mutkia suunnitellessa oli käytetty ensi kerran Meksikossa uudenaikaista muuttumatonta kaartosädettä.
Kilpakalusto, kuljettajat ja tiimit
 Alussa pikemminkin Amerikoissa muun muassa yhdysvaltalaisen AAA:n kiertokirjeillä ja tiedotteilla tavoitettujen autourheilijoiden ja -harrastajien parissa kiinnostusta herättänyt, Mille Migliaan tai Targa Florioon verrattu Carrera Panamericana houkutteli alusta asti myös eurooppalaisia kuljettajia. Jo vuonna 1950 siihen osallistuivat kuuluisa Piero Taruffi (4:s) ja Felice Bonetto (8:s) kahdella Alfa Romeo 6C 2500-autolla, sekä Jean Trévoux Delahaye 175 S-autolla. Voiton vei kuitenkin vielä yksityistiimin Oldsmobile 88, joka yhdisti kevyen B-korin ja vahvan 303 kuutiotuuman "Rocket" V8-moottorin, ja päihitti muut mitalisijat ottaneet tehokkaat, mutta raskaammat Cadillac Series 62-autot. Vuodesta 1951 alkaen Carrera Panamericana houkutti eurooppalaisvalmistajien kilpatallejakin: muun muassa Ferrari (1951-; voitot 1951 ja 1954), Lancia (1953-1954; kolmoisvoitto 1953), Mercedes-Benz (1952; kaksoisvoitto) ja Porsche (luokkavoitot, 3:s 1954) satsasivat siihen aikavälillä 1951-1954. Kokonaiskilpailu voitettiinkin yhdysvaltalaisautolla vain vuonna 1950, minkä jälkeen se meni eurooppalaisille autoille. Panamericana-voitot olivat Yhdysvaltain automarkkinoilla tärkeitä imagon kannalta: esimerkiksi Mercedes-Benzin menestys vuonna 1952 herätti laajaa kiinnostusta Yhdysvalloissa, ja johti vuonna 1954 esiteltyjen SL-mallien 190 (W121 BII) ja 300 (W198) syntyyn. Legendaarisen kilpailun nimi elää saavutetun menestyksen muistoksi yhä Porschen "Carrera"- ja "Panamera"-mallinimissä, samoin kuin yhtiön "Targa" viittaa Targa Florioon, tai vuonna 2017 eräissä Mercedes-Benzin urheilumalleissa saataville valinnaisena tulleen "Panamericana"-jäähdytinritilän nimessä.
Kilpailu oli monipäiväinen, ja reitti oli jaettu useisiin etappeihin: nämä kokivat vuosikohtaisia muutoksia. Autot lähetettiin matkaan minuutin välein (pois lukien vuoden 1950 viimeinen vaikea osuus, jolloin harventunut kilpailijajoukko lähetettiin turvallisuussyistä reitille 4 minuutin välein), ja 20 autoon jaettujen ryhmien väliin jätettiin viiden minuutin rako: ensimmäiselle etapille lähtö tapahtui kilpailunumeroiden järjestyksessä, jotka oli jaettu arvalla, ja seuraavilla edellisen etapin tulosjärjestyksessä. Etapille oli määritelty enimmäisaika (perustuen 60 km/t keskinopeuteen), jonka ylittäminen vaikkapa mekaanisten rikkojen korjaamisen takia johti hylkäykseen. Myös autokunnan kilpailijalta vastaanottama tai tälle antama apu oli hylkäyksen uhalla kiellettyä: säännön vuoksi Mercedes-Benz ei 1952 saavuttanut kolmoisvoittoa, sillä ulkopuolinen oli auttanut John Fitchin autokuntaa. Kilpailussa etappien sekä kokonaiskilpailun kolme ensimmäistä sijaa palkittiin 2000, 1000 ja 500 Meksikon peson rahapalkinnoilla. Kokonaisvoittajalle oli vuonna 1950 tiedossa sievoinen 150000 Meksikon peson, eli lähteestä ja muuntokurssista riippuen 17341-17442 US-dollarin potti: summan hahmottamiseksi voittaja-auton kaltainen Oldsmobile maksoi tuolloin alle 2000 US-dollaria[16]. Lincoln/Mercury-kauppias Bob Estes, joka tutustui huolellisesti paitsi kilpailun reittiin myös järjestäjien organisaatioon, vaati ja sai kilpailunjohtaja Antonio Cornejon tallettamaan huomattavat menestyneimpien kilpailijoiden palkintorahat välimiehen valvontaan[17]. Palkintojen yhteissumma nousi seuraavina vuosina yhä suuremmaksi.
Avajaiskilpailu 1950 oli rajattu käytäväksi tuotantoautoilla, joissa oli tilaa viidelle hengelle ja joita oli valmistettu vähintään 500 kappaletta, minkä vuoksi se ajettiin pääosin suurikokoisilla yhdysvaltalaisilla henkilöautoilla: viime tingassa ilmoittautuneet Alfa Romeo 6C 2500 Freccia d`Oro-autot saivat ensi protestien jälkeen poikkeusluvan. Sallittuja muutoksia oli niukalti: esimerkiksi iskunvaimentajien vaihto jämäkämpiin, tai takapenkin korvaaminen kookkaammalla säiliöllä polttoaineille sekä tilana mukana kuljetettaville varaosille olivat sallittuja. Vanteiden pölykapselit sai poistaa, ja kilpailijoiden kehotettiin käyttävän kypärää sekä turvavöitä (pakolliseksi vuoden 1951 Carrera Panamericanassa). Sen sijaan esimerkiksi pakoputkiston vaimentimien poistaminen oli nimenomaisesti kielletty, eikä autossa saanut kuljettaa kilpailun aikana mukana alkoholipitoisia juomia. Carrera Panamericanan myös Euroopassa nopeasti saavuttama suosio tarkoitti, että alkuperäinen vuoden 1950 kilpaluokka jaettiin myöhempinä vuosina useisiin, kilpa-auton tyypistä ja iskutilavuudesta riippuviin luokkiin: Carrera Panamericanan nopea kehittyminen ammattikuljettajien ja tehdastiimien mittelöksi koituisikin kilpailulle lopulta kohtalokkaaksi, ajonopeuksien noustessa paljon korkeammiksi kuin tiestö ja puitteet olisivat turvallisesti sallineet, minkä seurauksena onnettomuuksien määrä ja niiden uhrilukukin nostattivat protesteja aina lakkautusvaatimuksiin asti.
Kaikkien osallistujien oli käytettävä järjestäjän saataville asettamia, Meksikon valtiollisen öljy-yhtiö PEMEX:in toimittamia polttoaineita ja öljyjä. Heidän majoittumisensa etappikaupungeissa olivat ilmaisia, 290 US-dollarin (vastasi vuonna 1950 työntekijän tyypillistä kuukausipalkkaa[18]) korkean ilmoittautumismaksun kattamia, ja järjestäjä toimitti kullekin autokunnalle etapille lähtiessä eväspussin sekä kolme pulloa Coca-Colaa. Osallistujille järjestettiin kussakin etappikaupungissa myös illallisbanketit tai juhlat. Ensimmäiseen kilpailuun osallistui 132 autokuntaa, joista 59 oli yhdysvaltalaisia: vanhimpia kilpa-autoja olivat vuosimallien 1937 Hudson sekä Cord 812, ja kuljettajien kaarti ulottui paikallisista rekka- tai taksinkuljettajista aina perusteellisesti valmistautuneisiin huipputiimeihin moottoriurheilun eri saroilta. Eräs Carrera Panamericanan tärkeä anti ja merkitys olikin (Murphy) eri kulttuurien ja kansallisuuksien yhteen saattaminen kilpailussa, joka salli suoran vertailun yhdysvaltalais- ja eurooppalaisautojen välillä.
Kilpailun vaarallisuus
Osittain päällystämättömillä tieosuuksilla käyty, kovavauhtinen kilpailu osoittautui vaaralliseksi jo 1950, kun se vaati neljä kuolonuria (kaksi katsojaa, yksi kartturi sekä yksi kilpailija, guatemalalainen Enrique Hachmeister, joka ajoi ylikovaa rautatien tasoristeykseen ensimmäisellä etapilla, ja menetti autonsa hallinnan). Järjestäjät lisäsivät turvallisuutta kohentavia toimia reaktiona vuoden 1950 kilpailun paljastamiin ongelmiin[19]. Lehdistön innostus muuttui kuitenkin protesteiksi ja raivoksi, kun korkea uhriluku jatkui myös vuonna 1951[20], ja vei maalta kaksi kuuluisuutta: autokauppias José Estrada Menocal ja hänen kartturinsa Miguel Gonzáles menehtyivät ensimmäisen etapin ulosajon seurauksiin, ja Meksikon ilmailun pioneeri Carlos Panini toisena kilpailupäivänä (ks. Trivia-osio). Vuonna 1952 menehtyi onneksi vain yksi henkilö, meksikolaiskuljettaja Santos Letona, syynä ulosajo ja hänen Jaguar XK120-avoautonsa päätyminen katolleen. Vuoden 1953 kilpailu oli uhriluvultaan synkin, sillä sen aikana menehtyi kuusi katsojaa sekä kolme kilpailijaa: Lancia D24:llä kilpailua johtanut Felice Bonnetto missasi hieman ennen Léon-välipistettä Silao de la Victoriassa oman varoitusmerkintänsä, ajoi ylikovaa tien painanteeseen, ja hallinnasta lähtenyt monoposto-auto törmäsi sähköpylvääseen ja tienvarren rakennukseen[21][22]. Surmansa saivat myös Antonio Stagnoli ja hänen kartturinsa Giuseppe Scotuzzi, kun heidän Ferrari 375 MM:stä räjähti rengas, ja auto syöksyi tieltä. Myös vuoden 1954 yhä ammattimaisemmaksi muuttuneessa kilpailussa kuoli seitsemän henkeä[23]. Vuoden 1955 Le Mansin onnettomuus, jossa kuoli 84 henkilöä, oli viimeinen sykäys lakkauttaa Carrera Panamericana-kilpailu, sillä sen pitkää reittiä oli mahdoton valvoa, onnettomuuden uhrit saattoivat joutua odottamaan avun saapumista jopa tuntien ajan: Meksikon valtio ei halunnut enää kantaa mahdollisesta suuronnettomuudesta koituvan huonon julkisuuden riskiä (presidentti Adolfo Ruíz Cortines oli alkuvuonna 1955 julkistanut päätöksen keskeyttää Carrera Panamericana-kilpailun järjestäminen[24]), ja myös vaikutusvaltainen maan katolinen kirkko oli asettunut vastustamaan kilpailua sen katsojakunnan korkean uhriluvun vuoksi[25]. Kilpailun kehittyminen harrastepohjaisesta täysammattilaisten kovavauhtiseksi kilvanajoksi paljon alkuperäistä suurempiin nopeuksiin kykenevällä kalustolla (ks. Motorsport Memorial-viite, vuoden 1950 keskinopeuden 78mph nousu vuonna 1954 lähes 30 mph korkeammaksi, nopeimpien autojen huippunopeuden noustessa 1954 jo 180 mailiin tunnissa[26]) oli analoginen Le Mans-kilpailun kehitykselle, ja nosti tuon riskin sietämättömäksi.
Kilpailut 1950-1954 vuosittain
I. Carrera Panamericana «Mexico» 1950

Tilastotietoja
Aika: 5.5. - 10.5.1950
Luokat: Touring di serie (Alfa Romeo 6C 2500 Freccia d`Oro:t sallittiin alle 500 kpl valmistusmäärästä huolimatta)
Pituus ja etapit: 2106 mailia (3391,3 km); 9 etappia; Ciudad Juarez -> Ciudad Cuauhtemoc (El Ocotal)
Osallistujat: Ilmoitetut 132; Startanneet 126; Maaliin tulleet 58 (tulosluettelossa 47, hylätty 10 kokonaisaikarajan ylityttyä)
Kansallisuudet: USA 90; Meksiko 73; Kolumbia 6; Venezuela 4; Italia 4; Peru ja Guatemala 3; Ranska 2 - joista naiskuljettajia 3
Valmistajat: Cadillac 20; Buick ja Lincoln 16; Oldsmobile 14; Mercury 11
Tuloksia

Lähde: Racing Sports Cars tulosarkisto (viite 24), kärkikolmikon lisäksi poimintoja tulosluettelon muista kiinnostavista autokunnista
II. Carrera Panamericana Mexico 1951

Tilastotietoja
Aika: 20.11. - 25.11.1951
Luokat: Touring di serie (säännöistä poikkeavat Ferrari 212 Inter Vignale:t sallittiin)
Pituus ja etapit: 1933 mailia (3113 km); 8 etappia; Tuxtla Gutiérrez -> Ciudad Juarez
Osallistujat: Ilmoitetut 113 ; Startanneet 91; Maaliin tulleet 58 (tulosluettelossa 35, DNF/DQ 17)
Kansallisuudet: Meksiko 41; USA 37; Guatemala 10; Italia 7; Ranska ja Peru 3
Valmistajat: Oldsmobile 22; Chrysler 14; Hudson 11; Packard 8; Cadillac 6
Tuloksia

Lähde: Racing Sports Cars tulosarkisto (ks. viite 24, sivut 1951)
III. Carrera Panamericana Mexico 1952

Tilastotietoja
Aika: 19.11. - 23.11.1952
Luokat: Turismo, Sport
Pituus ja etapit: 1933 mailia (3113 km); 8 etappia; Tuxtla Gutiérrez -> Ciudad Juarez
Osallistujat: Ilmoitetut 107 ; Startanneet - ; Maaliin tulleet 39 (tulosluettelossa 39, DNF/DQ 27)
Kansallisuudet: USA 48; Meksiko 37; Italia 12; Länsi-Saksa 10; Guatemala 6;  Ranska 5
Valmistajat: Oldsmobile 14; Chrysler 12; Hudson 11; Ferrari 10; Lincoln 8
Tuloksia

Lähde: Racing Sports Cars tulosarkisto (ks. viite 24 sivut 1952)
IV. Carrera Panamericana Mexico 1953

Tilastotietoja
Aika: 18.11. - 23.11.1953
Urheiluautojen MM-sarjan osakilpailu
Luokat: Yleiskilpailu, Turismo Internacional, Turismo Especial, Sport hasta 1600 cc, Sport deste 1600
Pituus ja etapit: 1909 mailia (3077 km); 8 etappia; Tuxtla Gutiérrez -> Ciudad Juarez
Osallistujat: Ilmoitetut 218 ; Startanneet 172 ; Maaliin tulleet 62 (tulosluettelossa 60, DNF/DQ 110)
Kansallisuudet: Argentiina 86; Meksiko 83; USA 72;  Italia 16; Guatemala 8;  Ranska 6; Länsi-Saksa 4;
Valmistajat: Ford 48; Lincoln 19; Chevrolet 19; Chrysler 10; Porsche 10;
Tuloksia

Lähde: Racing Sports Cars tulosarkisto (ks. viite 24, sivut 1953)
V. Carrera Panamericana Mexico 1954

Tilastotietoja
Aika: 18.11. - 23.11.1954
Urheiluautojen MM-sarjan osakilpailu (kauden päätöskilpailu)
Luokat ja startanneet: Yleiskilpailu (150), Turismo Especial (69), Turismo Europeo (19), Turismo deste 3500 cc (29), Sport hasta 1500 cc (13), Sport deste 1500 (21),
Pituus ja etapit: 1909 mailia (3077 km); 8 etappia; Tuxtla Gutiérrez -> Ciudad Juarez
Osallistujat: Ilmoitetut 170 ; Startanneet 150 ; Maalissa luokitellut 85 (muut: DNF/DQ 65)
Kansallisuudet: Meksiko 83; Argentiina 76;  USA 56;  Italia 15; Chile 9; Länsi-Saksa 8; Guatemala 6; Espanja, Ranska ja Iso-Britannia à 3;
Valmistajat: Ford 33; Chevrolet 20; Lincoln 14; Alfa Romeo 11; Dodge 11;
Tuloksia

Lähde: Racing Sports Cars tulosarkisto (ks. viite 24, sivut 1954).
Carrera Panamericana-muistoajo
Carrera Panamericana on kuitenkin palannut vuodesta 1988 alkaen muistoajon muodossa, joka noudattelee alkuperäisen kaltaista reititystä, ja sisältää kilpailullisia erikoiskokeita tarkoin valvotuilla etapeilla. Myös uuden kauden Carrera Panamericanasta löytyy runsaasti videomateriaalia, jossa sen ja Meksikonkin kiehtovia piirteitä tuodaan katsojalle tutuksi: Mille Miglia-muistoajon tavoin myös Carrera Panamericana-muistoajo on hyvin suosittu.
Tuloksia 1988-2018
Triviaa
Vuoden 1950 avajaiskilpailuun osallistui Maksikon presidentti Miguel Alémanin sponsoroima Cadillac, jota ajoi armeijan luutnantti Rodolfo Castanegra. Auto kävi vaikeassa kilpailussa katollaan kahteen kertaan jo ensimmäisellä etapilla, mutta hurtti luutnantti jatkoi käsivarsi kipsattuna kolhiintuneella kilpa-autollaan, päätyen viimein autokuntineen kokonaiskilpailun 25:nnelle sijalle[27]. Hän nousi sitkeydellään kansallissankariksi, ja lehdistön raportointi lie ollut merkittävä syy aluksi välinpitämättömien kansalaisten äkisti heränneelle kiinnostukselle uutta kilpailua kohtaan: Meksiko Cityssä arvioita miljoona katsojaa tuli kaduille ottamaan vastaan kilpailuun osallistuvia. Presidentti palkitsi Castanegran kilpailun jälkeen urhoollisesta yrittämisestä korealla veistoksella, mikä oli alun perin tarkoitettu kilpailun voittajan palkinnoksi[28], mutta hopeisen pokaalin voitostaan vastaanottanut Hershel McGriff ei hienotunteisesti valittanut asiasta järjestäjille. Alun perin vain kertaluontoiseksi tarkoitetun kilpailun järjestämistä päätettiin valtaisan menestyksen vuoksi jatkaa.
Eräs Carrera Panamericanan kuuluisimmista ja pahamaineisimmista erikoiskokeista on kaivoskaupunki Zacatecasin lähellä sijaitsevalla, 2610 metriä korkealla Cerro de la Bufa-vuorella ajettava erikoiskoe, kutsuttu lyhennettynä "La Bufa":ksi[29]. Mutkainen ja vaikea tiestö sekä korkean vuoren ohut ilma ovat kova haaste niin kuljettajille kuin ajoneuvon tekniikallekin. Muita kuuluisia erikoiskokeita ovat "Mil Cumbres" esp. tuhat vuorenhuippua välillä Morelia - San Miguel de Allende, sekä vuorten rinteisiin kaivettu syheröinen "La Espinaza del Diablo" esp. pirun selkäranka Durangosta lähtevällä viimeisellä etapilla.
Vuoden 1951 Carrera Panamericanan kenties suurinta tyrmistystä aiheuttanut onnettomuus oli Italian Mantovasta (Lombardia) kotoisin olleen, Meksikon siviili- ja reittilennon edelläkävijä Carlos Paninin[30] kuolonkolari[31]. Paninia pidetään ensimmäisenä maapallon onnistuneesti pienkoneella kiertäneenä piloottina, ja hän oli vuonna 1927 perustanut Meksikon ensimmäisen aikataulujen mukaista reittiliikennettä harjoittaneen Servicio Aereo Panini-lentoyhtiön, joskin hän oli huonon terveydellisen tilansa ja eläkkeelle siirtymisen vuoksi hiljattain myynyt yhtiönsä. Paninin ajolupa oli peruutettu terveydellisistä syistä, ja hänen vuoden 1949 Alfa Romeo 6C 2500 SS kilpa-autonsa[32][33] kuljettajaksi oli ilmoitettu Paninin 17-vuotias tytär Teresa (Teresita): todellisuudessa isä kuitenkin ajoi kilpa-autoa, ja tytär toimi kartturina. Oaxaca-Pueblan välisellä, kilpailun toisella etapilla 15-vuotias Bobby Unser saavutti Jaguar Mark VII-autollaan Paninien autokunnan, mutta se yritti kilpailusääntöjen vastaisesti estää Unserin ohitusyritykset. Viimein Unser näki ohitustilaisuutensa koittaneen, mutta jälleen Panini peitteli. Autot osuivat toisiinsa: Unser pystyi vaivoin estämään autonsa syöksymisen hänenpuoleisen tienvieren syvään rotkoon, mutta Carlos Paninin vastaohjaus oli liian raju, ja hän menetti autonsa hallinnan. Se syöksyi tieltä, osui Unserin kirjassaan "Winners Are Driven: A Champion's Guide to Success in Business & Life" esittämän mukaan kallioseinään, ja syttyi palamaan. Todellisuudessa vuoden 1951 CP-kilpailusta kertova elokuvakooste[34] osoittaa Paninin auton päätyneen varsin vähäisin vaurioin ja ilman tulipaloa kuljettajan puolelle (autossa on oikeanpuoleinen ohjaus) kyljelleen maantien ojaan. Tämä Alfa Romeo vaihtoi sittemmin usean kerran omistajaa, ja se on täysentisöity vuoden 2014 jälkeen. Panini menehtyi ulosajossa, mutta hänen tyttärensä selvisi rytäkästä lievin vammoin, ja pystyi edellä mainitun filmimateriaalin perusteella kävelemään pois. Unser tai hänen kartturina toiminut isänsä Jerry eivät uskaltaneet pysähtyä antaakseen uhreille apua, sillä he pelkäsivät kilpailusääntöjen kieltämän avunannon tarkoittavan hylätyksi tulemista: sen sijaan meksikolainen kuljettaja Ricardo Ramirez pysähtyi onnettomuuspaikalle, ja vei tytär Teresan sairaalaan. Merkkihenkilön kuolema nostatti niin lehdistössä kuin valtiollisen järjestäjän piirissä kauhistelevan ja tuohtuneen protestiaallon Carrera Panamericanan vaarallisuudesta, jopa vaatimuksia epämeksikolaiseksi muuttuneen kilpailun kieltämisestä, sillä jo vuoden 1951 ensimmäisellä etapilla Packardinsa hallinnan menetyksen jälkeen 190 metriä syvään rotkoon syöksynyt maankuulu autokauppias ja veteraanikilpailija José "El Ché" Estrada ja hänen kartturinsa Miguel Gonzáles menehtyivät. Estrada oli ennen lähtöä toitottanut "voittavansa, tai kuolevansa sitä yrittäessään" (I`ll win, or die trying), mikä karmaisevasti kävi toteen.
Carrera Panamericanan legendaarisiin sattumuksiin kuuluu epäilemättä Mercedes-Benz 300 SL (W194):llä kilpailleen parin Karl Kling/Hans Klenk yhteentörmäys ison korppikotkan kanssa vuoden 1952 kilpailun ensimmäisellä etapilla Tuxtla-Oaxaca. Kling ei nopeassa mutkassa oikealle n. 200 km/t vauhdissa havainnut korppikotkaparvea, mikä lähestyvää autoa säikkyessään nousi lentoon: yksi linnuista osui onnettomasti kilpa-auton tuulilasiin kartturin puolelle, lasi pirstoutui, Klenk pökertyi iskusta, ja sirpaleet viiltelivät hänen kasvojaan. Klingin saatua kartturinsa ravistelemalla taas tajuihinsa tämä kuitenkin kehotti kuljettajaa jatkamaan matkaa, ja teki kartturin työnsä kasvot veressä Gebetbuch-reittimuistiinpanojensa (eräs ensimmäisistä kilpa-autoilun "nuoteista") avulla noin 70 kilometrin matkan kunnes autokunta saapui seuraavaan huoltopaikkaan, missä Klenk sai haavoihinsa ensiapua. Sattumuksen vuoksi W194-autojen tuulilasien päälle innovoitiin huoltojoukkueen mukana olleesta ohuesta teräsputkesta kiireellä kyhätty, alkeellinen neljän putken kalteri (myöhemmin se sai lisäputkia), jotka ovat yhä edelleen paikallaan tässä nimenomaisessa, kilpailuasussaan tehdasmuseoon sijoitetussa W194-yksilöissä. Tapahtuma on tallennettu Mercedes-Benzin kilpailumatkasta 1952 kuvaamassa dokumenttifilmissä[35]. Myös usea muu kilpailija törmäsi suurikokoisiin petolintuihin, joskaan tapaukset eivät saaneet yhtä paljon julkisuutta[36]. Tiimin kokonaiskilpailun neljäntenä maaliin tullut autokunta Fitch/Geiger hylättiin, sillä sen vaurioitunutta etujousitusta - etupyörät harottivat 1 ½ tuumaa, minkä vuoksi autosta oli räjähtänyt kolme rengasta viimeistä edeltäneellä etapilla - sen käytettyä pyöränkulmien kohdilleen saamiseen meksikolaismekaanikon apua: tiimin käsityksen mukaan työn teettäminen oli sallittu huoltotoimi, mutta kilpailun järjestäjät katsoivat autokunnan ottaneen vastaan säännöissä kiellettyä ulkopuolista apua.
Lancia teki ensiesiintymisensä Carrera Panamericanassa jo vuonna 1952, kun kolme yksityisesti ilmoitettua Lancia Aurelia B20 GT-autoa mallin toisesta sarjasta osallistuivat kilpailuun. Tehdas ei tässä vaiheessa vielä osallistunut itse, vaan kaudelle 1952 valmistetusta seitsemästä kilpa-autosta - joissa kattoa oli laskettu (a pavilion basso), ja coupé-korin ovilasit vaihdettu pleksilaseiksi - kuusi oli rekisteröity kuljettajien nimiin.  Aurelian V6-moottorin iskutilavuus tässä versiossa oli 1991 cm³, ja reitin suurten korkeuserojen vuoksi moottoreihin oli lisätty Roots-tyyppiset ahtimet: näin moottorin teho nousi sarjamallin 118 hevosvoimasta 150:een, ja autojen huippunopeus 185 km/t:sta noin 215 km/t:in, joskin niiden luotettavuus kärsi. Edistyksellinen Aurelia (1950-1958) oli ensimmäinen sarjatuotantoauto V6-moottorilla, sen vaihteisto oli painon tasaamiseksi siirretty samoin ensi kertaa sarjatuotantoautossa tasauspyörästön yhteyteen (ns. transaxle-rakenne), ja se oli ensimmäinen Rooman valtakunnan pääteiden mukaan nimetyistä Lancia-malleista (ks. mm. Lanciat Appia ja Aurelian korvaava Flaminia). Felice Bonetton autokunta ajoi ulos, ja Giulio Casabiancan moottori rikkoutui, mutta Umberto Maglioli toi autonsa maaliin Sport-luokan ja kokonaiskilpailunkin neljäntenä. Lupaava menestys myös muissa kilpailuissa sai Lancian toimintaan 1947, ja pian yhtiön johtoon nousseen perustajan pojan, insinööri Gianni Lancian, panostamaan moottoriurheiluun: jo kaudelle 1953 valmistuivat Aurelia-malleja korvaavat urheiluautot D23 sekä parannettu D24, jotka osallistuisivat samana vuonna käynnistyneen urheiluautojen maailmanmestaruussarjan kilpailuihin.
Argentiinalainen moottoriurheilun monitaituri Juan Manuel Fangio keräsi tililleen Panamericana-voiton vuonna 1953 Lancia D24-urheilukilpa-autolla. Valmistaja pelkäsi kuitenkin D24:n jäävän jälkeen lajinsa nopeasta kehityksestä, ja siksi jo talvella 1953/1954 sen DOHC V6-moottoria kehitettiin entistä tehokkaammaksi: muiden parannusten muassa sen iskutilavuus nousi 3,3 litrasta 3,75 litraan. Myös alustaa jatkokehitettiin, minkä vuoksi malli nimettiin D25:ksi. Uusi kilpa-auto ei kuitenkaan ehtinyt valmistua vuoden 1954 Panamericanaan, jota ei enää järjestettäisi vuonna 1955. D25:n ohella Lancia-kilpatallin huomio kohdistui pääsuunnittelija Vittorio Janon hyvin mullistavaan Formula 1-autoon D50. Alberto Ascari saavutti D50:llä lupaavia tuloksia kauden 1955 alussa, mutta menehtyi traagisesti 26.5.1955 testiajoissa Monzassa. Tuo isku, joskin myös taloustilanne, johti Lancian myymään kilpatallinsa Ferrarille - formula-auto toisi "Ferrari D50":ksi uudelleen nimettynä Juan Manuel Fangiolle vuonna 1956 hänen neljännen F1-mestaruutensa.
Moottoriurheilussa hyvää menestystä saavuttanut Borgward osallistui vuonna 1953 sekä Le Mans-ajoihin (keskeytys moottoririkkoon tuntia ennen maaliintuloa), että Carrera Panamericanaan Hansa 1500 RS-autoilla, joita oli valmistettu kolme kappaletta (yksi säilynyt Ruotsissa[37]). Luokassa alle 1600-kuutiota Borgwardin toista Hansa 1500 RS-autoa ajanut Adolf Brudes menetti kilpurinsa hallinnan irtohiekalla, auto kieri ulosajossa katon kautta ympäri ja romuttui, ja Brudes loukkaantui vaikeasti. Toisen etapin jälkeen luokan 15 startanneesta autokunnasta enää seitsemän oli mukana: kuusi Porschea sekä Borgward-kilpatallin johtaja ja pääkuljettaja, Hans-Hugo Hartmann. Hän keräsi etappivoittoja ja johti luokkaansa ylivoimaisesti, kunnes viimeisellä etapilla noin 200 kilometriä ennen maalia moottorin keinuvipuakseli rikkoutui, ja vaurioitti myös imutorvea. Hartmann pystyi ontumaan kolmella, viimein enää kahdella sylinterillä käyvällä kilpa-autollansa maaliin kolmantena luokassaan, mutta myöhästyi vaivaiset 7 sekuntia etapin enimmäisaikarajasta: seurauksena oli kilpailusääntöjen mukainen hylkäys. Borgward-kilpuri on harmittavasta diskvalifikaatiosta huolimatta poimittu vuoden 1953 tulosluettelon tiivistelmään mallin ja yrityksenkin mielenkiintoisen moottoriurheiluhistorian[38] esimerkkinä.
Vuoden 1954 viimeisen perinteisen Carrera Panamericanan eräs monista mielenkiintoisista osanottajista oli espanjalaistiimi Joaquín Palacio Poverin ja Celso Fernándezin Pegaso Z-102B SS Touring-korilla, jonka ilmoittajana oli Allen Guiberson, ja jota sponsoroi Dominikaanisen tassvallan presidentti Trujillo: sikisipä se kantoi "El Dominicano"-nimeä konepellillään. Barchetta-tyylinen avoauto oli varustettu 3,2-litraisella ahdetulla V8-moottorilla, joka oli säädetty käymään korkeaoktaanisella polttoaineella - autokunta ei ollut havainnut sääntökirjasta, että kaikkien kilpailuun osallistuvien piti käyttää järjestäjän toimittamaa PEMEX-polttoainetta, minkä oktaaniluku oli alempi kuin moottorin vaatima polttoainelaatu. Autokunta ja sen polttoainevaranto saapuivat perille vasta neljä päivää ennen kilpailun starttia, jolloin ongelma kävi ilmi: moottorin säädöt piti kiireellä hakea kokonaan uusiksi, ja kuljettajapari joutui harjoitusajoja varten lainaamaan Chevrolet-autoa sponsorinsa lähetystöltä. Kilpailussa Pegaso nousi kolmannen etapin lopussa kuitenkin jo luokkansa (Sport >1500) kolmannelle sijalle Phil Hillin ja Umberto Magliolin väkivahvojen, edellisvuoden etappiaikoja pilkkanaan pitävien Ferrarien vanavedessä. Kilpailu päättyi kuitenkin neljännelle etapille, kun Palacio tuli suoran tieosuuden nypylle 200 km/t vauhdilla, eikä ehtinyt havaita nypyn jälkeistä "Rio Hondito"-mutkaa. Hallinnasta lähtenyt auto osui onnettomuusmutkaa valvoneeseen ratsupoliisiin ja surmasi hänet, mutta autostaan legendan mukaan kaktuspuuhun sinkoutunut Palacio selvisi onnettomuudesta kuin ihmeen kautta hengissä[39].
Austin-Healey osallistui vuoden 1954 Carrera Panamericanaan kahdella muunnellulla 100 S-autolla, joka mallina oli ensiesitelty saman vuoden London Motor Show’ssa. Pari Carroll Shelby/Roy Jackson-Moore ajoi autoa SPL258BN valko-sini-värityksellä, ja Lance Macklin/Donald Healey SPL226-autoa, joka oli saanut vihreän värin. Valitettavasti Oaxacasta lähtevällä etapilla yksin autoa ajanut Shelby[40] - hänen kartturinsa oli lentänyt edeltä Pueblaan - ajautui tieltä ja osui syvän ojan kivikkoiseen vastarinteeseen, murskasi kyynärpäänsä (toipilaskauden takia hän kilpailisi uudelleen vasta kaudella 1955), mursi käsivartensa sekä kylkiluitaan, lievempiä vammoja mainitsematta. Myös Macklin/Healey-autokunta joutui keskeyttämään tuon viimeiseksi jääneen klassisen Carrera Panamericanan.
Aiheesta muualla
Adriano Cimarostin kolmikielinen kirja vuodelta 1987 lie ensimmäinen klassisesta Carrera Panamericanasta kirjoitettu merkkiteos, mahdollisesti eräs katalysaattori ryhtyä järjestämään kilpailua uudelleen vuodesta 1988 alkaen, mutta alkuperäinen on saatavilla enää käytettynä ja keräilijähintaan. Aiheesta 1990-luvulla kirjansa ensi painoksen kirjoittanut Daryl E. Murphy on sittemmin kirjansa korjattua toista painosta varten voinut käyttää monien keskeisten henkilöiden haastateluja täydentääkseen alkuperäistä kilpailusta säilynyttä heikkolaatuista, puutteellista tai osin jopa kadonnutta aineistoa[41], eli se lienee tällä hetkellä (2018) parhaiten pohjustettu kirja aiheesta. Carrera Panamericanasta (vanha ja uusi) on kiehtovana kilpailuna julkaistu runsaasti muutakin aineistoa niin kirjallisena kuin uutisfilmi- tai videodokumentteina: tarjonta on niin laajaa ja laaja-alaista, ettei poimintoja ole järkevää luetella.
Lähteet
Kirjallisuus
Murphy, Daryl E.: Carrera Panamericana: History of the Mexican Road Race; 2. painos tammikuu 2008; iUniverse, Inc.; ISBN 9780595483242
Freeman, J. Brian: "La carrera de la muerte": Death, Driving and Rituals of Modernisation; Studies in Latin American Popular Culture, Vol. 29, 2011; University of Texas Press
Viitteet

Luokka:Moottoriurheilun kestävyyskilpailut
Luokka:Autourheilukilpailut