Question: Mikä oli mökkien keskimääräinen koko Suomessa vuonna 2018?

Vapaa-ajan asunto


Vapaa-ajan asunto on asunto, jossa ei asuta koko vuotta, Suomessa yleensä talvikautta. Vapaa-ajan asunnolle ei aseteta rakennuslupaa hankittaessa niitä edellytyksiä, jotka ovat vakinaiselle asunnolle esitettäviä vaatimuksia. Vapaa-ajan asuntoja voivat olla kesähuvilat ja näitä edullisemmat kesämökit.
Suomessa eri kunnissa on suhteessa pysyvään väestön vakinaisiin asuntoihin nähden vapaa-ajan asuntomäärältään kovin erilaisia kuntia. Suosituimpia vapaa-ajan asuntoja runsaasti sisältäviä kuntia ovat suurten järviseutujen rannoilla olevat kunnat ja monet Lapin vähäasutuksiset kunnat Lapin matkailun vuoksi.
Suomen kesämökkikanta on kaksinkertaistunut noin kahdenkymmenen vuoden välein, ja kesämökkejä oli vuonna 2010 jo lähes puoli miljoonaa.[1]
Vapaa-ajan asuntojen tyyppejä Suomessa
Mökki
Mökki tarkoittaa pienikokoista ja vaatimatonta, usein puusta rakennettua asumusta tai rakennusta. Mökeiksi on kutsuttu muun muassa mäkitupia ja syytinkiasuntoja. Muita mökeiksi kutsuttuja rakennelmia ovat esim. leikkimökki ja saunamökki. Kesä- tai lomamökki ovat hieman eri asia, koska ne voivat olla mahdollisesti suurempiakin rakennuksia.
Kesämökki

Kesämökki (joskus myös kesähuvila) on haja-asutusalueella, mantereella tai saaressa, rannalla tai etäämmällä rannasta sijaitseva virkistäytymiseen käytettävä vapaa-ajan asunto. Vuoden 2015 lopussa Suomessa oli 501 600[2] kesämökkiä. Eniten mökkejä on Varsinais-Suomen, Pirkanmaan ja Etelä-Savon maakunnissa.[3]
Suomessa on kuntia, joiden väkimäärä vähintään kaksinkertaistuu keskikesän loma-aikoina ja viikonloppuina. Vuoden 2013 alun kuntaliitosten jälkeen Suomen suurin mökkikunta oli Mikkeli (10400 mökkiä). Seuraavina tulivat Parainen (ent. Länsi-Turunmaa, 8425 mökkiä), Lohja (8311)[4], Hämeenlinna (7600), Kouvola (7500), Salo (7000), Kuusamo (6300), Raasepori (6200) ja Kuopio (5200). Kuusamo oli pitkään johtava mökkikunta. Vuoden 2009 kuntamuutosten seurauksena Kuusamon ohitti mökkimäärässä peräti neljä kuntaa.[5]
Suosituimpia kesämökkien paikkoja ovat vesistöjen rannat. Suomalainen kesämökki on nykyään yleensä hirsirakenteinen, mutta myös tolpparunkoisia ja puuverhoiltuja mökkejä esiintyy. Kesämökkiin tai sen yhteyteen kuuluu lähes poikkeuksetta sauna ja tulisija: takka tai kamiina. Varustuksena on joskus sähkö. Ruuanvalmistus käy sähköllä tai kaasulla. Mökki voi olla kytketty vesijohtoverkostoon, tai siinä voi olla oma kaivo. Joihinkin mökkeihin talousvesi joudutaan tuomaan astioissa. Mikäli kesämökissä on viemäröinti, se on tyypillisesti saostuskaivon ja imeytysputkiston yhdistelmä, eikä yhdisty kunnalliseen viemäriverkostoon.
Loma-asuntojen kiinteistövero on useimmissa kunnissa suurempi kuin vakituiseen asumiseen käytettävien rakennusten verotus.
Kesämökkien varustus on parantunut viime vuosina suuresti, yhä useampi mökki rakennetaan täysillä mukavuuksilla varustetuksi talviasuttavaksi ”kakkosasunnoksi”. Siksi nimitys ”kesämökki” vapaa-ajan asunnon yleisnimityksenä alkaa jo monissa tapauksissa olla vanhentunut. Kaava- ja muut kunnan rakennusmääräykset voivat rajoittaa loma-asuntojen peruskorjausta ympärivuotiseen käyttöön.
Kesämökkeilyä on kritisoinut luonnonvaroja kuluttavana ja aivan erityisesti rantoja luonnolta ja siellä liikkuvilta ihmisiltä valtaavana muiden muassa Pentti Linkola. VTT:n laskelman mukaan keskimääräinen talvimökkeily syyskuusta toukokuuhun, 15 kertaa 200 kilometrin päähän aiheuttaa automatkoineen hiilidioksidipäästöjä 3145kg eli saman verran kuin yksi meno-paluulento Thaimaahan. Tästä puolet syntyy sähkölämmityksestä ja muusta sähkön kulutuksesta, kolmasosa automatkoista.[6]
Mummonmökki
Joskus vapaa-ajankäyttöön otettuja vanhoja, pieniä puurakenteisia asuinrakennuksia kutsutaan mummonmökeiksi, erityisesti jos mökin väri on punamulta. Niissä on yleensä vain tupa ja korkeintaan kaksi kamaria. Vapaa-ajan asuntona mummonmökki on useimmiten kuivan maan mökki, jossa ei ole rantaa. Useimmiten mummonmökit ovat vanhoja omakotiasumiseen tarkoitettuja rakennuksia. Tällaisten nykyään mummonmökeiksi nimitettyjen pienten asuinrakennusten rakentaminen vähentyi huomattavasti 1950-luvulle tultaessa maan vaurastuessa. Nimitys mummonmökki voi viitata mökin periytymiseen samalla suvulla, tai vain yleisesti asuinrakennuksen pieneen kokoon.
Vapaa-ajan asuntojen varustelutason parantuessa ja koon kasvaessa vapaa-ajan asuntokäyttöön on otettu yhä enemmän myös suurikoisempia vanhoja tai joskus uudempiakin aiemmin pysyvässä asumiskäytössä olleita rakennuksia kuten esimerkiksi maatilojen päärakennuksia.
Kuivanmaan mökki
Kuivanmaan mökki on puhekielinen nimitys yleisemmin ehkä pienehkölle vapaa-ajan asunnoksi rakennetulle rakennukselle, joka ei sijaitse järven tai joen rannalla. Useimmiten ne ovat metsän ja pellon reunassa tai muuten suojaisassa paikassa. Kuivanmaan mökkien arvo on huomattavasti pienempi rantamökkeihin verrattuna, joten ne ovat helpommin hankittavissa. Kuivanmaan mökkejä on etenkin siellä missä ei ole järviä, kuten usein Etelä- ja Länsi-Suomen maalaiskunnissa sekä järvirikkaillakin seuduilla siellä, missä rannat on jo rakennettu täyteen.
Rantamökki
Rantamökki on puhekielinen nimitys järven tai joen rannalla sijaitsevalle pienelle vapaa-ajan asunnolle. Tällainen yleensä järven rannalla tai saaressa sijaitseva loma-asunto on kuivanmaan mökkiä arvokkaampi. Saaristossa on myös paljon merenrannallisia huviloita ja hirsimökkejä. Yleisin rantamökin rakennusmateriaali on hirsi. Rantamökit ovat loma-asunnoista halutuimpia. Yksi Suomen suurimmista rantamökkiseuduista on Etelä-Savo, ja kunnista muun muassa Puumala.
Vapaa-ajan asuntojen varustelutason parantuessa ”rantamökki” ei nykyään aina välttämättä ole varsinainen mökki vaan lähempänä perinteistä huvilaa.
Erämökki
Erämökki[7]  on tyypillisesti metsän keskellä tai vaikkapa suon tai lammen rannalla sijaitseva pienikokoinen mökki. Erämökissä on usein vain tupa ja sauna. Erämökki on kauempana melusta, joten se on rauhallinen lomanviettoratkaisu. Erämökkejä on harvaan asutuilla seuduilla kuten Suomenselällä.
Huvila

Huvilat olivat 1800-luvulta alkaen tavallisesti vauraan kaupunkiväestön varta vasten kesäasunnoiksi rakennettuja asuinrakennuksia maaseudulla tai joskus myös kaupunkien välittömässä läheisyydessä, kuten Linnunlaulu Helsingissä. Niiden arkkitehtuuri poikkesi niin kaupunkien tyypillisistä saman ajan asuinrakennuksista kuin maaseudun taloista ja kartanoista. Jos eräs erikoistapaus mummonmökistä oli maatilan syytinkiasunto, niin huvila saattoi joskus synnyltään olla kartanon syytinkiasunto.
Vapaa-ajan asuntojen varustetason parantuessa ja niiden käytön muuttuessa enemmän ympärivuotiseksi monet uudet vapaa-ajan asunnot alkavat nykyään jo varustukseltaan ja käyttötarkoitukseltaan olla lähempänä huvilaa kuin mökkiä.
Siirtolapuutarhamökki

Kaupunkeihin rakennetuissa siirtolapuutarhoissa on palstoille usein oikeus rakentaa pieni siirtolapuutarhamökki. Tyypillisesti siirtolapuutarhamökkien koko, varustus ja ulkonäkö ovat puutarhan säännöissä tiukkaan rajoitettuja. Koko voi vaihdella 20–30 m² välillä, joskus sallitaan suurempiakin. Siirtolapuutarhamökin käyttäminen vakituisena asuntona ei yleensä ole sallittua, esimerkkinä Puolarmaarin ryhmäpuutarhan asukkaan opas.[8]
Mökkikylä
Nykyisin erityisen suositut mökkialueet kaavoitetaan suhteellisen tiiviiksi ryhmiksi, mökkikyliksi. Tyypillisesti ranta jätetään tällöin yhteiskäyttöiseksi, ja rakennuspaikat ovat varsin pieniä.
Mökkikyliä löytyy myös runsaasti myös laskettelukeskusten yhteydestä, tällöin mökit on varusteltu ympärivuotista käyttöä varten. Usein varustelu vastaa täysin asuinrakennuksia. Tunturikylien mökit myydään usein lomaosakkeina, joihin voi liittyä eritasoisia siivous- ja kiinteistönhuoltopalveluja.
Vapaa-ajan asuntoja muissa maissa

Vapaa-ajan asuntoja on myös muissa maissa. Kesämökeistä () puhutaan ainakin Ruotsissa. Virossa kesämökin nimi on suvila, joka usein muistuttaa suomalaista siirtolapuutarhamökkiä.
Venäjällä vapaa-ajan asunnon tai kesämökin nimitys on datša.
Keski-Euroopan vuoristoisissa maissa on Alppimajoja. Nämä ovat aiemmin olleet pohjoismaisten karjamajojen tai Suomessa metsäsaunojen tapaan maa- ja karjatalouden tilapäisasumuksia, mutta ovat nykyään lähinnä vapaa-ajan ja matkailukäytössä olevia rakennuksia. 
Norjassa suomen kesämökkiä vastaava nimitys on hytte. Samaan tapaan kuin Keski-Euroopan alppimajat se on aiemmin tarkoittanut tilapäistä asumusta tai vaatimatonta majaa, mutta on laajentunut tästä tarkoittamaan vapaa-ajan asuntoa.
Lähteet

Kirjallisuutta
Maarit Alasuutari, Pertti Alasuutari: Mökkihulluus (Lapin yliopistokustannus)
Aiheesta muualla


Luokka:Asuinrakennukset
Luokka:Talotyypit