Question: Miten suuri osa suomalaisista asuu vuokralla?

Suomen romanit


Suomen romanit ovat suomalainen kielellinen ja kulttuurinen vähemmistö, joka on asunut Suomessa yli viisisataa vuotta. Suomessa romaneita arvioidaan olevan noin 10000. Lisäksi Ruotsissa asuu noin 3000 suomalaista romania.
Historia

Romanit ovat tulleet Suomeen noin 500 vuotta sitten pääasiassa lännestä Ruotsin kautta. Romaneja vieroksuttiin heti alusta pitäen. Suomi oli tällöin osa Ruotsia, ja romaneja suunniteltiin vuoroin karkotettavaksi Ruotsista Suomeen ja vuoroin Suomesta Ruotsiin.
Ruotsin valtakunnassa annettiin 24. marraskuuta 1637 Placat om Tartarens fördrifwande af landet eli niin sanottu hirttolaki, jossa kaikki romanit määrättiin poistumaan maasta vuoden ja yhden päivän kuluessa. Määräajan umpeutumisen jälkeen maassa tavatut romanimiehet sai hirttää ilman oikeudenkäyntiä ja naiset ja lapset ajaa valtakunnan rajan yli. Lain mahdollistama teloitus ilman oikeudenkäyntiä oli ristiriidassa Ruotsissa jo tuolloin vallinneiden oikeusvaltion periaatteiden kanssa, eikä sitä tai ilmeisesti kyseistä lakia muutenkaan sovellettu koskaan käytäntöön.[1][2] Laki oli voimassa vuoteen 1748 saakka.[3]
1660-luvulla romaneille tarjottiin Suomen itärajan tuntumasta autiotiloja viljeltäväksi, mutta romanit viihtyivät paremmin kiertolaiselämää viettäen ja käsityöläisammateissa. Kiertäessään maata romanit toimivat myös maatalouden satunnaisena kausityövoimana. Naiset leipoivat, korjasivat viljaa, ja miehet hoitivat hevosia ja tekivät muita maatilan töitä.[3]
Kirkon kanta romaneihin oli menneinä vuosisatoina jyrkän kielteinen: romaneilta kiellettiin kaikki kirkolliset toimitukset sekä sairaanhoito, joka oli pitkään yksin kirkon tehtävänä.[3]
Suomessa vuoden 1852 irtolaislaki vahvisti jo aiemmin vallinneen käytännön ja määritteli romanit irtolaisiksi: ilman suojelusta olleet romanit oli heti otettava kiinni, toimitettava kuvernöörin kuulusteltaviksi ja passitettava työlaitokseen määrittämättömäksi ajaksi. Yleiseen työhön kelpaamattomat miehet tuli lähettää kruunun linnoituksiin ja naiset kehruuhuoneisiin. Työlaitospaikkojen vähäisyyden vuoksi lakia ei voitu kovin laajasti soveltaa käytäntöön. Vuosina 1842–1861 oli lisäksi voimassa keisarillinen julistus, jonka mukaan kehruuhuoneisiin sijoitettujen romaninaisten poikalapset tuli pakkoviedä kantonistipataljooniin Tallinnaan ja Pihkovaan.[4] Irtolaislakiin sisältyi vuoteen 1883 asti niin sanottu "mustalaispykälä", joka käytännössä määräsi romaneja kohdeltavaksi ankarammin kuin muita irtolaisia.[5] 1800-luvulla romanien heikkoon asemaan alettiin kiinnittää huomiota. Romanikysymystä käsiteltiin säätyvaltiopäivillä, ja romaneja päätettiin yrittää sulauttaa valtaväestöön. Suomen itsenäistyttyä romanit saivat kaikki samat oikeudet kuin muutkin Suomen kansalaiset.[3]

Romanien työllisyystilanne kuitenkin heikkeni käsityöläisammattien menettäessä merkitystään ja yhteiskunnan teollistuessa. Työnsaanti edellytti yhä useammin ensin koulunkäyntiä, jota monet romanit vierastivat, koska yhteiskunnan virallinen tavoite oli yhä sulauttaa romanit valtaväestöön.[3]
Vuosien 1939–1945 aikana rintamalla palveli arviolta noin tuhat Suomen romania, joista 500–600 taistelujoukoissa.[6] Tarkkaa määrää on vaikea tietää, koska suomalaisia ei ole koskaan tilastoitu etnisen taustan perusteella.[7] Romanisotilaista kaatui varmuudella ainakin 50[8], ja haavoittuneita oli satoja.[6] Vahvistamattomien väitteiden mukaan romanien luovuttamista natsi-Saksaan olisi suunniteltu, mutta Gustaf Mannerheim olisi estänyt romanien luovutukset keskitysleireihin.[9] Helsingissä Hietaniemen hautausmaalla on sodassa kaatuneiden romanien muistomerkki.[8]
1960-luvulla romanien asuinolot ja toimeentulo kohenivathyvinvointivaltion yleisen kehityksen myötä.[3]
Romaneista on aiemmin käytetty Suomessa yleisesti nimitystä mustalainen, mutta nykyään sitä pidetään usein halventavana.[10][11] Vastaava halventavana pidetty nimitys on "manne".[12]
Viime vuosina Suomeen muista maista, etenkin Romaniasta, saapuneet romanit kuuluvat lähinnä muihin kulttuuriryhmiin, ja heidän puhumiaan romanikieliä eivät Suomen romanit kunnolla tai juuri lainkaan ymmärrä. Uudemmat tulokkaat eivät yleensä ole tekemisissä Suomen romanien kanssa, eivätkä ryhmät yleensä tunne erityistä yhteenkuuluvuutta.
Työllisyys ja koulutus
Vuoden 1970 väestölaskennassa kerättiin tietoja romanien elinkeinoista, ammateista, ruokakuntien koosta ja asumisoloista, mutta sittemmin ei Suomessa ole kerätty tilastoista etnisyystietoja. THL:n vuosina 2017 ja 2018 tekemän romanien hyvinvointitutkimuksen Roosan mukaan alle 30-vuotiaista romaneista 75 prosenttia on työttömänä. Syynä he pitävät syrjintää.[13]
Romaneilla on vanhojen perinneammattien kadottua ollut suuria vaikeuksia työnsaannissa. Yhtenä syynä tähän on ollut romanien tapakulttuuri. Perinnepuvun valinneen romaninaisen on vaikea käyttää muuta asua, ellei varmisteta, ettei kukaan toinen romani voi nähdä häntä. Esimerkiksi sairaalan työvaatteisiin pukeunut romanisairaanhoitaja saattaa vaatia siirtoa toiselle osastolle, jos hänen osastolleen tulee romaneja potilaiksi.[14][15]
Suomen 10000 romanista jopa puolen arvellaan olevan työttöminä.[16] Työ- ja elinkeinoministeriön 2008 tekemän tutkimuksen mukaan romanien työllistymistä jarruttaa pahiten koulutuksen ja työkokemuksen puute. Suurella osalla työttömänä olevista romaneista on koulutuksena pelkästään peruskoulu. Hakeutuminen ammatilliseen koulutukseen on ollut vähäistä ja opintojen keskeyttäminen tavallista. Vuonna 2012 julkaistun opetushallituksen selvityksen mukaan ammatilliset opinnot aloittavien määrä on kuitenkin yli kaksinkertaistunut kymmenessä vuodessa.[17] Työllistymistä vaikeuttavat myös työnantajien asenteet, sillä vain hieman yli puolet työnantajista olisi valmiita palkkaamaan romanin. Työharjoitteluun suhtaudutaan myönteisemmin, mutta siihenkään romania ei ottaisi 15 prosenttia työnantajista.[18]
Romanilasten osallistuminen esiopetukseen on lisääntynyt merkittävästi viimeisten vuosien aikana. Peruskoulussa romanilapsille vuosiluokan kertaaminen on kuitenkin selvästi yleisempää kuin muilla oppilailla. Se ajoittuu erityisesti alakoulun ensimmäisille luokille ja vuosiluokalle 7. Osalla oppilaista poissaolojen suuri määrä aiheuttaa koulunkäyntiin vakavia ongelmia, eivätkä kaikki huoltajat suhtaudu asiaan riittävän vakavasti. Peruskoulun keskeyttää romanioppilaista noin viisi prosenttia. 
Opetushallituksen maaliskuussa 2012 julkaisemasta selvityksestä käy kuitenkin ilmi, että romaninuorten koulumenestys on parantunut viime vuosina huomattavasti. Selvitykseen haastatellut 1300 rehtoria arvioivat, että 70prosentilla oppilaista  vähintään tyydyttävästi. Lisäksi yhteistyö koulun ja vanhempien välillä on muodostunut niin sujuvaksi, että opetushallitus pitää sitä jopa läpimurtona romanien koulunkäynnin historiassa.
Ammatilliseen koulutukseen hakeutuvien määrä on yli kaksinkertaistunut edelliseen, kymmenen vuotta sitten tehtyyn selvitykseen verrattuna. Lukion aloittavien romaninuorten määrä on kuitenkin silti erittäin vähäinen.[17]
Romanikulttuuri
Pukeutuminen

Suomalaisten tai Suomesta Ruotsiin muuttaneiden romanien keskeinen ominaisuus on varsin yhtenäisen miesten tai naisten pukeutuminen. Missään muualla maailmassa romanit eivät käytä samanlaista silmin nähtävää omalaatuista vaatetusta.
Romanimiesten vaateparsi oli Suomessa 1800-luvulla lähestulkoon samanlainen, kuin maan sen aikaisella talonpoikaisväestöllä eli lierihattu, takki, suorat housut ja pitkävartiset nahkasaappaat. 1900-luvun alkupuoliskolla monet romanimiehet alkoivat pukeutua samaan tapaan kuin ne valtaväestön miehet, jotka työskentelivät arvostetussa ajurin ammatissa. Ajurin pukuun kuuluivat koppalakki, valkoinen kauluspaita, kangas- tai nahkatakki, tummat pussihousut ja mustat pitkävartiset nahkasaappaat (usein haitarivarsimallia eli ns. jatsarit).[19]
1960- ja 1970-luvun aikana koppahattu jäi pukeutumisesta pois, tummat pussihousut muuttuivat suoriksi ja saappaiden sijaat jalkoihin laitettiin kävelykengät. Valkoisen kauluspaidan päällä romanimiehet pitävät usein kuitenkin edelleen puseroa tai pikkutakkia, sillä paitahihasillaan oleminen ei sovi perinteen pukeutumiseen. Vaaleita housuja tai farkkuja ei romanimies tavallisesti pue ylleen. Vanhaa ajurinpukua näkee nykyään vain joillakin vanhoilla miehillä tai nuorilla juhlissa.
Romaninaisen puku on saanut mallinsa valtaväestön naisen kansanpuvusta. Romaninaiset pukeutuivat puseroineen, hameineen ja esiliinoineen suunnilleen samalla lailla valtaväestön naisten kanssa 1800-luvun lopulle saakka.[20] Romaninaisten pukeutuminen on aikojen saatossa ja vaurastumisen myötä muuttunut yhä koreammaksi. Nykyisin useimmat romaninaiset pukeutuvat paljetein ja kultanauhoin koristeltuun röyhelöiseen puseroon ja erityiseen romanihameeseen. Paksusta mustasta sametista valmistettava hame on varsin pitkä ja leveä, sekä nousee vyötäröllä varsin korkealle. Nuorilla romanitytöillä, jotka eivät ole saaneet itselleen vielä varsinaista romanipukua, näkee usein ohuehkosta mustasta kankaasta ommeltuja hameita, jotka ovat pitkiä ja erittäin kapeita.
Alakouluikäiset romanilapset pukeutuvat Suomessa usein valtaväestöön kuuluvien ikätovereidensa tavoin.
2000-luvulla pukeutumisen merkitys on etnisen erottumisen kannalta korostunut, kun elämäntapa muuten on lähentynyt muun yhteiskunnan tapoja.[19]
Avioliitto
Suomen romanit muodostavat yhden niistä hyvin harvinaisista yhteisöistä, joissa avioliittoa yhteisöllisenä laitoksena ei varsinaisesti ole olemassa. Suomen romaneilla ei ole vakiintunutta ja hyväksyttyä seurustelutapaa, joka johtaisi avioliittoon. Suomessa ei ole myöskään järjestettyjä avioliittoja. Perinteisesti ainoa tapa, jolla suomalainen perinteistä kiinni pitävä romani saattoi muodostaa avioliiton, oli karkaaminen, ”neidonryöstö”.[21]
Eräs syy tähän avioliiton rituaaliseen väheksyntään on suvun jäseniltä odotettu ehdoton uskollisuus. Romanisuvut ovat perinteisesti eksogaamisia eli parinmuodostus tapahtuu eri suvun jäsenen kanssa. Parisuhteessa mies ja nainen pysyvät omien sukujensa jäseninä.[21]
Yhteen meneminen on romanikulttuurissa häveliäisyyden piiriin kuuluva alue, ja siksi romaneilla avioliitto ei ole keskeinen perhejuhla perinteineen. Nykyisin uskovaiset romanit haluavat yleensä kirkollisen vihkimisen. Häveliäisyyssyistä kutsuvieraina ovat yleensä nuoret ihmiset.[22]
Uskonto
Suomen romanit ovat varsin uskonnollisia.[23] Suurin osa heistä kuuluu luterilaiseen kirkkoon[24], mutta paljon myös helluntaiherätykseen, vapaakirkkoon ja baptisteihin.[23] Romanien keskuudessa on paljon evankelistoja ja pastoreita.[23]
Romanikulttuurin kritiikki
Romanikulttuurin piirteitä on osin arvosteltu sekä valtaväestön että romanien taholta. Arvostelu on kohdistunut muun muassa romanien piirissä harjoitettavaan verikostoon[25], naisiin ja lapsiin kohdistuvaan väkivaltaan[26], rikollisuuteen sekä romaninuorten koulu- ja päihdeongelmiin.[27] Valtaväestö on kautta aikojen pitänyt romaneja monesti ryhmänä, joka syyllistyy rikollisuuteen muita herkemmin. Romanien rikollisuudesta ei ole tarkkoja tilastoja, mutta Oikeuspoliittisen tutkimuslaitoksen tekemän selvityksen mukaan vuonna 2005 oli 18 prosentissa ryöstörikoksista epäilty romani.[28]
Osaltaan romanikulttuurin arvostelua on vaikeuttanut romaniyhteisössä elävä vahva perinne, joka kieltää yhteisön sisäisistä ongelmista kertomisen ulkopuolisille. Kun Rainer Friman puhui TV1:n A-studiossa romaninuorten päihde- ja kouluongelmista, hän sai parikymmentä tappouhkausta.[29] Kun romanitaiteilija ja kirjailija Kiba Lumberg arvosteli Ajankohtaisessa kakkosessa romanikulttuuria ja erityisesti naisten asemaa siinä, Yleisradioon lähetettiin kirje, jossa herjaavin ilmauksin kyseenalaistettiin Lumbergin mielenterveys ja kerrottiin hänen perheensä olevan ”sisäisesti mädäntynyt”. Kirje lähetettiin Suomen Romani­foorumin puheenjohtajan ja ulkoministeriön erityisasiantuntijan Miranda Vuolasrannan sähköpostiosoitteesta. Yleisradio vaikeni kirjeestä.[27] Myös Lumberg sai tappouhkauksia.[30] Myös näytelmäkirjailija Veijo Baltzar on vaatinut ”yhteisön sisäistä tilintekoa päihdeongelmista ja rikollisuudesta”.[27]
Omiaan arvostelleet romanitaiteilijat ovat perustamassa omaa yhdistystä tultuaan tyytymättömäksi Suomen Romanifoorumin toimintaan. Yhdistyksen tavoitteena on katsoa asioita puolueettomasti eikä vain syyttää valtaväestöä kaikesta, kuten romaniyhdistykset ovat uuden yhdistyksen perustajien mielestä tähän mennessä tehneet.[29]
Kiba Lumberg on sanonut:
 ja 
Romanikulttuuria tutkineen professori Martti Grönforsin mukaan romanit puhuvat verikostosta avoimesti vain yhteisön sisällä. Suomen romanien joukossa on isoja 200-jäsenisiä romanisukuja, jotka välttelevät toisiaan. Välttelyä kutsutaan väistämiseksi.[31][32] Poliisille suunnatussa oppimateriaalissa saatetaan jättää sana verikosto kokonaan mainitsematta ja puhua vain väistämisestä[33] tai jopa todetaan, että mitään verikostoa ei romanikulttuurissa olekaan.[34]
Romaniyhdistykset
Suomessa toimii useita valtakunnallisia romaniyhdistyksiä:[35]
Romano Missio
Elämä ja Valo ry
Suomen Romaniyhdistys
Ryhdys
Gipsy Future
Luovan mustalaiskulttuurin yhdistys Drom ry
Nevo Roma
Fintiko Romano Forum–Suomen Romanifoorumi ry
Romanien etujärjestö on Suomen Romaniyhdistys (perustettu 1967; vuoteen 1989 Suomen mustalaisyhdistys). Valtakunnallisesti toimivia järjestöjä ovat lisäksi Romaniyhdyshenkilöiden yhdistys (perustettu 1993), Gypsies Future-Nuorten Romanien Tukiyhdistys (perustettu 1996) ja romanien monikulttuuriyhdistys Névo Roma (1999). Romaniasiain neuvottelukunta toimii sosiaali- ja terveysministeriön alaisuudessa. Opetushallituksen alla toimii taas romaniväestön koulutusyksikkö. Kristilliset lastensuojelu- ja sosiaalijärjestöt Romano Missio (Mustalaislähetys, perustettu 1906) ja Elämä ja Valo (perustettu 1964; vuoteen 2004 Suomen Vapaa Romanilähetys) tekevät vapaaehtoistyötä romanien hyväksi.
Tunnettuja suomalaisia romaneita

Remu Aaltonen, rumpali
Santeri Ahlgrén, kulttuuripersoona
Sebastian Ahlgren, iskelmälaulaja
Taisto Ahlgren, laulaja (muun muassa Pettäjän tie)
Markus Allan, iskelmälaulaja
Veijo Baltzar, kirjailija
Bulle (artisti), rap-artisti
Rainer Friman, iskelmälaulaja, toimittaja ja kirjailija
Hilja Grönfors, muusikko, Kaustisen Kansanmusiikkijuhlien Mestarilaulaja-arvonimi 2005, Etno-Emma-palkinto
Allan Hagert, liikemies
Kalle Hagert, liikemies, "mustalaisten kuningas"
Henry Hedman, yliopisto-opettaja, romanikielen tutkija
Saska Helmikallio, iskelmälaulaja
Dimitri Keiski, muusikko, Ruotsin True Talent -kilpailun voittaja
Kiba Lumberg, kirjailija
Rikhard Lumberg, nyrkkeilijä
Amadeus Lundberg, iskelmälaulaja
Marco Lundberg, tangokuningas 2016
Anneli Sari, iskelmälaulaja
Taisto Tammi, iskelmälaulaja
Feija Åkerlund mm. Hortto Kaalo -yhtyeen päälaulaja
Katso myös
Luettelo Suomen romaneja käsittelevästä kirjallisuudesta (valikoima)
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Panu Pulma| title = Suljetut ovet: Pohjoismaiden romanipolitiikka 1500-luvulta EU-aikaan| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2006| version = Historiallisia tutkimuksia, 230| isbn = 951-746-785-0}}
Citation error, replace with{{cite book| author = Panu Pulma (toim.)| title = Suomen romanien historia| location = Helsinki| publisher = Suomalaisen Kirjallisuuden Seura| year = 2012| isbn = 978-952-222-364-7}}
Viitteet

Kirjallisuutta
Aija Kuparinen, Vanhojen tie. Kuvat Olga Poppius. Like 2017. ISBN 978-952-01-1610-1
Armas Lind, Caleb – romanipojan evakkotaipale. Pystykorvakirja. Like & Suomen rauhanpuolustajat, 2010. ISBN 978-952-01-0454-2
Aiheesta muualla
 THL 2018
Maaria Ylänkö,  Tiede.fi 4.6.2008

 Ylen Elävä arkisto, vuodelta 1973
. Yle Elävä arkisto
Aija Salovaara,  Maailman kuvalehti 2/2015.