Question: Mikä on Suomen yleisin sisävesikalalaji?

Kalankasvatus


Kalankasvatus eli kalanviljely on kalojen kasvattamista altaissa tai verkkokasseissa, yleensä ruoaksi tai luonnonvesiin istutettaviksi, joskus myös akvaariokaloiksi. Kalankasvatus on vesiviljelyn yleisin muoto. Noin puolet maailmassa syödystä kalasta on tuotettu vesiviljelyssä.
Maailman mittakaavassa tärkeimpiä kasvatuslajeja ovat useat sisävesien karppilajit, niilintilapia sekä lohi, mutta alueellisesti tärkeitä lajeja on lukuisia. Suomessa tärkein viljelty kalalaji on kirjolohi jonka osuus ruokakalanviljelystä on 90 %.[1]. Suomen osuus maailman kalanviljelystä on noin 0,02 %.
Kokonaistuotanto ja tärkeimmät viljelykalalajit

Maailman kalanviljelytuotanto on kasvanut nopeasti 1980-luvulta alkaen, kun luonnonvesien kalansaalis on puolestaan pysynyt jokseenkin vakaana. Vuonna 2010 tilastoitu kalanviljelyn kokonaistuotanto oli noin 60 miljoonaa tonnia (tähän sisältyvät myös viljellyt äyriäiset ja simpukat), kun kalastussaalis oli noin 88 miljoonaa tonnia. Maailman vesiviljelystä 89 % tapahtui Aasiassa, 61 % yksin Kiinassa.[2] Seuraavaksi eniten tuottavat Intia, Vietnam, Thaimaa, Indonesia ja Bangladesh.
Maailmanlaajuisesti eniten viljellään useita sisävesikalalajeja, erityisesti karppilajeja. FAO:n vuoden 2012 tilastoinnissa maailman eniten viljellyt kalalajit, niiden tuotantomäärät (miljoonia tonneja) ja viljelyn arvo miljardeissa dollareissa olivat:[3]
Ruohokarppi Ctenopharyngodon idellus, 5,0 miljoonaa tonnia, 6,5 miljardia dollaria
Hopeakarppi (hopeapaksuotsa) Hypophthalmichthys molitrix, 4,2 miljoonaa tonnia,  5,5 miljardia dollaria
Karppi Cyprinus carpio, 3,8 miljoonaa tonnia,  5,2 miljardia dollaria
Niilintilapia, Oreochromis niloticus, 3,2 miljoonaa tonnia,  5,3 miljardia dollaria
Marmorikarppi (marmoripaksuotsa) Hypophtalmichthys nobilis, 2,9 miljoonaa tonnia,  3,7 miljardia dollaria
Katla Catla catla (intiankarppi), 2,8 miljoonaa tonnia,  5,5 miljardia dollaria
Ruutana Carassius carassius, 2,5 miljoonaa tonnia,  2,7 miljardia dollaria
Lohi Salmo salar, 2,1 miljoonaa tonnia,  10,1 miljardia dollaria
Jättilabeo Labeo rohita, 1,6 miljoonaa tonnia,  2,9 miljardia dollaria
Maitokala Chanos chanos, 0,9 miljoonaa tonnia,  1,7 miljardia dollaria
Kirjolohi Oncorhynchus mykiss, 0,9 miljoonaa tonnia,  3,6 miljardia dollaria
Jättilahna Megalobrama amblycephala, 0,7 miljoonaa tonnia,  1,2 miljardia dollaria
Kalalajien lisäksi vesiviljelyssä tuotetaan mm. simpukoita ja äyriäisiä, joista useiden tuotantomäärät yltäisivät viljellyimpien lajien listalle.[3]
Suomen kalatuotanto
Suomessa kasvatetaan vuosittain noin 13 miljoonaa kiloa ruokakalaa. Kokonaistuotantomäärät ovat olleet jokseenkin tasaisia vuodesta 2003. Vielä vuonna 1980 viljelytuotanto oli 5 miljoonaa kiloa, josta se kasvoi nopeasti 1990-luvun alun huippulukemiin noin 18 miljoonaan kiloon.[1].
Valtaosa kasvatuksesta on kirjolohta, jonka tuotanto vuonna 2013 oli 12,2 miljoonaa kiloa. Sen viljely tapahtuu pääasiassa verkkoaltaissa Itämeren alueella, ja puolet siitä Ahvenanmaalla.[1] 
Toiseksi tärkein viljelykalalaji on siika, jonka viljely ruokakalaksi lähti vauhtiin vasta 2000-luvun alussa. Sen tuotanto on noussut noin 1,2 miljoonaan kiloon kymmenessä vuodessa, mikä vastaa nyt noin 9 % koko kalanviljelystä.[1] Väihäisempiä määriä ruokakalalaksi viljeltyjä lajeja ovat taimen, nieriä, sampi ja kuha, mutta niiden tuotanto oli yhteensä vain noin 0,2 miljoonaa kiloa. Kirjolohen mätiä tuotettiin 0,4 miljoonaa kiloa. Kirjolohen tuotannon arvo vuonna 2013 oli noin 47 miljoonaa euroa ja siian 8 miljoonaa.[1] Vuonna 2006 kalankasvatuksen osuus koko kalantuotannon arvosta oli 63%.[4]
Ruokakalan lisäksi kalaa viljellään myös istutettavaksi luonnonvesiin. Kalojen poikaskasvatuksen ansiosta monet Suomen luontaiset lohipitoiset vesistöt ovat pysyneet elinvoimaisina. Kalanpoikasten tuotanto on yleisintä Pohjois- ja Keski-Suomessa. Istutuksiin ja kasvatukseen tuotettujen kalan- ja ravunpoikasten kokonaismäärä 2013 oli noin 54 miljoonaa yksilöä.[1]
Suomessa oli vuonna 2013 vajaat 500 toimivaa kalankasvatuslaitosta tai luonnonravintolammikkoviljelmää.[1]
Kalanviljelyn opetus ja käytännöt
Kalankasvatusta opetetaan osana kalatalouden opetusta.[5]
Kalankasvatukseen kuuluu altaiden hygieniasta huolehtimista, kalojen hyvinvoinnista huolehtimista kuten rokottamista erilaisia tauteja vastaan, ruokintaa, kalojen lajittelua eri kokoluokkiin yms. Etenkin pienisilmäisiä verkkokasseja täytyy pestä usein, sillä tiheän verkon reiät tukkeutuvat nopeasti ja se heikentää veden virtausta kassissa mistä kala voi kärsiä. Lajittelemalla erotetaan kalaparvesta nopeimmin kasvaneet kalat, jotka siirretään suurisilmäisempään ja vähemmän huoltoa vaativaan verkkokassiin. Tasakokoisille kaloille on myös helpompi määritellä sopiva rehun raekoko.
Kalanviljelyyn liittyy olennaisena osana emokalojen lypsäminen mädin saannin turvaamiseksi. Lypsetty mäti hedelmöitetään koiraskalan maidilla, hedelmöitynyt mäti kasvatetaan viljelylaitoksen erityisessä hautomo-osassa.
Kalanviljelyn ekologiset vaikutukset
Vesiviljelyä pidetään yhtenä kestävimmistä keinoista tuottaa eläinproteiinia erityisesti siitä syystä, että kalat pystyvät hyödyntämään ravinnon maalla kasvatettavia eläimiä tehokkaammin. Samoin vesikasvien ja levien tuotantopotentiaalit ovat moninkertaiset maalla kasvatettaviin kasveihin verrattuna. Kalantuotannossa on tapahtunut murros – yli puolet ihmisten syömästä kalasta on alkuperältään viljeltyä ja viljellyn kalan osuus kulutuksessa lisääntyy nopeasti. Samalla kestävään vesiviljelyyn liittyvälle osaamiselle ja teknologialla on muodostunut nopeasti kasvavat markkinat.[6]
Kalat pystyvät hyödyntämään ravinnon tehokkaasti - yhdellä rehukilolla on mahdollista tuottaa kilo kalaa.
Kalanviljelyssä yksilötiheydet altaissa ovat tiheämmät kuin luonnossa. Tämä edesauttaa erilaisten patogeenien aiheuttamien sairauksien leviämistä, eikä luonnossa tapahtuvaa sairaiden yksilöiden karsiutumista predaation eli saalistuksen vaikutuksesta pääse tapahtumaan. Tämä on aiheuttanut suuria ongelmia ja taloudellisia menetyksiä kalankasvattamoille ympäri maailmaa[7][8]. Norjassa ja Chilessä sijaitsevilta avoimista verkkoaltaista leviävät patogeenit ja loiset ovat aiheuttaneet ongelmia useissa luonnonkalakannoissa, etenkin kun niitä on sijoitettu vaelluskalojen kutureiteille. Näillä alueilla on havaittu massiivisia kalakuolemia, sekä mittavia taantumia kyseisissä kalakannoissa. [9][10]
Petokalojen ruokinta vesiviljelyssä voi kuormittaa luonnonkalakantoja myös niiden tarvitseman ravinnon osalta. Viljeltyjen petokalojen rehu valmistetaan pääosin villinä kalastetuista kalalajeista, mikä puolestaan lisää kalastuspainetta monissa jo ylikalastetuissa kalakannoissa. [11]
Kalankasvattamoiden verkkoaltaista karanneiden sekä luonnonkalojen risteytymillä voi olla epäsuotoisia vaikutuksia luonnonkalakantoihin. Esimerkiksi villin ja kasvatetun lohen hybridien on todettu syrjäyttävän nopealla poikasiän kasvullaan luonnonkaloja, mutta selviytyvän heikommin luonnonympäristössä.[12]
Kalanviljely voi kuormittaa vesistöjä ravinnepäästöillään. Kasvatus suljettuun kiertoon perustuvissa allasjärjestelmissä on yksi sovellus, jolla kalanviljelyä voidaan tehostaa ja päästöt lähes eliminoida avovesillä viljelyyn verrattuna. Verkkoallaskasvatuksessa päästöillä ei Itämeren kokonaispäästöjen tasolla ole suurta merkitystä, mutta paikallisesti typpi ja fosfori voivat kuormittaa vesistöjä.[13]
2015 julkaistun tutkimuksen mukaan kasvatuslohien terveyttä voitiin parantaa tarjoamalle kaloille tavallista virikkeellisempiä olosuhteita.[14] Virikekasvatuksessa altaisiin sijoitetaan kalojen luontaista ympäristöä emuloivia elementtejä kuten suojapaikkoja ja virtausmuutoksia. Kokeissa virikkeettömiin oloihin verrattuna virikkellisissä oloissa kasvatetuilla lohilla oli pienempi kuolleisuus useimpiin kalatauteihin ja parempi vastustuskyky loistauteihin. Vaikutukset eivät kuitenkaan olleet samanlaisia kaikkia taudinaiheuttajia vastaan.[14]
Lähteet

Aiheesta muualla

 NewScientist, 2008, arkistoituna Internet Archiven palvelimella

 Suomen Kalankasvattajaliitto
 Gokalastus
*
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit