Question: Montako laji käsitettä on?

Ihmisrotu


Ihmisrotu on ihmisryhmien erotteluun ja luokitteluun esimerkiksi ulkoisten piirteiden, maantieteellisen alkuperän tai perimän perusteella  aikaisemmin käytetty termi. Sanan rotu määritelmät olivat ja ovat edelleen hyvin kirjavia, samoin kuin rotuihin luokiteltaessa sovelletut perusteet, mutta rodullisten ominaisuuksien ajatellaan periytyvän vanhemmilta jälkeläisille. Myöskään siitä, mitä ilmaisulla ihmisrotu tarkoitetaan tai mitä sillä pitäisi tarkoittaa, ei ole yksimielisyyttä. Vuosituhannen alussa tehdyt tutkimukset ja ihmisen genomin avaaminen antoivat viitteitä, että eri alkuperää olevat ihmispopulaatiot ovat DNA-rakenteeltaan hyvin samanlaisia. Nykytyökaluin tehdyt tutkimukset ovat kuitenkin osoittaneet, että geeniperimän erojen yhteys moniin nykyisiin rodullisiin rakenteisiin on täysin todellinen.[1][2][3] Geenitutkimukset ovat esimerkiksi osoittaneet eri rotujen poikkeavan toisistaan paitsi ihonvärin osalta, myös mutkikkaampien ulottuvuuksien ja sairaustaipumusten osalta.[1][3] Rotu-termin käyttöä on kuitenkin huomattavasti vähentänyt sen poliittisesti epäkorrekti käyttö. Tutkijat käyttävät ihmisistä puhuttaesaan mieluummin sanaa populaatio, jolla  tarkoitetaan keskenään lisääntyvien yksilöiden joukkoa eikä se sisällä erilaisuuden käsitettä. Unesco suositteli jo vuonna 1950 rotu-käsitteestä luopumista ihmisistä puhuttaessa.[4]
Käsitykset roduista ja tietyistä rotujaotteluista ovat vaihdelleet kulttuurista ja historian ajankohdasta toiseen.[5] Perinteiset länsimaiset rodun määritelmät ovat perustuneet näkyviin eroihin erityisesti ihonvärissä, mutta myös muun muassa kasvonpiirteissä ja hiusten laadussa. Historiallisesti on erotettu kolme tai neljä päärotua, joista on ihonvärin mukaan käytetty nimityksiä kaukasoidit, mongolidit ja negridit tai valkoinen, keltainen ja musta päärotu, mutta myös Pohjois-Amerikan alkuperäisväestöön on viitattu erillisenä punaisena päärotuna. Kaikki nämä on eri luokitteluissa jaettu vielä pienempiin ryhmiin.[6] Nykyaikaiset rotumääritelmät eivät johda tällaisiin jyrkkärajaisiin luokkiin. 
Rotu-käsitteen kiistanalaisuutta lisää myös rodullisten käsitysten vaikutus ihmisten sosiaaliseen identiteettiin.[5] Rotu on käsitteenä aina sisältänyt myös muita kuin puhtaasti ihmisten erilaiseen ulkonäköön liittyviä merkityksiä. Jo taksonomian isän Carl von Linnén rotuluokittelussa ryhmiin liitettiin luonteenpiirteitä, ja myöhemmin Francis Galtonin kehittämässä ”tieteellisessä rasismissa” siitä tuli ihmisryhmien arvottamisen väline.[7] Varhaisten rotututkijoiden ja suuren yleisön mielenkiinto on kohdistunut oletuksiin ihmisen ulkoisten ominaisuuksien kytkeytymisestä henkisiin ominaisuuksiin kuten älykkyyteen ja luonteenlaatuun.[8]
Useiden tutkijoiden mukaan ”rotu” siten kuin se esimerkiksi Yhdysvalloissa käsitetään, on 1700-luvulla kehitetty sosiaalinen järjestelmä, jolla viitattiin kolonialismin yhteen tuomiin väestöryhmiin kuten intiaaneihin, afrikkalaisiin ja eurooppalaisiin Amerikan mantereella. Rotuajattelu ihmisten eroja korostavana ideologiana levisi myös muihin maanosiin. Rotuluokitteluista muodostui tapa erottaa, arvottaa ja hallita kolonisoituja ja myöhemmin 1800-luvun lopussa myös eurooppalaisia kansoja. Luokitteluilla on oikeutettu epätasa-arvoisuuteen perustuvia sosiaalisia, taloudellisia ja poliittisia toimintatapoja ja järjestelmiä. 1930- ja 1940-luvulla kansallissosialistit Saksassa tuhosivat rotuoppien varjolla noin 11 miljoonaa ”alempiin rotuihin” kuulunutta ihmistä,[9] mikä osaltaan johti rodun käsitteeseen kohdistuvaan yltyvään kritiikkiin toisen maailmansodan jälkeen.
Carl von Linné jakoi ihmisen alalajeiksi. Käsite ”rotu” tuli kielenkäyttöön 1700-luvulla kotieläinjalostuksesta. Käsitteestä ”rotu” on pyritty pääsemään eroon sen yhteiskunnassa negatiivisiksi muodostuneiden konnotaatioiden vuoksi poliittisesti epäkorrektina käsitteenä, vaikka käsitteen denotaatio on sama kuin aikaisemmin ja käsitettä käytetään kuvaamaan ihmisten välisiä eroavaisuuksia. Käsite ”rotu” liittyy kielenkäytössä läheisesti rasismiin, ja käsitteestä on haluttu luopua tämän vuoksi kokonaan, ja sen sijaan käytettävän korvaavaa käsitettä ”etninen ryhmä”, mutta käsitteenä rotu viittaa enemmän ihmisten välisiin biologisiin eroihin ja etninen ryhmä enemmän kulttuurisiin eroihin.
Rotumäärittelyjen historiaa

Jotkut ovat esittäneet, että juutalaisessa kulttuurissa, kristinuskossa tai islamissa ja antiikin Kreikassa ja Roomassa, ei ihmisiä jaoteltu ulkoisten tunnusmerkkien perusteella erillisiin biologisiin luokkiin. Antiikin maailmassa kreikkalaiset ja roomalaiset jaottelivat ihmisiä pääasiallisesti poliittisten suhteiden ja kansalaisuuksien mukaan. Myöskään Aristoteleen jaottelu kreikkalaisiin ja barbaareihin ei perustunut rotuun vaan heidät jaoteltiin niihin, jotka poliittisesti järjestäytyivät kaupunkivaltioiksi (kreikkalaiset), ja niihin, jotka eivät toimineet näin (barbaarit). Roomalaiset erottivat itsensä muista soveltamansa lakijärjestelmän perusteella, ja suurissa monoteistisissa uskonnoissa keskiajalla jaottelu kulki oikea- ja vääräuskoisten välillä. Kristinuskossa ja islamissa katsottiin, että kaikki ihmiset olivat kykeneviä kääntymään oikeaan uskoon. Myös juutalaisten goyn käsite liittyi juutalaiseen uskontoon, ei verenperintöön.[10]
Eräissä kulttuureissa on kehitetty rotuluokituksia sosiaalisin tai taloudellisin perustein. Esimerkiksi Ruandan kansanmurhaan johtanut hutujen ja tutsien jaottelun on katsottu perustuvan alun perin enemmänkin yhteiskuntaluokkaan ja taloudellisiin tekijöihin kuin etnisiin näkökohtiin. Philip Gourevitchin mukaan hieman yleistäen ilmaistuna hutu muuttui tutsiksi, jos hän ryhtyi kasvattamaan nautakarjaa, ja tutsi muuttui hutuksi, mikäli hän rupesi viljelemään maata.[11] 1800-luvulla John Hanning Speke vahvisti jaottelua tieteelliseen rasismiin perustuvalla haamilaisella teorialla, jonka mukaan tutsit kuuluvat ”korkeampaan” haamilaiseen ja hutut ”alempaan” banturotuun.[12]
Joidenkin teorioiden mukaan mahdollisesti ensimmäisenä rotu esiintyi Espanjassa reconquistan aikana, jolloin Kastilian kuningatar Isabella ja Aragonian kuningas Ferdinand karkottivat maasta ensin juutalaiset vuonna 1492 ja myöhemmin muslimit vuonna 1502. Monet karkotettavista olivat kuitenkin kääntyneet kristityiksi välttyäkseen karkotukselta, minkä vuoksi suurinkvisiittori Tomás de Torquemada määräsi, että inkvisition tuli tutkia henkilöiden uskonnon lisäksi myös näiden sukutausta. Vain niiden, joiden onnistui todistaa sukutaustansa kristillisyys, sallittiin jäädä maahan. Määräyksestä kehittyi pian ”puhtaan veren” () periaate, jota voidaan pitää rotukäsitteen edeltäjänä.[10]
Ensimmäiset rotuluokittelut
 On väitetty, että ensimmäiset rodun määritelmät ovat peräisin 1600-luvulta ja liittyvät eurooppalaiseen imperialismiin ja siirtomaiden hankintaan. Nykyisen kaltainen rotukäsite esiintyy ensimmäistä kertaa vuonna 1684 julkaistussa François Bernierin teoksessa Nouvelle division de la terre par les différents espèces ou races qui l'habitent (”Maapallon uusi jako sillä asuviin lajeihin tai rotuihin perustuen”). Egyptiin, Intiaan ja Persiaan suuntautuneiden matkojensa perusteella Bernier jakoi ihmiskunnan neljään rotuun, joista ensimmäinen asutti valtaosaa Euroopasta ja Pohjois-Amerikasta, Persiaa sekä Pohjois- ja Keski-Intiaa leviten aina Indonesiaan asti. Toinen ryhmä sijaitsi Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, kolmas Itä- ja Keski-Aasiassa. Neljännen ryhmän muodostivat lyhytkasvuiset Skandinavian saamelaiset. Bernierin luokittelu ei ollut hierarkkinen kuten myöhemmät rotuteoriat.[10]
Euroopassa ensimmäiset ihmisiä koskevat systemaattiset hierarkkiset rotuluokittelut syntyivät 1700-luvun puolivälissä. Näiden rotuluokittelujen tekijöinä olivat aikakauden merkittävimmät tutkijat kuten Georges Leclerc de Buffon ja Johann Friedrich Blumenbach ja myöhemmin 1800-luvulla Georges Cuvier.[13] Taksonomian isä Carl von Linné jaotteli ihmiset teoksessaan Systema naturae neljään rotuun: Homo sapiens americanus, joka oli punertava, temperamentikas ja alistuva; Homo sapiens europaeus: valkoinen, vakava ja vahva; Homo sapiens asiaticus: keltainen, melankolinen ja ahne sekä Homo sapiens afer: musta, passiivinen ja laiska. Von Linnén rotujaottelusta tuli pitkään vallinneen rotukäsityksen pohja.[7] Näitä järjestelmiä on myöhemmin nimitetty klassisiksi rotuluokitteluiksi. Klassisissa rotuluokitteluissa rotu määriteltiin joukkona ihmisiä, joilla oli yhteisiä havaittavia tai mitattavia ruumiillisia piirteitä. Näistä piirteistä merkittävin oli aluksi ihonväri, johon perustui myös Blumenbachin luokittelu viiteen rotuun: kaukasialainen (valkoinen), mongolinen (keltainen), etiopialainen (musta), malajilainen ja amerikkalainen rotu.[13]
Valistuksen aikana syntyneet rotuteoriat olivat osa uutta luonnontieteiden vertailevaa, tyypittelevää ja luokittelevaa lähestymistapaa maailmaan ja erilaisiin ilmiöihin.[14] Modernista ihmisten fyysisiin eroihin perustuvasta rasismista on väitetty, ettei se olisi ollut mahdollista ilman valistusaatteen luomaa tieteellistä ajattelua. Linné, Blumenbach ja muut 1700-luvun tutkijat mahdollistivat sekulaarin ja "tieteellisen rasismin" tutkimalla ihmisiä osana eläinkuntaa eikä enää Jumalan muusta luonnosta eroavina luomuksina.[15]
Ennen näitä klassisia rotuluokitteluja oli rotu Euroopassa yleensä käsitetty kansallisuuden kanssa rinnastettavaksi ilmiöksi, mutta nyt eurooppalaiset alkoivat samastua laajempaan valkoihoisten ryhmään. Antiikin Kreikan kauneusihanne muodostui rotuhierarkian pohjaksi, ja mitä kauempana joku ihminen oli tästä ihanteesta, sitä vähemmän ”kaukasialainen” hän oli.[7] Klassisissa rotuteorioissa luokiteltiin ihmisryhmiä ihonvärin kaltaisen fyysisen piirteen lisäksi muun muassa kauneuden ja rumuuden, kulttuurisen kehitystason ja henkisten ominaisuuksien mukaan. Vaikka luokittelut olivat osin rasistisia, uskottiin kuitenkin, että ihmiskunta oli yhtenäinen laji ja muunnelmat johtuivat kunkin ryhmän elinympäristöstä.[13]
Fyysinen antropologia ja ”tieteellinen rasismi”

1700-luvun lopulta alkaen siirryttiin tieteen yleisen kehityksen myötä ihmisten eroavaisuuksienkin tutkimisessa silmämääräisistä arvioista kohti tarkkoja mittauksia ja tulosten tilastollista käsittelyä. Fyysisessä antropologiassa mitattiin aluksi kasvokulmia ja katsottiin, että mitä suorempi kasvojen kulma on, sitä kehittyneempi tai ”ihmismäisempi” henkilö tai rotu oli. 1840-luvulla siirryttiin kallonmittauksiin ja erityisesti kallon leveyden ja pituuden suhteen eli leveys-pituus-indeksin mittaamiseen. Yleensä katsottiin, että pitkäkalloiset olivat kyvykkäämpiä kuin leveäkalloiset.[13]
1800-luvun puolivälissä ihmiskunnan eroavaisuuksien tutkiminen eriytyi omaksi tieteenalakseen, fyysiseksi antropologiaksi. Erityisesti Saksassa fyysisen antropologian edustajat katsoivat harjoittavansa ”ihmisen luonnonhistoriaa”. Uuden tieteenalan syntymisen yhteydessä rotututkimus muuttui myös aikaisempaa leimaavammaksi monia ihmisryhmiä kohtaan. Siihen vaikuttivat polygenetismin, eli käsityksen ihmiskunnan jakautumisesta useaan eri lajiin, syntyminen, henkisiä ja fyysisiä piirteitä koskevien väitteiden yhdistymisestä kallonmittaukseen eli kraniometriaan ja myös rotuluokitusten tulkitseminen evoluutioteorian pohjalta.[13] Tämän 1800-luvulla tapahtuneen rotuajattelun systematisoinnin, jota myöhemmin[16] on ryhdytty nimittämään ”tieteelliseksi rasismiksi”, on katsottu olevan keskeisin länsimaisen rasismin muiden kulttuurien piirissä ilmenneistä rasismeista erottava piirre.[17] Pekka Isakssonin ensimmäiseksi tieteelliseksi rasistiksi luonnehtiman anatomi Robert Knoxin mukaan ”Rotu on kaikki: kirjallisuus, tiede, taide – sanalla sanoen sivilisaatio – riippuvat kaikki siitä”. Vuosisadan loppupuolella rotu-käsite oli levinnyt luonnontieteistä myös historiaan ja yhteiskuntatieteisiin.[14]
Saksalainen historioitsija ja filosofi Christoph Meiners esitti jo 1793 ilmestyneessä teoksessaan Historische Vergleichung, että kulttuurien kehittyneisyys on yhteydessä rotutyyppeihin. Kulttuurit hän jakoi ”villeihin”, ”barbaarisiin”, ”alkavasti valistuneisiin” ja ”valistuneisiin”. Hän myös loi ihmisten nousevan asteikon, jossa ryhmät asetettiin seuraavaan järjestykseen: ihmisapinat, ”metsäneekerit”, ”pensashottentotit”, ”bushmannit”, ”Etelänmeren neekerit”, suomalaiset, mongoliset paimentolaiskansat, Länsi-Aasian nomadit, Etelänmeren saarikansat, eteläaasialaiset, hindut, länsiaasialaiset ja eurooppalaiset. Meiners myös katsoi, etteivät ”alempiarvoiset” voineet vaatia samoja oikeuksia ”ylempiarvoisten kanssa”.[13]
Englantilaisen antropologi Francis Galtonin teosten, erityisesti kirjan The Comparative Worth of Different Races (1869), pohjalta syntyi 1800-luvun loppupuolella eugeniikan tutkimusala. Galton sijoitti eri rodut älykkyysasteikolle, jonka toisessa ääripäässä sijaitsivat ateenalaiset ja heidän alapuolellaan laskevassa järjestyksessä englantilaiset, skotlantilaiset ja pohjoisenglantilaiset. Brittien alapuolella olivat afrikkalaiset, ja alimpana luokittelussa olivat Australian alkuperäisasukkaat. Galtonin teorioista tuli hyvin suosittuja Euroopassa ja Yhdysvalloissa.[18]
Rotuhygienia


1800-luvun tutkijoiden tietämys rodusta oli yleensä sekä essentialistista, jossa rotu määriteltiin ominaisuuksien listan perusteella, että taksonomista. Darwinismin, sosiaalidarwinismin ja mendeliläisen genetiikan kehitys kuitenkin kyseenalaisti molempien määritelmien paikkansapitävyyden ja vaati rodun perusteellista uudelleenmäärittelemistä.
Brittiläinen luonnontieteilijä Charles Darwin esitti vallitsevien käsitysten vastaisesti vuonna 1872 että eri rodut olisivatkin kehittyneet yhteisestä esi-vanhemmasta kirjassaan Tunteiden ilmeneminen ihmisissä ja eläimissä kasvonilmeiden tulkintaan liittyvään tutkimukseen perustuen.[19]
Aluksi liberaalit sosiaalidarwinistit katsoivat, että kehityksen myötä ihmisestä lajina tai ainakin ”valkoisesta rodusta” tulee älykkäämpi, sivistyneempi ja moraalisesti parempi, vaikka hintana sille darwinistisessa eloonjäämiskamppailussa olikin ”epäkelpojen” tuhoutuminen. 1800-luvun lopussa kuitenkin kehitysusko muuttui pessimismiksi samalla kun rasistiset näkemykset ja rotuhygieeniset vaatimukset vahvistuivat. Rotuhygieniassa katsottiin, että ihmiskuntaa tuli jalostaa kotieläinten tavoin: ”epäkelpoja” tuli estää lisääntymästä muun muassa pakkosteriloinneilla, säätämällä avioliittorajoituksia tai eristämällä heidät laitoksiin. Eurooppalaisessa kulttuuripiirissä rotuhygieniassa keskityttiin ennen kaikkea ”valkoisen rodun” perintöaineksen vaalimiseen ja muiden rotujen perintöaineksen karsimiseen siitä. Rotuhygienia sai vaikutteita myös nationalismista, sillä katsottiin, että kansakuntien sisällä oli edistettävä parhaiden perintöainesten leviämistä, jotta kansakunta menestyisi kansojen välisessä kamppailussa elintilasta.[20]
Arjalaisten uskottiin 1800-luvulla olleen kantaindoeurooppalaisten itsestään käyttämä nimitys. Tämä käsitys perustui lähinnä siihen, että Irlannin omakielisen nimen ”Éire” luultiin olevan samaa juurta kuin sanskritin ja muiden indoiranilaisten kielten ari-,arya-, ārya- ja vastaavat sanat, joista ”arjalainen” johdettiin. Koska niihin aikoihin kieli yhdistettiin perimään, ja koska eurooppalaisten ajateltiin olevan rodullisesti ylivertaisia, syntyi käsitys ylivertaisesta ”arjalaisesta” rodusta.[21]
Rotuhygieenikkojen mukaan kaksi merkittävintä uhkakuvaa olivat eri rotujen sekoittuminen ja ”huonompien” rotujen määrällinen kasvu. Euroopan sisällä tällainen uhka oli primitiivisenä ja alkukantaisena pidetyn ”huonomman” alpiinisen rodun nopeampi lisääntyminen pohjoiseen rotuun eli ”arjalaisiin” nähden. Vuonna 1910 Eugen Fischer esitti, että puhdas germaaninen veri oli jo hävinnyt Espanjasta, Portugalista ja Italiasta, oli häviämässä Ranskasta ja tulisi lopulta häviämään myös Saksasta.[20]
1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa eugeniikka oli suosittua Yhdysvalloissa ja ympäri läntistä Eurooppaa.[22] 1930-luvulta alkaen eugeniikka eli erityisesti natsi-Saksassa, jonka rotuhygieenisten ohjelmien tavoitteena oli säilyttää ”puhdas” saksalainen rotu. Kansallissosialistit suorittivat laajoja, usein julmia kokeiluja ihmisillä koetellakseen perinnöllisyysteorioitaan. Eugeniikka huipentui Saksan T4-eugeniikkaohjelmaan, jossa toistasataatuhatta ihmistä murhattiin ”elinkelvottomana elämänä” ().[23] Yhdysvalloissa rotuhygienian kannatus väheni samalla kun Saksassa toimeenpantiin arviolta 360000–375000 pakkosterilointia ja eugeeninen ohjelma laajeni myös sisältämään niin sanottuja ”armomurhia”. Kannatuksen vähenemisen taustalla oli muun muassa yleinen kansalaismielipide, katolisen kirkon vastustus ja oikeuskäytännön muuttuminen.[24] Ruotsissa perustettiin vuonna 1921 rotuhygienian laitos, jonka tehtävä oli estää ruotsalaisten risteytyminen muun muassa suomalaisten ja lappalaisten kanssa.
Myöhemmät rotuluokittelut
1800-luvulla vakiintuneiden päärotujen luokitusjärjestelmän lisäksi esitettiin myös useita tarkempia luokitteluja ja alarotuja. Esimerkiksi Hans Günter jaotteli 1920-luvulla eurooppalaiset viiteen eri rotuun:
pohjoinen (arjalainen) rotu on pitkää, vaaleaa, sinisilmäistä ja pitkäkalloista
läntinen eli mediterraaninen rotu on lyhyempää, tummatukkaista, tummasilmäistä ja pitkäkalloista
itäinen eli alpiininen rotu on lyhyttä, lyhytkalloista, ruskeatukkaista ja ruskeasilmäistä
itäbalttilainen rotu on lyhytkasvuista, lyhytkalloista, sinisilmäistä, vaalea- ja karkeatukkaista ja poskipäiltään ulkonevaa
dinaarinen rotu on pitkäkasvuista, tummatukkaista, tummasilmäistä, lyhytkalloista, leveäotsaista ja kasvonpiirteiltään voimakasta.
Günterin luokittelussa suomalaiset kuuluivat itäbalttilaiseen rotuun, joka oli piirteiltään lähellä mongolideja. Myöhemmin suomalaisia on pidetty pohjoisen ja itäbalttilaisen rodun muodostamana sekakansana.[25] Ihmisrotujen alaluokkia nimitettiin joskus ihmistyypeiksi. Esimerkiksi vuonna 1926 julkaistussa teoksessa The Racial Characters of the Swedish nation: Anthropologia suecica katsottiin ruotsalaisten edustavan kuutta eri ihmistyyppiä niin, että ”puhtaasti pohjoismaista tyyppiä” edusti 30prosenttia maan väestöstä.[26]




















KaukasoiditKongoiditKapoiditMongoliditAustralidit

Yhdysvaltalainen antropologi Carleton Coon esitti vuonna 1962 ilmestyneessä kirjassaan The Origin of Races (, ei suomennettu), että ihmiskunta jakaantui viiteen rotuun: kaukasoideihin, kongoideihin, kapoideihin, mongolideihin ja australoideihin. Tässä luokittelussa mongolidiseen rotuun kuuluvat myös intiaanit, malaijit ja Tyynenmeren saarten asukkaat, kun taas kapoidit eli eteläisen Afrikan khoisanit muodostivat oman rotunsa. Coon katsoi, että Homo sapiens kehittyi Homo erectuksesta viisi kertaa viidellä alueella ja että nämä viisi itsenäistä evolutionaarista ”hyppyä” edustivat rotuluokittelun ryhmiä. Hänen mukaansa esimerkiksi kaukasoidit erkanivat Homo erectuksesta 200000 vuotta ennen kongoideja. Coonin teoria oli aikoinaan tiedeyhteisössä hyvin kiistanalainen.[27] Nykyisin Coonin teoriaa rotujen kehittymisestä pidetään yleisesti vääränä. Laajalti hyväksytyn näkemyksen mukaan Afrikka on kaikkien ihmisten alkukoti, josta Homo sapiens muutti muihin osiin maapalloa viimeistään noin 60000 vuotta sitten syrjäyttäen vähitellen Homo erectuksen kaikkialla.[28]
Coonin teoriaa käytettiin myös erityisesti Yhdysvalloissa perustelemaan rotuerottelujärjestelmää: rotuerottelun kannattajat katsoivat, etteivät afroamerikkalaiset maan valkoista väestöä ”nuorempana” olleet kykeneviä täysipainoisesti osallistumaan maan yhteiskuntaan. Professori John P. Jacksonin mukaan Coon myös aktiivisesti tuki rotuerottelua ajaneita ryhmiä.[27]

1900- ja 2000-luvun rotukeskustelu
Jo vuonna 1950 julkaistussa Unescon kannanotossa The Race Question suositellaan rotu-termistä luopumista ihmislajista puhuttaessa ja sen korvaamista termillä ”etninen ryhmä”.[4] Myöhemmässä Unescon kannanotossa Proposals on the biological aspects of race vuodelta 1969 todetaan, että kaikkien ihmispopulaatioiden sisällä on laajaa vaihtelua ja ettei puhtaita rotuja geneettisesti homogeenisen populaation merkityksessä ole olemassa ihmislajin sisällä. Unescon kannanoton mukaan mikään rotuluokittelujärjestelmä ei pysty jaottelemaan ihmiskuntaa selviin erillisiin roturyhmiin, ja ihmiskunnan historian monimutkaisuuden vuoksi monien ihmispopulaatioiden sijoittaminen näihin luokitteluihin on vaikeaa.[35] Viime aikoina muun muassa American Anthropological Associationin ja Yhdysvaltain kansallisiin tiedeakatemioihin kuuluvan Institute of Medicinen kannanottojen mukaan rotujaotteluilla ei ole minkäänlaista biologista pohjaa.[9][36] 78prosenttia Journal of Physical Anthropology -lehden artikkeleista käytti vuonna 1931 negroidin ja europidin kaltaisia rotuluokitteluja, mutta vuonna 1965 osuus oli 36prosenttia ja vuonna 1996 enää 28prosenttia.[37] Perinteisesti määriteltyjen rotujen osuus ihmispopulaatioiden välisestä geneettisestä muuntelussa on pieni. Yhdysvaltalaisen evoluutiobiologi ja geneetikko Richard Lewontinin mukaan noin 85 prosenttia kaikesta ihmisten geneettisestä muuntelusta on todettavissa jo yhden kielellisen tai kansallisen ryhmän sisällä ja vain 6–10 prosenttia siitä voidaan selittää perinteisellä rotukäsitteellä.[38] Useat lääketieteelliset vertaisarvioidut tieteelliset julkaisut ovat luopuneet rodun käyttämisestä selittävänä tekijänä.[39]
Osa tutkijoista pitää ihmisrotuja puutteellisena systematiikan, eli biologisen luokittelun, käsitteenä. Heidän näkemyksensä on, että rotu on aina määritelmänä epätarkka, keinotekoinen ja tapoihin juuttunut ja että rodun käsite vaihtelee suuresti kulttuureittain. Heidän mukaansa rodun käsite on helpoimmin ymmärrettävissä sosiaalisesti. Esimerkiksi historioitsijat Pekka Isaksson ja Jouko Jokisalo ovat teoksessaan Kallonmittaajia ja skinejä yhdistäneet rotujaottelut länsimaisen aatehistorian rasistiseen perintöön. Heidän mukaansa luokitteluja ja rotuväittämiä alettiin pukea tieteen asuun 1700-luvulla; rasismi systematisoitui, kun ihmiskuntaa jaettiin roduiksi ja tyypeiksi.[40]
Jotkut tiedeyhteisön jäsenet katsovat rotujaottelun edelleen hyödylliseksi. Michael Levin on esittänyt, että rotu on yhä edelleen hyödyllinen käsite ja rotukäsitteen kritiikkiä motivoivat enemmän poliittiset kuin tieteelliset syyt. Vaikka rotuluokittelujen merkitys Levinin mukaan väheneekin, ne tulevat tulevaisuudessakin olemaan käytössä myös biologisessa antropologiassa samalla tavoin kuin spektriluokan kaltainen karkea jaottelu on edelleen käyttökelpoinen kosmologiassa.[34] 1990-luvulta lähtien uudet tiedot genetiikasta ja evoluutiolinjoista ovat muuttaneet ihmisen evoluutiota koskevia käsityksiä, minkä vuoksi on ehdotettu uutta evoluutiolinjoihin perustuvaa määritelmää rodusta. Eräät tutkijat ovat myös väittäneet rotukäsitteen olevan käyttökelpoinen puhuttaessa tietyistä geneettisistä ilmiöistä, esimerkiksi geneettisistä klustereista.[34]
Mielipidetiedustelut
Tiedeyhteisö käyttää termiä ”rotu” vaihtelevasti. Jotkut tutkimukset käyttävät sanaa ”rotu” vain taksonomisessa merkityksessä, jotkut taas vain sanaa ”populaatio”. Liebermanin ym. vuonna 1985 Yhdysvalloissa tekemässä kyselytutkimuksessa 1200 eri alojen tutkijaa vastasi kysymykseen, kuinka moni on eri mieltä seuraavan väittämän kanssa: lajin ”Homo sapiens sisällä on biologisia rotuja?”[41]
Vastaukset jakaantuivat seuraavanlaisesti eri tieteenalojen edustajien kesken:[41]
biologit 16%
kehityspsykologit 36%
fyysiset antropologit 41%
kulttuuriantropologit 53%
Tohtorintutkinnon suorittaneiden antropologien kesken tulokset olivat seuraavanlaiset:[41]
samaa mieltä 50%
eri mieltä 42%
Vuonna 1999 uusitussa kyselyssä fyysisistä antropologeista enää 31prosenttia ja kulttuuriantropologeista 20prosenttia uskoi rotuihin biologisena käsitteenä.[42] Toisen, vain antropologien keskuudessa tehdyn kyselytutkimuksen perusteella enemmistö alan tutkijoista ei myöskään enää kannata käsittettä rotu.[43] Vuonna 2001 Puolassa tehdyssä kyselytutkimuksessa vain 25% antropologeista hylkäsi rotukäsitteen. Toisin kuin Yhdysvalloissa, Puolassa antropologit eivät kuitenkaan pidä rotua taksonomisena käsitteenä vaan pikemminkin termin ”populaatio” synonyyminä. Ero voi johtua muun muassa antropologisten koulukuntien tai sosiopoliittisen historian erosta, koulutuksesta tai asenteista.[44]
Erään tutkimuksen mukaan vuosien 1936–1984 yliopiston fyysisen antropologian oppikirjoissa rotuun viittavien käsitteiden käyttö oli vähentynyt enemmän kuin biologian oppikirjoissa. Lieberman et al. ehdotti, että käsitettä ”rotu” ei tulisi käyttää Homo sapiensista. Tutkijat kehottivat lisäksi niitä biologeja ja antropologeja, jotka termiä edelleen käyttävät, kertomaan luennoillaan muun muassa, että termin käyttökelpoisuudesta ja tarkkuudesta ei vallitse tutkijoiden keskuudessa yksimielisyyttä ja että rotujen sisällä on enemmän variaatiota kuin niiden välillä.[41]
Rotututkimus

1940-luvulta lähtien antropologit ovat hylänneet essentialistisen rodun määritelmän, jonka mukaan ihmiskunta voitaisiin jakaa tiettyyn määrään rotuja luettelemalla näihin rotuihin kuuluvien ulkoiset ominaisuudet tai piirteet, koska ulkoisilla ominaisuuksilla on tapana muuttua maantieteellisesti vähitellen eikä äkkinäisesti. Ulkoiset ominaisuudet periytyvät toisistaan riippumatta, eikä yhden ominaisuuden olemassaolo takaa muiden olemassaoloa. Esimerkiksi alkuperäisasukkaiden ihonväri muuttuu lähestyttäessä päiväntasaajaa vaaleasta tummemmaksi, mutta tämä ei ole yhteydessä nenän muotoon tai hiusten laatuun. Tämän vuoksi pyrkimystä jakaa ihmisiä ulkonäön perusteella biologisiksi populaatioiksi pidetään tutkijoiden keskuudessa sekä subjektiivisena että mielivaltaisena.[45] 1960-luvulta lähtien myös väestögeneettiset mallit ja tiedot ovat kyseenalaistaneet rodun taksonomisen merkityksen ja osa tutkijoista on hylännyt ihmisryhmien luokittelun rodun perusteella tai siirtynyt käyttämään populaatioihin eli kliineihin perustuvaa rodun määritelmää. Muun muassa American Anthropological Associationin ja Yhdysvaltain tiedeakatemian Institute of Medicinen kannanottojen mukaan rotujaotteluilta puuttuu biologinen pohja.[9][46][47][36][48]
Keskustelu rodusta on tullut vaikeammaksi, koska rotua on tutkittu ainakin kahdella tasolla, maailmanlaajuisesti ja kansallisesti, ja eri tavoitteisiin pyrkien. Evoluutiobiologit ovat yleensä kiinnostuneita ihmiskunnasta kokonaisuutena ja keskittyvät tutkimuksissaan ihmisryhmien välisiin maailmanlaajuisiin eroavaisuuksiin. Siksi taksonomiset luokittelut ovat usein hyödyttömiä. Päätöksentekijät ja käytännön ammateissa työskentelevät (lainvalvonta, lääketiede) ovat yleensä kiinnostuneita lähinnä suppeammasta geneettisestä vaihtelusta ja pitävät siksi taksonomisia rotukategorioita hyödyllisinä. Esimerkiksi pääkallon ominaisuuksien perusteella voidaan yleensä arvioida, mihin rotuun ja ihmistyyppiin yksilö kuului. Tämä voi auttaa huomattavasti vainajien tunnistuksessa.[7]
Tutkimuksen ja mittakaavan erot ilmenevät kolmessa vuodesta 2002 lähtien julkaistussa tutkimuksessa: Rosenbergin ym. ”Genetic Structure of Human Populations”,[49] Serre & Pääbon ”Evidence for Gradients of Human Genetic Diversity Within and Among Continents”[50] ja Tang et al:in ”Genetic structure, self-identified race/ethnicity, and confounding in case-control association studies.”[51] Sekä Rosenberg että Serre & Pääbo tutkivat yleistä geneettistä vaihtelua, mutta päätyivät eri johtopäätöksiin. Kun Rosenberg tutki yksilöitä eri populaatioista ympäri maailmaa maantieteestä välittämättä, Serre & Pääbo ottivat näytteitä valitessaan huomioon maantieteen. Rosenberg löysi todisteita geneettisille klustereille (”roduille”). Serre & Pääbo taas havaitsivat, että suhteessa maantieteelliseen tilaan ihmisten geneettinen vaihtelu on jatkuvaa (paikasta paikkaan) ja kliniaalista.[50] Rosenbergin tutkimus liittyi lääketieteellisiin (epidemiologisiin) kysymyksenasetteluihin, kun taas Serren & Pääbon kiinnostuksen kohde oli ihmisen evoluutio. Tang et al. taas tutkivat geneettistä vaihtelua Yhdysvalloissa sen perusteella, kumpi on epidemiologisessa tutkimuksessa tärkeämpi arviointiperuste, henkilön rotu (etnisyys) vai maantieto. Tang havaitsi, että Yhdysvalloissa rotu/etnisyys on tärkeämpi kysymys, toisin kuin Serre & Pääbo. Lisätutkimus itsemääritellystä rodusta suhteessa populaation geneettiseen rakenteeseen vahvisti Tangin päätelmiä. Serre & Pääbo ennustivatkin globaalin ja kansallisen tason ristiriidat analyysissään: 

Rotukäsitteen tilalle käsitteet kliini ja populaatio
 
1900-luvun alussa eräät antropologit kyseenalaistivat ja lopulta hylkäsivät väitteen biologisten rotujen vastaavuudesta kielellisten ja kulttuuristen ryhmien kanssa. Väestögenetiikan nousu johti jotkut biologit ja antropologit pitämään jopa koko rotukäsitteen hylkäämistä järkevänä. Syitä siihen oli pääasiassa neljästä: empiiriset todisteet, määritelmälliset ongelmat, vaihtoehtoisten käsitteiden helppo saatavuus ja eettiset ongelmat.[52] Ensimmäisinä kyseenalaistivat rotukäsitteen empiirisin perustein antropologit Franz Boas, joka tutki fenotyyppejä,[53] ja Ashley Montagu, joka tukeutui genetiikkaan. Edward O. Wilson ja W. Brown kyseenalaistivat käsitteen eläintieteen näkökulmasta ja lisäksi torjuivat väitteen rodun ja alalajin vastaavuudesta.[54]
Yhden ratkaisevista uusista havainnoista geno- ja fenotyyppisen vaihtelun uudelleenmäärittelemiseksi teki antropologi C. Loring Brace: kun muuntelut, joihin vaikuttavat luonnonvalinta, migraatio tai geneettinen ajautuminen, noudattavat maantieteellisiä rajoja, maantieteelliset muutokset ovat ”kliinejä”.[55] Tämä näkökulma kohdisti huomion fenotyyppisiin eli ilmiasuun perustuviin rotumääritelmiin (esimerkiksi ihonväriin, pään muotoon tai hiustyyppiin perustuvat määritelmät) liittyvään ongelmaan, ne jättävät huomiotta useita muita tekijöitä (kuten veriryhmän), jotka eivät ole yhteneväisiä kyseisten rotumääritelmien kanssa. Niinpä antropologi Frank Livingstone päätteli, että koska kliinit ylittävät rodullisia rajoja, ”ei ole rotuja, vaan vain kliinejä”.[56]
Havaittuaan, että 85% homo sapiensin geneettisestä vaihtelusta on yhteistä kaikille populaatioille eikä populaatioiden välistä, geneetikko Richard Lewontin esitti, että sekä ”rotu” että ”alalaji” ovat huonoja termejä sovellettuna ihmispopulaatioihin.[57] Lewontinin näkemystä on kritisoitu, ja sitä on pidetty virhepäätelmänä. A. W. F. Edwardsin mukaan vaikka geneettinen vaihtelu (yksittäiset alleelit) on enimmäkseen yhteistä kaikille ihmispopulaatioille, tämä ei sinällään kerro mitään rotuluokittelujen tarkoituksenmukaisuudesta. Kun yksittäisten alleelien sijasta tarkastellaan suurta joukkoa alleeleja, havaitaan, että niiden esiintymisfrekvenssit ovat tilastollisesti riippuvaisia toisistaan siten, että tietyssä populaatiossa tietyt alleelit ovat yleisempiä kuin toisessa populaatiossa. Siten rotuluokittelut ovat mahdollisia.[58] Se, onko Lewontinin näkemys virhepäätelmä vai ei, riippuu Ranajit Chakrabortyn mukaan siitä, miten rotu-käsite määritellään: mikäli katsotaan, että roturyhmien tulisi erottua tarkasteltassa vain yhtä tiettyä yksilön ominaisuutta, on Lewontin osoittanut, ettei ihmiskunta jakaudu selkeisiin roturyhmiin. Kuitenkin tarkasteltaessa suurempaa joukkoa erilaisia ominaisuuksia ovat roturyhmät tunnistettavissa.[59] D. J. Witherspoon et al. (2007) tutki kysymystä ”kuinka usein kaksi yksilöä yhdestä populaatiosta ovat geneettisesti erilaisempia kuin kaksi eri populaatioista valittua yksilöä”. Kysymyksen vastaus riippui tutkittujen lokusten määrästä: kymmenellä lokuksella todennäköisyys oli noin 30%, sadalla noin 20% ja tuhannella noin 10%. Ihmispopulaatioiden tapauksessa lukuisat läheiset ja sekoittuneet populaatiot kasvattavat näitä todennäköisyyksiä edelleen. Jos kuitenkin tutkitaan useita tuhansia lokuksia ja maantieteellisesti toisistaan kaukaisia populaatioita, vastaus on 0%. Tutkijoiden mukaan tulee olla varovainen tehtäessä johtopäätöksiä yksilöiden fenotyypeistä näiden maantieteellisen tai geneettisen taustan perusteella.[60]
Edellä esitettyjen ongelmien lisäksi toisen maailmansodan jälkeen tutkijat ovat kiinnittäneet huomiota rotu-uskomusten käyttöön syrjinnän, apartheidin, orjuuden ja kansanmurhan yllykkeinä. Ihmiskunnan jakoon rotuihin liittyviin moraalisiin ja poliittisiin ongelmiin kiinnitettiin huomiota erityisesti 1960-luvulla Yhdysvalloissa kansalaisoikeusliikkeen ja kolonialismikriittisten liikkeiden myötä. Jotkut tutkijat ovatkin joko täysin hylänneet rodun käsitteen ”populaation” hyväksi, jotkut taas ovat siirtyneet käyttämään ”kliiniä”. Käsitteet eivät sulje toisiaan pois, ja useat tutkijat käyttävät molempia. Monet sosiologit ovat korvanneet sanan ”rotu” sanalla ”etnisyys” viitatessaan ryhmiin, jotka määrittelevät itsensä uskonnon, kansallisuuden tai ”rodun” perusteella.[61]
Ihmisen evoluution malleja
Minkä tahansa biologisen rotumääritelmän pitää vastata kysymyksiin rotujen välisten erojen kehittymisestä ihmisen evoluutiossa. Lähes koko 1900-luvun antropologit ovat kuitenkin joutuneet luottamaan puutteelliseen fossiiliaineistoon ihmisen evoluution historiasta. Heidän mallinsa ovat harvoin antaneet hyvän pohjan rotujen alkuperän tarkasteluun. Nykytutkimus ja molekyylibiologia ovat kuitenkin tuottaneet huomattavasti uutta tietoa ihmisen menneisyydestä. 
Antropologien keskuudessa on väitelty kiihkeästikin Homo sapiensin alkuperästä. Homo erectus muutti Afrikasta Eurooppaan ja Aasiaan noin miljoona vuotta sitten. Väittely keskittyy kahteen teoriaan: kehittyikö Homo erectus Homo sapiensiksi suurin piirtein samanaikaisesti Euroopassa, Afrikassa ja Aasiassa, vai kehittyikö se vain Afrikassa syrjäyttäen myöhemmin Homo erectuksen Euroopassa ja Aasiassa?[27] Kumpikin malli tuo mukanaan erilaisia skenaarioita rotujen synnystä.
Ensimmäisen mallin puolustajat, muun muassa Frayer ym.,[62] pitävät todisteinaan fossiilien anatomista jatkuvuutta Etelä- ja Keski-Euroopan, Itä-Aasian ja Australian alueilla. Anatomisten samankaltaisuuksien ajatellaan johtuvan geneettisistä samankaltaisuuksista. Suuret geneettiset samanlaisuudet ihmisten välillä eivät heidän väitteidensä mukaan todista yhteisestä esi-isästä vaan heijastavat jatkuvaa geenivirtaa eri ihmispopulaatioiden välillä ja näiden populaatioiden yhteyksiä toisiinsa. Tärkein piirre tässä mallissa on se, että siinä Homo sapiensin evoluutiolla on miljoonia vuosia aikaa, mikä on enemmän kuin riittävästi eri rotujen kehittymiselle. Leiberman ja Jackson ovat kuitenkin huomauttaneet, että tämä malli riippuu useista jo valmiiksi rodun käsitteestä juontuvista päätelmistä.[63]
1990-luvulta lähtien saatu tieto on johtanut biologiassa rodun kyseenalaistamiseen evoluutiolinjana. Laajasti ymmärrettynä rotukäsitteestä on tullut synonyymi alkuperälle. Ihmisen geneettistä vaihtelua koskevien ja arkeologisten tutkimustulosten mukaan Itä-Afrikka on kaikkien ihmisten alkukoti, josta Homo sapiens muutti korvaten Homo erectuksen noin 60000 vuotta sitten. Australian alkuperäisasukkaita pidetään varhaisena muuttoryhmänä, joka on pysynyt pitkään eristyneenä. Suurinta osaa muista ryhmistä, kuten eurooppalaiset, aasialaiset ja intiaanit, on pidetty yhtenä, toisilleen sukua olevana ryhmänä, joka on syntynyt myöhemmässä migraatiossa Afrikasta.[64][28]
Vielä 2010-luvun alussa ajateltiin yleisesti, että ihmisrotuja vastaavat geneettiset luokat olivat syntyneet suoraviivaisesti omina kehityslinjoinaan Afrikasta lähdön jälkeen viimeisten 50000 vuoden aikana. Vuonna 2009 alkaneen muinaisten ihmisten DNA:n tutkimuksen nopean kehityksen myötä on kuitenkin selvinnyt, että ihmisväestöjen nykyinen rakenne on täysin erilainen kuin vielä vain kymmenen tuhatta vuotta sitten. Nykyiset väestöt ovat toisistaan yhtä paljon poikenneiden varhaisempien väestöjen risteytymiä, jotka taas olivat edellisten väestöjen risteytymiä ja niin edelleen. Risteytyessään nämä muinaiset väestöt ovat usein kadonneet, kuten pohjoiseuraasialaiset, jotka antoivat perimänsä eurooppalaisille ja Amerikan alkuperäisasukkaille.[65]
1980-luvulta lähtien on huomattu ihmisen sisäisen geneettisen vaihtelun olevan verrattain vähäistä, minkä on tulkittu olevan osoitus lajin nuoruudesta ja lajin on ajateltu olevan jopa liian nuori kehittämään alalajeja. Ihmisen genomissa on kuitenkin noin kolme miljardia nukleotidia, ja kaksi ihmistä eroaa toisistaan keskimäärin kolmella miljoonalla nukleotidilla.[38] Suurin osa näistä eroavaisuuksista on neutraaleja, mutta osa on myös toiminnallisia, ja ne vaikuttavat ihmisten välisiin fenotyyppisiin eroihin.
Populaatiogenetiikan alalla uskotaan näiden neutraalien erojen kuvastavan ihmisen väestöhistoriaa. Ihmispopulaatio kulki pullonkaulan läpi ennen nopeaa lisääntymistä Afrikasta saapuneiden migraatioiden aikaan. Seurauksena oli Afrikan ja Euraasian populaatioiden välisiä eroja noin 100000 vuotta sitten (noin 5000 sukupolvea) ja myöhemmin Euroopan ja Aasian populaatioiden välisiä eroja 40000 vuotta sitten (noin 2000 sukupolvea).[64][66]
Pienen populaation nopealla kasvulla on kaksi merkittävää vaikutusta geneettisen vaihtelun jakautumiseen. Ensiksi, niin kutsuttu perustajavaikutus tapahtuu, kun perustajapopulaatiot tuovat mukanaan uuteen populaatioon vain osan aiemman suuren populaation geneettisestä vaihtelusta. Toiseksi, kun perustajapopulaatiot hajaantuvat enemmän maantieteellisesti, todennäköisyys kahden eri perustajapopulaation yksilön lisääntymiseen pienenee. Se vähentää geenivirtaa kahden maantieteellisen ryhmän välillä ja samalla kasvattaa ryhmien geneettistä etäisyyttä.[67]
Vuonna 2010 Svante Pääbon johtama tutkimusryhmä julkaisi tutkimuksen, jonka mukaan ei-afrikkalaisten ihmispopulaatioiden perimässä on 1–4 prosenttia neandertalinihmisten geenejä, eli lajit ovat lisääntyneet keskenään historian aikana. Jotkut tieteilijät, muun muassa Milford H. Wolpoff pitävät tätä tärkeänä todisteena rotujen erillisistä evoluutiolinjoista, kun taas toiset, esimerkiksi  Christopher B. Stringer ja Laurent Excoffier katsovat, että lajien sekoittuminen on vain pieni vähämerkityksellinen yksityiskohta Homo sapiensin kehityksessä ja pitävät Afrikkaa edelleen kaikkien ihmisten alkukotina.[68]
Uusi tieto ihmisen geneettisestä vaihtelusta on käynnistänyt keskustelun rodun käsitteestä uudelleen. Suurin osa erimielisyyksistä koskee kysymyksiä uuden tiedon tulkitsemisesta, erityisesti siitä, ovatko aiemmat päätelmät rodusta oikeita. Tutkijoiden suuri enemmistö ei pidä Afrikasta tulleissa migraatioissa eronneita ryhmiä alalajeina. Toiset kuitenkin kiistelevät siitä, pitäisikö noitä evoluutiolinjoja kutsua ”roduiksi” tai ”rotulinjoiksi”.[49][63][50]
Argumentteja rotulinjojen puolesta

Geneettisessä tilastoaineistossa näkyy jonkin verran eroavuuksia ihmispopulaatioiden keskimääräisissä DNA-sekvensseissä. Joidenkin tutkimusten perusteella keskimääräisten sekvenssieroavuuksien huippuarvot saadaan populaatioille, joiden jakauma noudattaa tiettyä maantieteellistä jakaumaa, esimerkiksi mantereita. 
Tutkimuksissa havaitaan, että saman mantereen ihmiset voivat olla keskenään samankaltaisia. Yleensä kuitenkin manner on siihen liian iso populaatioyksikkö, ja mantereen ihmispopulaation sisäinen vaihtelu on yleensä suurempi kuin mannerpopulaatioiden välinen keskimääräinen vaihtelu. Usein populaatiotutkimuksia kritisoidaan ryhmäidentiteetin luomisesta edeltä käsin. On myös esitetty, että ryhmäidentiteetti voitaisiin määritellä vain geneettisen datan perusteella, jolloin vallitsevasta populaatiorakenteesta saataisiin todisteita. Esimerkiksi Rosenbergin tutkimusryhmä. pystyi sijoittamaan 1056 yksilöä 52 populaatiosta ympäri maapalloa kuuteen geneettiseen klusteriin, joista viisi vastaa perinteistä jaottelua mongolidiseen, euripidiseen, negridiseen, australidiseen ja Amerikan alkuperäiskansojen ”punaiseen” ihmisrotuun.[49] Tutkimukset, jotka sijoittavat yksilöitä ryhmiin, jättävät kuitenkin epäselväksi, mitä yhteistä mitatuilla eroilla on käsitteen rotu kanssa. Joillakin historiallisesti sekoittuneiksi tiedetyillä rodullisista tai etnisistä ryhmistä ei ole homogeenistä perimää. Esimerkiksi monien Yhdysvaltain mustien perimä on sekoitus länsiafrikkalaista ja eurooppalaista perimää.
Vuonna 2005 julkaistun tutkimuksen mukaan yhdysvaltalaisten ja taiwanilaisten itse arvioiman etnisen identiteetin ja tutkijoiden näille tilastollisesti luomien geneettisten ryhmien välille voidaan osoittaa yhteys. Tang et al. analysoivat DNA-näytteet 3636 yksilöltä 15 paikkakunnalta Yhdysvalloista ja Taiwanilta ja esittivät näytteiden perusteella yhteyden yksilön itse ilmoittaman etnisen identiteetin – valkoinen (White), musta (Black), itäaasialainen (East Asian) tai latino (Hispanic) – 0,14prosentin virhemarginaalilla.[51]
Argumentteja rotulinjoja vastaan
Tutkimukset ovat osoittaneet, että 85prosenttia kaikesta ihmisten välisestä geneettisestä vaihtelusta löytyy jo yhden kielellisen tai kansallisen ryhmän, esimerkiksi ranskalaisten tai japanilaisten, sisältä. Jäljelle jäävästä vaihtelusta noin 15prosenttia ilmenee kansallisten, samaan ”rotuun” kuuluvien, ryhmien välillä (esimerkiksi japanilaisten ja korealaisten tai ranskalaisten ja espanjalaisten väliltä) ja ainoastaan 6prosenttia – 10prosenttia muuntelusta esiintyy perinteisesti määriteltyjen rotujen väliltä.[38] Antropologien Lieberman ja Jackson mielestä rodun määrittelemiselle evoluutiolinjojen perusteella on kuitenkin olemassa paljon syvempiä metodologisia ja käsitteellisiä ongelmia. He tähdentävät, että mallia puoltavat ”molekyyliset ja biokemialliset todisteet käyttävät jo rodun käsitettä alkuperäisten näytteidensä ryhmittelyssä”. Esimerkiksi suuret ja vaihtelevat pohjoisamerikkalaisten ja eurooppalaisten ryhmät nimetään valmiiksi valkoisiksi jo ennen DNA-analyysiä. Se rajoittaa ja vääristää tulkintaa, suhteita evoluutiolinjoissa sekä jättää huomiotta tärkeitä ympäristötekijöitä, jotka ovat jo itsessään vaikuttaneet geneettiseen vaihtelevuuteen. Heidän mukaansa empiirisen tutkimuksen merkittävyydestä huolimatta monet tutkimukset käyttävät rodun käsitettä huolimattomasti. He toteavat, että tutkimusten laatijat löytävät todisteita suurille eroavuuksille koska ovat jo alun perinkin pitäneet rotua pätevänä käsitteenä.[63]
Uudet tutkimukset osoittavatkin geneettisen vaihtelun olevan tasaista ja jatkuvaa myös alueilla, joita on ennen pidetty homogeenisina, ja tutkimuksissa olleiden aukkojen olevan riippuvaisia näytteidenottotavoista.[50] Tutkimuksen tekijät eivät kyseenalaista evoluutiolinjoja käyttävän tutkimuksen merkitystä vaan vain rotu-sanan käytön, koska jo termi "populaatio" riittää selittämään tutkimustuloksia.
Rotu oikeusantropologiassa

Oikeusantropologiassa pyritään ihmisen luurangosta tai sen osasta tunnistamaan henkilön ikä, sukupuoli ja ”rotu” tai etninen ryhmä. Oikeusantropologiassa rodunmääritys tapahtuu vertailemalla näytekalloa referenssikokoelmissa olevista pääkalloista tehtyihin mittauksiin. Yhdysvalloissa oikeusantropologit pystyvät noin 80prosentin todennäköisyydellä päättelemään ihmisen kallosta henkilön rodun. Maassa pääkallot on ryhmitelty roduittain joko henkilön syntymätodistuksen tai kuoleman jälkeisen ruumiinavauksen perusteella.[7] Rotu ei kuitenkaan tässä tarkoita puhtaasti biologisesti määräytynyttä populaatiota vaan kertoo ”mihin sosiaalisesti luotuun ’rotukategoriaan’ henkilö on sijoitettu”.

Rotu lääketieteessä
Lääketieteessä tutkimuksessa rotua on käytetty muuttujana muun muassa epidemiologisissa tutkimuksissa kuolleisuutta arvioidessa ja joiden sairauksien, kuten sirppisoluanemian yhteydessä.[69] Jotkut tutkijat katsovat, että vaikka rotu ajan myötä osoittautuisi karkeaksi ja tehottomaksi menetelmäksi ihmisten geneettisten erojen ymmärtämisessä, sillä voi olla tärkeä väliaikainen rooli. Koska rotumääritelmät ovat epämääräisiä ja vaikeasti luokiteltavia, ainoaksi käytännölliseksi luokittelumenetelmäksi on muodostunut ihmisten itseidentifikaatio.[48] Rotu on havaittu selittäväksi tekijäksi muun muassa kroonisen munuaistaudin etenemisessä[70], lihavuudessa[71] ja harmaakaihissa[72]. Tutkimustulokset ovat joskus ristiriitaisia. Esimerkiksi Yhdysvalloissa  korkea verenpaine on todettu yleisemmäksi afroamerikkalaisilla kuin valkoisilla, mutta toisaalta nigerialaisilla ja jamaikalaisilla, jotka ovat ”etnisesti mustia”, korkeaa verenpainetta on vähemmän kuin yhdysvaltalaisilla valkoisilla. Mustilla korkeaa verenpainetta esiintyi 14–44% ja valkoisilla 27–55%.[48] Vaaleaa ihoa pidetään ihmisen hyvinvoinnille tärkeän D-vitamiinin tuotantoa tehostavana sopeutumana.[73] Toisaalta tumma iho on päiväntasaajan alueiden sopeutuma auringonvalon polttavaa vaikutusta vastaan.  
National Human Genome Research Instituten johtaja Francis Collinsin mukaan ”rotu” ja ”etnisyys” ovat huonosti määriteltyjä käsitteitä, jotka toimivat useiden erilaisten ympäristö- ja geneettisten tekijöiden, kuten maantieteellisen alkuperän, sosioekonomisen statuksen, koulutuksen ja terveydenhuollon tason korvikkeena. Hän katsoo, että tieteessä pitäisi luopua näistä epäsuorista vaikutuksista.[48] Myös tutkija Michael Root on esittänyt, että rotu tällaisena selittävänä tekijänä lääketieteessä tutkimuksessa on merkki niistä geeneistä, jotka määrittävät lääkkeitä metabolisoivia entsyymejä ja että nykytieteen tulokset rodusta asettavat epäilyksenalaiseksi rodun käyttämisen lääketieteellisesti merkittävänä selittävänä tekijänä.[69] Helmikuussa 2001 Archives of Pediatrics and Adolescent Medicine -lehden toimituskunta pyysi, etteivät tutkijat enää käyttäisi käsitettä ”rotu” selittävänä muuttujana eivätkä käyttäisi vanhentuneita käsitteitä. Myös jotkin muut lehdet, kuten New England Journal of Medicine ja American Journal of Public Health ovat myöhemmin antaneet samankaltaiset ohjeet.[39]
Rotu yhteiskunnallisena ilmiönä
Monien tutkijoiden mielestä rotu on käsitteenä aina sisältänyt myös muita kuin vain ihmisten erilaiseen ulkonäköön liittyviä merkityksiä. Nykyinen 1700-luvulla kehitetty käsitys rodusta perustuu aikakauden näkemykseen ihmisten, luonnon ja Jumalan muodostamasta hierarkkisesta järjestelmästä. Jumalan tai luonnon auktoriteetin perusteella määritellystä rotuhierarkiasta muodostui perustelu kolonialismille ja orjuudelle. 1800-luvun alussa katsottiin, että eurooppalaiset, afrikkalaiset ja intiaanit olivat omia erillisiä lajejaan, ja afrikkalaisten katsottiin olevan vähiten inhimillisiä ja taksonomisesti lähinnä apinoita. Käsitys rodusta ja siihen liittyvät ennakkoluulot ja myytit ovat syvään juurtuneita eri kulttuureihin ja vaikuttavat käsityksiin ihmisten biologisista eroista ja kulttuureista.[9] Rotukäsite on myös ollut yhteydessä rasismiin.
Rasismi

Rotukäsitteeseen on aina liittynyt muitakin kuin vain ihmisten erilaiseen ulkonäköön liittyviä merkityksiä. Jo taksonomian isän Carl von Linnén rotuluokittelussa ryhmiin liitettiin luonteenpiirteitä, ja myöhemmin Francis Galtonin kehittämässä ”tieteellisessä rasismissa” siitä tuli ihmisryhmien arvottamisen väline.[7]
Rasismi eli rotusyrjintä on ideologia tai toiminta, jossa ihmisten ulkonäön, fyysisten piirteiden tai ”kansanluonteen” erilaisuudella perustellaan eriarvoista kohtelua eli syrjintää. Rasismia voivat olla myös toimintatavat ja sellaiset yhteiskunnalliset rakenteet, jotka johtavat näihin seikkoihin perustuvaan eriarvoisuuteen. Rasismi liitetään usein etnisten konfliktien lietsontaan, rotuerotteluun ja joskus myös käsitykseen ihmislajin biologista jakautumisesta eri rotuihin.[74]
Rotusyrjintä on yleisin rasistinen käytäntö. Se merkitsee tiettyyn rotuun tai etniseen ryhmään kuuluvien suosimista tai johonkin tiettyyn rotuun tai etniseen ryhmään kuuluvien syrjintää esimerkiksi työelämässä, oikeudenkäytössä, julkisissa palveluissa tai asunnonvuokrauksessa. Rotuerottelu on käytäntö, jossa ihmisiä erotellaan rodun perusteella normaaleissa toiminnoissa kuten koulutuksessa, hotelli- ja ravintolapalveluissa tai asumisessa.[75] Rotuerottelua on harjoitettu maiden lainsäädännöistä huolimatta tai harvemmin lainsäädännön kautta muun muassa Etelä-Afrikassa apartheidin aikana ja Yhdysvaltain etelävaltioissa aina 1960-luvulle asti.
Rotuluokittelut


Rotu on suurelta osin poliittinen ja sosiaalinen kysymys, ja sen määritelmät ja erilaiset rotuluokittelut eroavat eri maissa. Yhdysvaltain hallinto on määritellyt joukon ”rotuja”, joita käytetään väestönlaskennassa ja tilastoissa. Vuoden 2000 väestönlaskennassa käytetty rotuluokittelu perustui ihmisten omaan ilmoitukseen. Yhdysvaltain käyttämät rotuluokat ovat sosiaalipoliittisia eivätkä tieteellisiä tai antropologisia käsitteitä. Luokittelussa on sekä rotuun että henkilön alkuperämaahan perustuvia luokkia.[76] Esimerkiksi Brasiliassa on käytössä huomattavasti yhdysvaltalaista luokittelua laajempi järjestelmä, ja Haitissa käytetty määritelmä ”valkoisesta” poikkeaa huomattavasti Yhdysvaltain määritelmästä.[5] Etelä-Afrikassa säädettiin vuonna 1950 väestö- ja rekisteröintilaki (Population Registration Act), jossa esitettiin menetelmä kaikkien eteläafrikkalaisten rodun määrittelemiseksi ja rekisteröimiseksi ja joka toimi kaiken myöhemmän apartheid-lainsäädännön pohjana. Lain perusteella kaikki Etelä-Afrikan kansalaiset rekisteröitiin joko eurooppalaisiksi, värillisiksi tai alkuasukkaiksi. Uusi kategoria ”aasialaiset” lisättiin lakiin vuonna 1959 maan intialaisia varten. Ihmisen rodun määrittelyn perustaksi otettiin ”yhteisön hyväksyntä”, ja sitä laajennettiin myöhemmin ottamaan lukuun henkilön ulkonäkö ja sukujuuret, jotta voitiin estää vaaleiden afrikkalaisten ”esiintyminen” valkoisina. Värillisten erottamiseksi valkoisista käytettiin muun muassa seuraavia määrittelyjä:[77]
henkilön hiusten piirteet
muun karvoituksen ominaisuudet
ihon värisävy
kasvonpiirteet
kotikieli ja erityisesti afrikaansin taito
asuinalue, ystävät ja tuttavat
työ
sosiaalinen asema ja yhteiskuntaluokka
ruokailu- ja juomatottumukset
Rotu ja älykkyys

Rodun ja älykkyysosamäärän yhteyksien tutkiminen on älykkyyden tutkimuksen kiistanalainen osa-alue. Sen pyrkimyksenä on tarkastella rotujen ja etnisten ryhmien välisten älykkyyserojen taustaa, luonnetta ja seurauksia. Tutkimussuuntauksen kritiikki kohdistuu sekä rotumäärittelyjen epätieteellisyyteen että älykkyyden määrittelyn vaikeuteen.[78]
Erot koulumenestyksessä eri rotujen välillä korreloivat hyvin älykkyysosamäärämittausten tulosten kanssa. Yhdysvalloissa on todettu, että 12. luokkaa käyvät afroamerikkalaiset oppilaat suoriutuvat koulussa keskimäärin yhtä hyvin kuin valkoiset 8. luokkaa käyvät oppilaat. Latinalaisamerikkalaisilla tulokset ovat vain hieman parempia kuin afroamerikkalaisilla.[79] Taloustieteilijä Steven Levittin ja toimittaja Stephen Dubnerin mukaan sosioekonomisen aseman vakioimisen jälkeen afroamerikkalaisten ja valkoisten lasten oppimistulosten ero ei ole havaittavaissa viisivuotiailla lapsilla, mutta ero ilmenee jo kaksi vuotta myöhemmin. Syynä tähän voivat olla erot koulujen opetuksen tasossa: afroamerikkalaiset lapset käyvät yleensä kouluja, jotka ovat 60%:sti ”mustia” ja valtaosa näistä kouluista on tasoltaan huonoja. ”Mustia” kouluja käyvät valkoiset lapset eivät menesty kokeissa yhtään paremmin kuin heidän afroamerikkalaiset koulutoverinsa.[80]
Rotu ja fyysinen suorituskyky

Rodulla on arveltu olevan vaikutusta ihmisten fyysiseen suorituskykyyn. Yhdysvalloissa, jossa afroamerikkalaiset muodostavat väestöstä noin 11%, maan ammattilaisurheilijoista 60% on afroamerikkalaisia.[81] Sadan metrin juoksussa kymmenen sekunnin haamurajan on alittanut kaikkiaan 71 juoksijaa, joista syntyperältään irlantilais-australialaista Patrick Johnsonia ja valkoihoista ranskalaista Christophe Lemaitrea lukuun ottamatta kaikki ovat mustaihoisia.[82]
Tutkijat ovat yrittäneet tarjota selityksiä länsiafrikkalaisten pikajuoksijoiden hallitsevalle asemalle. Entinen keskimatkojen juoksija ja neurologi Roger Bannister on arvellut erojen johtuvan mustien anatomian ja fysiologian erityispiirteistä. Hänen mukaansa afrikkalaistaustaisten urheilijoiden lihakset ovat sopeutuneet lämpimiin olosuhteisiin ja pystyvät tuottamaan energiaa nopeasti. Myös vähäisemmästä ihonalaisen rasvan määrästä voi hänen mukaansa olla etua.[81] Australialaisen tutkijan Daniel McArthurin mukaan kymmenistä tutkituista olympiatason pikajuoksijoista vain muutamalta on puuttunut perimästään aktiivinen muoto geenistä ACTN3. McArthurin mukaan yksi syy afrikkalaistaustaisten juoksijoiden menestymiselle voikin olla ACTN3:n ja muiden juoksunopeuden kannalta hyödyllisten perinnöllisten ominaisuuksien keskittyminen tietylle alueelle.[82] Toisaalta vuonna 2010 julkaistun professori Andre Bejan johtaman tutkimusryhmän tekemän tutkimuksen mukaan merkittävin selittävä tekijä eroihin urheilumenestyksessä on urheilijan navan sijainti suhteessa tämän ruumiseen. Napa sijaitsee kehon massakeskipisteessä ja länsiafrikkalaisilla urheilijoilla tämä sijoittuu keskimäärin kolme senttiä korkeammalle kuin eurooppalaisilla urheilijoilla, mikä tutkijoiden mukaan selittää länsiafrikkalaisten menestyksen pikajuoksussa. Eurooppalaisten ruumiinrakenne puolestaan on edullisempi uinnissa.[83]
Lukuisten tutkimusten perusteella on kuitenkin ilmennyt, ettei afroamerikkalaisten yliedustus ammattiurheilussa Yhdysvalloissa, tai yleisemmin "mustan rodun" menestys huippu-urheilussa, johdu ylivertaisista biologisista ominaisuuksista. Vaikka on ilmeistä, että toisten yksilöiden geneettiset ominaisuudet ovat paremmin soveltuvia eri urheilulajeihin kuin toisten, ei ole voitu osoittaa, että nämä ominaisuudet korreloisivat yksilöiden ihonvärin kanssa. Amby Burfootin mukaan pohjois- ja itäafrikkalaiset urheilijat tyypillisesti menestyvät kestävyyslajeissa kuten maratonissa ja länsiafrikkalaiset voima- ja nopeuslajeissa kuten pikajuoksussa ja pituushypyssä vaikka molemmat ryhmät perinteisesti olisi luokiteltu ”mustaan rotuun” kuuluviksi. Ihmisen noin 100000 geenistä vain 1–6 vaikuttaa ihonväriin eikä niiden perusteella voida tehdä oletuksia muista ominaisuuksista. Länsi- ja itäafrikkalaiset ovat molemmat ”mustia”, mutta eroavat toisistaan fyysisen suorituskyvyn osalta enemmän kuin suurimmasta osasta valkoisista.[84]
Professori John Hobermanin mukaan myytti mustien urheilijoiden fyysisestä ylivoimaisuudesta on laajalle levinnyt uskomus niin valkoisissa kuin mustissakin yhteisöissä eri puolilla maailmaa. Tämän uskomuksen on katsottu vaikuttavan siihen, mitä urheilulajeja eri urheilijat ryhtyvät harrastamaan ja kuinka vahvasti urheilijat uskovat mahdollisuuksiinsa menestyä lajissa. Myytti toimii siten itsensä toteuttavana uskomuksena, vaikka se ei perustu tieteellisiin tutkimustuloksiin. Professori Donald Siegelin mukaan afroamerikkalaisten urheilijoiden menestys Yhdysvalloissa ei siksi kerrokaan poikkeuksellisen lahjakkaasta ihmisryhmästä vaan pikemminkin maan etnisten ryhmien välisistä suhteista ja niiden pohjalla olevista uskomuksista. Modernissa teknologisessa yhteiskunnassa keskeisiä taitoja ovat kyky prosessoida tietoa sekä rakentaa ja käyttää koneita. Sosiologi Harry Edwardin mukaan uskomus mustien fyysisen suorituskyvyn ylivertaisuudesta on keino ylläpitää valkoisten stereotypioita ja vaarallinen, koska se johtaa helposti ”älyllisen alivertaisuuden” hypoteesiin.[84] Christophe Lemaîtren alitettua ensimmäisenä ”valkoihoisena juoksijana” kesällä 2010 10 sekunnin rajan 100 metrin juoksussa tiedotusvälineissä käsiteltiin laajasti juoksijan rotua. Lemaître itse katsoi, että keskustelu rodusta ja "valkoihoisista juoksijoista" oli absurdia ja osoitti huonoa makua.[85]
Lähteet

Kirjallisuutta
Citation error, replace with{{cite book| author = Malik, Kenan| title = Strange fruit: Why both sides are wrong in the race debate| location = Oxford| publisher = Oneworld| year = 2008| id = ISBN 978-185168-665-0| language = Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.}}
Aiheesta muualla
Virallisia kannanottoja
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
Check date values in: |accessdate= (help)CS1 maint: unrecognized language (link)
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
Muut
 entry  in the Stanford Encyclopedia of Philosophy
 Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.
. Transclusion error: {{En}} is only for use in File namespace. Use {{lang-en}} or {{en icon}} instead.

*
Luokka:49 Kansatiede, antropologia
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit