Question: Missä Hella Wuolijoki syntyi?

Hella Wuolijoki


Hella Maria Wuolijoki, vuoteen 1908  Ella Maria Murrik, kirjailijanimet muun muassa Juhani Tervapää ja Felix Tuli, (22. heinäkuuta 1886 Helme, Liivinmaa – 2. helmikuuta 1954 Helsinki)[1] oli tunnettu suomenvirolainen poliitikko, näytelmäkirjailija, Yleisradion pääjohtaja ja liikenainen. Hän oli SKDL:n kansanedustaja Hämeen pohjoisesta vaalipiiristä vuosina 1946–1947.  Yleisradion pääjohtajana Wuolijoki toimi huhtikuusta 1945 kesäkuuhun 1949, jolloin hänet erotettiin tehtävästään.[2] Virossa syntynyt Wuolijoki teki elämäntyönsä Suomessa. Poliittisesti aktiivinen äärivasemmistolainen Wuolijoki toimi talvisodan aikana  rauhanneuvottelijana, mutta jatkosodan aikana hänet tuomittiin  vankeuteen maanpetoksesta.
Perhetausta ja koulutus
Ella Maria Murrik syntyi Valgamaan maakunnassa Liivinmaan kuvernementissa, joka oli virolaiskansallisen liikkeen ydinaluetta. Hänen vanhempansa olivat asianajaja Ernst Murrik ja Katarina Kokamägi. Murrik muutti perheensä mukana Valgan kaupunkiin, jossa hän aloitti koulunkäynnin vuonna 1897. Hän valmistui ylioppilaaksi Tarton tyttökimnaasista vuonna 1904. Samana vuonna Murrik siirtyi Suomeen opiskellakseen Aleksanterin (nyk. Helsingin) yliopistossa kansanrunoutta, historiaa ja venäjän kieltä, ja valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1908. Myöhemmin hän aloitti myös oikeustieteen opinnot, mutta ensimmäisen maailmansodan puhkeaminen vuonna 1914 keskeytti opinnot.
Poliittinen herääminen
Vuoden 1905 suurlakko sai Murrikin näkemään työväestön joukkovoiman, ja hän rakensi yhteyttä sosialismin oppeihin. Murrik liittyi Ylioppilaiden Sosialidemokraattiseen Yhdistykseen samana vuonna. Samoihin aikoihin hän tapasi tulevan aviomiehensä, ylioppilassosialisti (myöh. kansanedustaja) Sulo Wuolijoen, joka oli Leninin ja Otto Wille Kuusisen henkilökohtainen ystävä. Pariskunta solmi avioliiton vuonna 1908,[1] minkä jälkeen Murrik käytti nimeä Hella Wuolijoki. Liitto päättyi eroon vuonna 1923.
Wuolijoki oli marxilainen, mutta hän ei koskaan liittynyt kommunistiseen puolueeseen eikä hänellä ollut yhteyksiä Suomen maanalaiseen kommunistiseen liikkeeseen.[3] Historiantutkija Jukka Seppisen mukaan tämä johtui siitä, että Wuolijoen vakoilutoiminnan kannalta esiintyminen ”yhteiskuntakelpoisempana” oli hedelmällisempää.[4] Erkki Tuomioja kuvaa isoäitinsä Hella Wuolijoen vasemmistolaisuutta abstraktilla tasolla olevaksi ja yleishumanistiseksi, osin romanttissävytteiseksi ajatusmaailmaksi.[3]
Ura liike-elämässä
Wuolijoki työskenteli vuosina 1912–1914 kirjeenvaihtajana asianajotoimistossa ja 1914–1918 edustajana eri yrityksille.[5] Hän loi liiketoimillaan vuosina 1914–1918 mittavan omaisuuden, jonka sijoitti Marlebäckin kartanoon Iitissä ja sahatoimintaan. Myöhemmin hän myi Marlebäckin ja siirtyi maanviljelyyn ostamalla tilalle Jokelan kartanon Mäntsälän kunnan Ohkolan kylästä.[6]
Wuolijoki oli idänkaupan pioneereja Suomessa. Hänellä oli laajoja liiketoimia 1920- ja 1930-luvuilla Neuvostoliitossa. Wuolijoki toimi 1923–1931 Aunuksen puuliikkeen johtajana ja yhtiön kaaduttua konkurssiin laman aikana 1931–1938 neuvosto-omisteisen Suomen Naftan hallituksen kokopäiväisenä puheenjohtajana.[5] Wuolijoen liiketoimien tuotto perustui kuitenkin länsikauppaan.[3]
Kirjallinen työ
Hella Wuolijoki kirjoitti teoksia muun muassa taiteilijanimillä Juhani Tervapää ja Felix Tuli. Wuolijoki muistetaan erityisesti näytelmäkirjailijana Niskavuori-näytelmäsarjastaan. Hänet tunnetaan myös yhteistyöstään Bertolt Brechtin kanssa. Wuolijoki ja Brecht kirjoittivat yhdessä näytelmän Herra Puntila ja hänen renkinsä Matti.[7]
Wuolijoen tuotannossa erityisen merkillepantavaa ovat vahvat naishahmot.[8] Perinteistä maalaismiljöötä kuvaavan Niskavuori-sarjan esikuvana on ollut Sulo Wuolijoen kotitalo, Hauholla sijaitseva Vuolijoen kartano.
Poliittinen toiminta
Hella Wuolijoki toimi aktiivisesti politiikan kulisseissa ja oli äärivasemmistolainen. Hän piti vuosina 1918–1920 ”poliittista salonkia” Helsingin Eirassa sijainneessa asunnossaan. Wuolijoen luona vieraili suuri määrä ulkomaiden diplomaatteja ja kansalaisia. Lisäksi hän laati Neuvostoliiton lähetystölle Helsingissä säännöllisiä poliittisia tilannekatsauksia. 
Hän piti aktiivista yhteyttä NKVD:n tiedusteluverkostoihin koko maailmansotien välisen ajan. Wuolijoki pyrki NKVD:n toimeksiannosta säilyttämään kaiken yhteiskuntakelpoisuuden Suomessa. Tästä syystä hän ei liittynyt Suomen salaiseen kommunistiseen puolueeseen. Kirjailijan kaapu oli eräs tapa hankkia yhteiskunnallista hyväksyntää porvarillisessa maassa. Liiketoiminta puolestaan palveli suoraan Neuvostoliiton taloudellisia valtapyrkimyksiä Suomessa.[4] Etsivä keskuspoliisi/Valpo seurasi Wuolijokea vuosia ja epäili häntä sekä Britannian että Neuvostoliiton agentiksi.[9] Myös Neuvostoliitossa häntä epäiltiin vielä 1930-luvun loppupuolella Britannian asiamieheksi.[3] Jukka Seppisen mukaan Wuolijoen asemaa suomalaisessa yhteiskunnassa ja NKVD:n organisaatiossa kuvaa ”illegaalin residentin” eli korkean asemapaikan omaavan laiton[10] toimintamalli, jota NKVD käytti kautta Euroopan ennen toista maailmansotaa.[11][4]
Liiketoimiensa vuoksi Wuolijoki matkusteli 1920- ja 1930-luvuilla ahkerasti Neuvostoliitossa. Tuolloin hän loi hyvät suhteensa myös maan poliittisiin päättäjiin, liiketoimet Neuvostoliitossa olivat aina yhteydessä myös politiikkaan.[4] Toisaalta Wuolijoki käytti poliittisia suhteitaan myös omien liiketoimiensa edistämiseksi.[3]
Talvisodan rauhanneuvottelija
Talvisodan alussa, joulukuussa 1939 Wuolijoki lähetti ulkoministeri Tannerille kirjeen, jossa tarjoutui osallistumaan rauhanneuvotteluihin tuntemansa neuvostolähettiläs Aleksandra Kollontain kanssa Tukholmassa. Wuolijoen NKVD-kytköksistä tietämätön Tanner suostui epäröiden, ja lopulta rauhaan johtaneet neuvottelukosketukset maiden välillä alkoivat.[9] Rauhan edistämisessä Wuolijoen panos oli ymmärrettävästi pieni. Jukka Seppisen mukaan Wuolijoelle ja Alexandra Kollontaille olisi sopinut Neuvostoliiton valtaama Suomi.[4]
Wuolijoella oli runsaasti kytköksiä Neuvostoliiton poliittiseen johtoon. Wuolijoki kuului NKVD:n asiamieskortistoon peitenimellä ”Runoilija”. Wuolijoen lisäksi kortistoon kuuluivat tosin myös kokoomuslainen puolustusministeri Arvi Oksala ja valtiovarainministeri Mauno Pekkala.
Ennen jatkosotaa Wuolijoki järjesti kartanollaan salaisen neuvottelun Väinö Tannerin ja neuvostodiplomaatti Terentjevin kanssa. Neuvotteluja piti olla toinenkin, juuri ennen sodan puhkeamista, mutta ensimmäisessä tapaamisessa Wuolijoen mukaan ylimielisesti käyttäytynyt Tanner perui tulonsa.[4] Terentjev nousi sodan aikana NKVD:n Skandinavian osaston päälliköksi. Jatkosodan syttymispäivänä Wuolijoki tapasi Tukholmassa Terentjevin ja toisen neuvostodiplomaatin, Jelisovin.[9]
Jatkosodan maanpetostuomio
Jatkosodan aikana Wuolijoki vangittiin hänen autettuaan neuvostoliittolaista desanttia Kerttu Nuortevaa. Wuolijoki oli yksi Nuortevan yhteyshenkilöistä Suomessa. Hän antoi Nuortevalle ruokatarvikkeita, majoitti tätä yhden yön ja tapasi kaksi kertaa Helsingissä. Wuolijoki oli toisaalta närkästynyt joutuessaan ottamaan vastaan desantin, sillä hän oli odottanut poliittisesti korkea-arvoisempaa rauhantunnustelijaa.[9] Nuortevan Suomeen saapumisen syy oli kuitenkin puhtaasti sotilastiedusteluun liittyvä, minkä myös Wuolijoki tiesi. Wuolijoen tunteman ja avustaman NKVD:n tiedusteluverkoston avulla Neuvostoliitto sai tietoja Suomen sotilaallisista, yhteiskunnallisista ja taloudellisista oloista.[4]
Wuolijoki ei pitänyt tekoaan rikoksena, vaan puolustautui kertomalla Nuortevan olleen mielestään rauhan asialla.[12] Oikeudessa esitettiin poikkeuksellinen todistusaineisto: todistajanlausunnot antoivat muun muassa Bertolt Brecht ja kolme entistä Suomen ulkoministeriä. Viimeksi mainitut todistivat Wuolijoen toimineen talvisodan ajan neuvottelukontakteissa rauhanneuvottelijana, ei vakoilijana. Wuolijoki todettiin syylliseksi jatkettuun maanpetokseen. Valpo pyrki saamaan Wuolijoelle kuolemantuomion, mitä esimerkiksi EK:n entinen päällikkö Esko Riekki ei pitänyt viisaana. Kenttäoikeudessa Wuolijoki tuomittiin elinkaudeksi kuritushuoneeseen ja hän menetti pysyvästi kansalaisluottamuksensa. Sotaylioikeus päätyi tiukan äänestyksen jälkeen samaan ratkaisuun kuolemanrangaistuksen sijasta. Asiaan vaikutti oikeudenkäynnin saama julkisuus; tapaus herätti runsaasti kiinnostusta ulkomailla. Britannian BBC kertoi asiasta lähes päivittäin, ja Yhdysvaltain ulkoministeriö sai runsaasti pyyntöjä toimimisesta Wuolijoen puolesta.[13]
Suuri paino asiassa oli ministeri Väinö Tannerin ja hänen puolisonsa vaikutusvallalla; he asettuivat puolustamaan Wuolijokea ylemmissä oikeusasteissa.[14] Wuolijoki vapautui, kun Moskovan välirauha oli solmittu vuonna 1944. Hän kirjoitti vankeusajastaan muistelmat Enkä ollut vanki (1944), joissa korosti, että kuulusteluissa uhka joutumisesta pelättyyn Hämeenlinnan naisvankilaan sai vangitut kertomaan kaiken mitä tiesivät.[15]  Wuolijoki ei myöhemminkään kiittänyt Tannereita siitä, että nämä vastustuksellaan vaikuttivat hänen saamaansa lievempään rangaistukseen kuolemantuomion sijaan. Sen sijaan vuonna 1945, kun Väinö Tanner itse oli vangittuna, hän uhkaili rouva Linda Tanneria miehen teloituksella ja avioparin omaisuuden takavarikoinnilla.[16]
Sotien jälkeinen aika
Kansanedustajaksi
Wuolijoki nousi varapaikalta SKDL:n kansanedustajaksi heinäkuussa 1946 K. H. Wiikin tilalle tämän kuoltua kesäkuussa 1946. Hän toimi kansanedustajana vuosina 1946–1947.[17] Naisten osallistuminen poliittisiin keskusteluihin yhdessä miesten kanssa tasavertaisina oli tuolloin uutta Suomessa[18].
Yleisradion pääjohtajaksi

Yrjö Murron esityksestä Wuolijoki valittiin Yleisradion pääjohtajaksi vuosiksi 1945–1949 edellisen pääjohtajan J. V. Vakion jouduttua jättämään paikkansa. Valintaan vaikutti SKDL:n vuoden 1945 vaalivoitto. Toukokuussa 1945 esittelemässään ohjelmapoliittisessa linjauksessa Hella Wuolijoki piti keskeisenä ohjelmiston uudistamista ajankohtaisia aiheita laajasti käsitteleväksi ja kansan eri kerroksia koskettavaksi, mihin liittyi myös kansainvälisten tuulien seuraaminen. Wuolijoen johtama Yleisradio tarjosikin aivan uudenlaisia ohjelmasisältöjä. Kohderyhmille suunnattiin omia erikoisohjelmia; esimerkiksi metsätyömiehille Metsäradio, teollisuustyöväestölle Työmiehen tunti ja tasapuolisuuden vuoksi maalaistyöväestölle Maamiehen tunti. Merkittävä uusi avaus oli myös kesällä 1945 alkanut Radion keskustelukerho, joka sai myöhemmin nimen Pienoisparlamentti. Ohjelmassa parlamentaarisen voimasuhteiden mukaan valitut keskustelijat käsittelivät erilaisia teemoja.[19] Tunnetuin Wuolijoen pääjohtajakauden ohjelmista oli kuitenkin Wuolijoen itse kirjoittama ja ohjaama kuunnelmasarja Työmiehen perhe, joka alkoi vuoden 1948 joulukuussa ja jatkui vuoden 1951 loppuun asti. Sarjan oli tarkoitus tarjota vaihtoehto Yleisradion toiselle hyvin suositulle perhesarjalle Suomisen perhe. Työmiehen perhe sekä esitteli työväenluokkaisen perheen elämää että toi esille työväen osuuden historiassa.[20] Wuolijoki piti tärkeänä myös pesäeron tekemistä sodanaikaiseen radiotoimintaan, joka oli hänen mielestään saanut propagandan leiman.[21]
Tultuaan Yleisradion pääjohtajaksi Wuolijoki kiinnitti radion palvelukseen joukon uutta henkilökuntaa, jonka katsottiin joko avoimesti tai peitetymmin edustavan hänen omaa poliittista suuntaustaan. Näitä olivat muun muassa teatteriosaston päällikkö Matti Kurjensaari ja häntä vuonna 1947 seurannut Olavi Paavolainen, esitelmä- ja selostusosaston päällikkö Erkki Vala, toimittaja Unto Miettinen ja avustaja Raoul Palmgren. Wuolijoen kauden alussa toteutettiin radiossa myös organisaatiouudistus, kun suomenkielisen ohjelmajaoston rinnalle tuli itsenäinen ruotsinkielinen ohjelmajaosto, joiden kummankin päälliköt olivat suoraan pääjohtajan alaisia. Hella Wuolijoen pysyvin, nykypäiviin saakka kantanut aikaansaannos Yleisradiossa oli Radioteatterin perustaminen vuonna 1948 [22]
Toimittaja ja Yleisradion pääluottamusmies Unto Miettinen muisteli Ilta-Sanomien haastattelussa vuonna 1986 saaneensa pääjohtaja Hella Wuolijoelta hätääntyneen puhelinsoiton vuonna 1947 tai 1948. Wuolijoki oli saanut postin mukana pöydälleen kenkälaatikon, jossa oli tiukaksi nipuksi sidottuja kuparilankoja, ja epäili lähetystä pommiksi. Miettisen mukaan kyseessä oli melko kömpelösti koottu räjähde, jonka hän epäili kuitenkin voineen räjähtäessään aiheuttaa palovammoja. Pommin lähettäjää ei saatu koskaan selville.[23]
Erottaminen Yleisradiosta
Vuoden 1948 vaaleissa SKDL kärsi tappion ja menetti 11 eduskuntapaikkaa. Pudonneiden joukossa oli myös Hella Wuolijoki. [24] Vaalien jälkeen eduskunta hyväksyi SDP:n kansandustajan, Yleisradion sodanjälkeistä ohjelmapolitiikkaa näkyvästi vastustaneen Yrjö Kilpeläisen tarmokkaasti ajaman ja hänen sodanaikaisen kutsumanimensä mukaan nimetyn ”Lex Jahvetin”, jonka nojalla Yleisradion hallintoneuvoston jäsenten valinta siirtyi eduskunnalle. [25] Kilpeläinen ja Wuolijoki tunsivat henkilökohtaistakin vastenmielisyyttä toisiaan kohtaan; Wuolijoen mielestä Kilpeläisessä henkilöityivät kaikki sodanaikaisen radiotoiminnan kielteiset puolet. [26] Uuden hallintoneuvoston ensimmäisessä kokouksessa kesäkuussa 1949 Hella Wuolijoki vapautettiin hallintoneuvoston maalaisliittolaisen jäsenen Atte Pakkasen ehdotuksesta ja SDP:n Väinö Hakkilan tukemana Yleisradion pääjohtajan tehtävästä äänin 13–3. Erottamisen perusteena oli yleinen tyytymättömyys Wuolijoen toimintaan pääjohtajana. Erottamista vastustivat hallintoneuvoston kolme kansandemokraattista jäsentä ja lisäksi kolme muuta jäsentä äänesti tyhjää. Uudeksi pääjohtajaksi valittiin Yleisradion talouspäällikkö, puolueisiin sitoutumaton Einar Sundström. Muutamat muutkin Yleisradion toimihenkilöt, näkyvimpänä esitelmä- ja selostusosaston päällikkö Erkki Vala, menettivät Wuolijoen irtisanomisen ja radion ”normalisoinnin” myötä työpaikkansa. Jäähyväispuheessaan radion kuuntelijoille muutamaa päivää myöhemmin Hella Wuolijoki toivoi, ettei Yleisradio ”kokonaan politisoituisi” ja että sanomalehdistö antaisi hänen seuraajalleen ”sen työrauhan, jota minä en saanut”. [27]
Vuoden 1949 jälkipuoliskolla Yleisradion ohjelmistosta karsittiin melko kovalla kädellä Wuolijoen kaudella aloitettuja ohjelmia, joita etenkin ohjelmajohtaja Jussi Koskiluoma piti kaavamaisina ja yksipuolisina. Niistä olivat vuodenvaihteessa 1949–1950 jäljellä enää Työmiehen tunti, Metsäradio ja Pienoisparlamentti sekä Työmiehen perhe. [28]
Vuonna 1952 Wuolijoki palkittiin Pro Finlandia -mitalilla.
Hella Wuolijoki on Sakari Tuomiojan puolison Vappu Tuomiojan äiti ja Erkki Tuomiojan isoäiti[29]. Hella Wuolijoen sisar[29] Salme Murrik oli lyhyen aikaa naimisissa Eino Pekkalan kanssa ja muutti avioeron jälkeen Isoon-Britanniaan, jossa solmi uuden avioliiton.
Mediassa
Wuolijoen tyttärenpoika Erkki Tuomioja kertoo kirjassaan Häivähdys punaista (2006) vallankumouksellisesta Hella Wuolijoesta ja hänen sisarestaan Salme Pekkalasta. Kirja sai Tieto-Finlandia-palkinnon. Jaan Tõnissonin elämäkerrassa Jaan Tõnisson ja Viron itsenäisyys (2010) Tuomioja valottaa Wuolijoen ja Tõnissonin suhteita. 
Wuolijoesta kertova elokuva Hella W sai ensi-iltansa 28.1.2011. Elokuvan alkuperäiskäsikirjoituksen on kirjoittanut dramaturgi Outi Nyytäjä ja käsikirjoituksen sovituksesta ja ohjauksesta vastaa Wuolijoen sukulainen Juha Wuolijoki.[30]. Nuori Hella Murrik esiintyy romaanihenkilönä Jaan Krossin romaanissa Professori Martensin lähtö.[31]
Lännen lokari
Toimittaja Pekka Tiilikaisen juontamassa Metsäradiossa alkoi 1940-luvun lopulla soida tiuhaan amerikansuomalaisen Hiski Salomaan ralli Lännen lokari, jonka Salomaa oli levyttänyt Yhdysvalloissa 1920- ja 1930-lukujen taitteessa. Hella Wuolijoki inhosi laulua suunnattomasti ja hän yritti lopettaa sen soittamisen rikkomalla levyn toimittajien nähden. Pekka Tiilikaisen kerrotaan esimiehensä kiusaksi saman tien kaivaneen esiin uuden levyn ja todenneen, että näitähän riittää.[32]
Kun Hella Wuolijoki sanoi haluavansa rikkoa Lännen lokarin viimeisenkin kappaleen, sai viihteen monitoimimies, puolustusvoimista Yleisradioon vuonna 1950 siirtynyt Niilo Tarvajärvi idean. Hän kutsui Wuolijoen vieraaksi suosittuun Tervetuloa aamukahville -ohjelmaansa, joka lähetettiin Yleisradion 25-vuotisjuhlan merkeissä vuonna 1951 Helsingin Pikku-Messuhallista. Suorassa lähetyksessä Tarvajärvi ojensi Wuolijoelle levyn ja vasaran, ja Wuolijoki löi yleisön suosionosoitusten saattelemana levyn säpäleiksi voitonriemuinen ilme kasvoillaan. Wuolijoki lisäsi toivovansa, ettei Lännen lokaria enää ikinä hankittaisi Yleisradioon. Tämän jälkeen Tarvajärvi sanoi Pekka Tiilikaisen pyytäneen ilmoittamaan, että Hellan rikkoma levy ei todellisuudessa ollutkaan Lännen lokari, vaan aivan muu levy.[32]
Teokset
Enkä ollut vanki – tuokiokuvia vankilasta, Tammi 1944
Näytelmät
Talulapsed (Talon lapset) (1912)
Koidula (1932)
Minister ja kommunist (1932)
Laki ja järjestys (1932)
Kulkurivalssi (kirjoitettu salanimellä Feliks Tuli)
Palava maa (1936)
Niskavuoren naiset (1936)
Juurakon Hulda (1937)
Justiina (1937)
Naiset ja naamarit (1937)
Vihreä kulta (1938)
Niskavuoren leipä (1939)
Vastamyrkky (1939)
Niskavuoren nuori emäntä (1940)
Koulutyttönä Tartossa, muistelmia (1945)
Yliopistovuodet Helsingissä, muistelmia (1945)
Kuningas hovinarrina (1945)
Tuntematon tuomari (1945)
Häjynpuoleisia pikkunäytelmiä (1945)
Kummituksia ja kajavia, muistelmia (1947)
Niskavuoren Heta (1950)
Entäs nyt, Niskavuori? (1953)
Minusta tuli liikenainen, muistelmia (1953)
Näytelmien lisäksi Wuolijoki on kirjoittanut kuunnelmia, romaaneja ja muistelmateoksia. Hänen teostensa pohjalta on tehty useita elokuvia, joista osaan hän on tehnyt käsikirjoituksen[33], ja esimerkiksi elokuvaan Eteenpäin – elämään myös synopsiksen[34].
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Jukka Rislakki| title = Maan alla| publisher = Love Kirjat| year = 1985| id = ISBN 951-835-099-X| accessdate = 6.7.2008}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Jukka Seppinen| title = Neuvostotiedustelu Suomessa 1917-1991| number = Vallankumouksesta sotien loppuun| publisher = Ajatuskirjat| year = 2006| isbn = 951-20-6548-7Citation error, replace with{{cite book| author = Pekka Lounela ja Matti Kassila| title = Kahden naisen sota: vuosisadan vakoilutarina| publisher = WSOY| year = 1987| isbn = 951-0-13982-3}}Citation error, replace with{{cite book| author = Erkki Tuomioja| title = Häivähdys punaista: Hella Wuolijoki ja hänen sisarensa Salme Pekkala vallankumouksen palveluksessa| publisher = Tammi| year = 2006| id = ISBN 951-31-3693-0}}Irma Sulkanen, Maria Lähteenmäki, Aura Korppi-Tommola: Naiset eduskunnassa, Suomen eduskunta 100 vuotta 4. Suomen eduskunta – Edita Helsinki 2006. ISBN 978-951-37-4544-8Citation error, replace with{{cite book| author = Pekka Lounela| title = Hella Wuolijoki - legenda jo eläessään| publisher = WSOY| year = 1979| id = ISBN 951-0-08929-X}}Citation error, replace with{{cite book| title = Suomen kirjallisuuden vuosikirja 1947| publisher = WSOY| year = 1947| pages = 179-181}}| accessdate = 1.4.2013}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Paavo Oinonen| title = Pitkä matka on Tippavaaraan. Suomalaisuuden tulkinta ja Yleisradion toimintaperiaatteet radiosarjoissa Työmiehen perhe, kalle-Kustaa Korkin seikkailuja ja Kankkulan kaivolla 1945–1964| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2004| id = ISBN 951-746-554-8}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Christopher Andrew & Oleg Gordievsky| title = KGB: The Inside Story of its Foreign Operations from Lenin to Gorbachev| year = 1990}}
Motiivi, JHL- Julkisten ja hyvinvointialojen liitto ry:n lehti no 11/2009, s. 54.
Väinö Tanner puolustautuu; Sosialidemokraattinen puoluetoimikunta, 1946.
Check date values in: |accessdate= (help)
Viitteet

Aiheesta muualla



*
Luokka:Suomalaiset yritysjohtajat
Luokka:Vuonna 1886 syntyneet
Luokka:Vuonna 1954 kuolleet
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit