Question: Mikä on Eritrean väkiluku?

Eritrea


Eritrean valtio eli Eritrea on Punaisenmeren rannalla sijaitseva rannikkovaltio Koillis-Afrikassa, Afrikan sarvessa. Eritrea on hyvin sulkeutunut maa, käytännössä presidentti Isaias Afewerkin johtama diktatuuri. Maan tiedotusvälineet ovat hallituksen hallitsemia eikä vapaata lehdistöä ole. Ulkomaisten toimittajien työskentely ja tiedonkeruu paikan päällä on hankalaa. Myös kansainvälisten organisaatioiden, kuten YK:n toiminta on rajautunut joihinkin osa-alueisiin ja myös maantieteellisesti toiminta on rajattua.[1][2] Eniten tietoa saadaan eritrealaisilta, jotka ovat lähteneet maasta.
Maan rajanaapureita ovat Djibouti, Etiopia ja Sudan, joiden kanssa Eritrealla on rajaa yhteensä 1626 kilometriä. Rannikkoa Eritrealla on 2234 kilometriä, josta mantereen rantaviivan osuus on 1151 kilometriä ja Punaisenmeren saarten osuus 1083 kilometriä.[3] Valtioon kuuluu Dahlakin saaristo ja muutama saari Hanishsaarista.
Valtion pääkaupunki on keskiosissa sijaitseva noin 600000 ihmisen asuttama Asmara. Koko maassa asukkaita on YK:n väestöarvion mukaan 5,2 miljoonaa (2015)[4] ja maan pinta-ala on noin 117600 neliökilometriä. Maalla ei ole virallista kieltä, mutta valtaosa kansalaisista on tigrinjaa puhuvia kristittyjä. Suuri muslimivähemmistö puhuu arabiaa. Myös englanti ja italia ovat käytössä.[5]
Eritrealla on pitkä yhteinen historia Etiopian kanssa, josta maa itsenäistyi vuonna 1993. Eritrea oli liitetty osaksi Etiopiaa vuonna 1952. Eritrea ja Etiopia ovat sittemmin käyneet sotaa rajakiistasta vuosina 1998–2000, eikä kiistaa ole vieläkään saatu ratkaistua YK:n ja erilaisten ulkopuolisten rajasovittelijakomiteoiden osallisuudesta huolimatta.
Maantiede


Eritrea sijaitsee Afrikan sarvessa Punaisenmeren rannalla. Tästä maa on saanut nimensäkin: kreikkalaiset kutsuivat Punaistamerta nimellä Sinus Erythraeus ja roomalaiset Mare Erythraeum, sananmukaisesti Punainen meri.[6]
Pinnanmuodollisesti Eritreaan kuuluu osia Etiopian ylängöstä ja Danakilin syvänkö, jossa lämpötila voi kohota jopa 60 celsiusasteeseen ja joka onkin maailman kuumimpia paikkoja. Muualla maassa on viileämpää ja sateisempaa. Maan syvin kohta on Afarin syvängössä sijaitseva Kululjärvi 75 metriä merenpinnan alapuolella, ja korkein huippu 3018 metriä korkea Emba Soira. Eritrean talous on maatalousvoittoinen, ja suurin osa teollisuudesta on keskittynyt pääkaupunkiin.
Eritrean keskusylänkö nousee 1800–3000 metriä merenpinnan yläpuolelle. Sen lisäksi maahan kuuluu rannikkoalanko, läntiset alankoalueet ja noin 300 saarta. Maassa ei ole yhtään ympäri vuoden virtaavaa jokea.[7] Dahlakin saaret rannikon edustalla ovat kalastuskohde. Korkein kohta, Soira, sijaitsee 3018 metriä merenpinnan yläpuolella keskellä maata. Eritreassa on kaksi tulivuorta, jotka ovat olleet aktiivisia historiallisena aikana: Dubbi purkautui viimeksi vuonna 1861, Nabro vuonna 2011.[3]
Tärkeimmät kaupungit ovat pääkaupunki Asmara, satamakaupunki Massawa, Sahelin alueen tärkein kaupunki Nakfa, maanviljelyalueen keskus Keren vuoristossa, Akordat banaaninviljelyalueella Barka- ja Gash-jokien välissä ja Mendefera eli Adi Ugri, joka oli italialaisvallan aikana vastarintaliikkeen keskeinen paikka.[8]

Ilmasto on kuuma alavilla alueilla, mutta lauhkea ylängöllä. Vuodessa on kaksi sadekautta: lyhyt helmikuusta huhtikuuhun ja pitempi kesäkuusta syyskuuhun.[7] Maanviljely on mahdollista vain ylätasangolla.[9] Rannikon aavikolla on Afrikan kuumin keskimääräinen minimilämpötila (27°C). Alue on soratasankoa, jossa kasvaa harvakseltaan heinäkasveja.[10]
Semenawi Bahrin kansallispuiston jyrkillä rinteillä on säilynyt ikivihreää trooppista sekametsää. Alue tunnetaan monipuolisesta linnustostaan.[11] Vuoteen 2007 mennessä Eritreassa oli tavattu 570 lintulajia, ja uusia havaintoja tehdään edelleen.[12] Nisäkkäiden tilanne ei ole yhtä valoisa. 1900-luvun puolivälissä Eritreassa tavattiin kaikkia Afrikan suuria eläimiä. Nykyisin on jäljellä enää 50–100 elefanttia. Leijonista on ajoittain havaintoja, mutta yhtään varmistettua tapausta ei ole ollut 20 vuoteen. Uhanalaisia abyssinian villiaaseja on alle 500. Leopardi on levinnyt laajalle, mutta niitä nähdään harvoin. Viljelijät tosin ilmoittavat petovahingoista, mutta osa niistä voi olla pienempien kissaeläinten tekemiä. Ylänköalueilla elää pahkasikoja ja paviaaneja.[13]
Dahlakin saarilla on vain vähän ihmisasutusta, ja niiden lähivesillä tavataan monenlaisia merieläimiä. Delfiineitä elää alueella ainakin neljä lajia. Eteläisimmillä saarilla tavataan dugongeja. Myös valashai ja paholaisrausku kuuluvat alueen suurikokoisiin lajeihin. Saarilla lisääntyy kolme merikilpikonnalajia. Saaria ympäröivillä riutoilla korallien vaaleneminen on ollut toistaiseksi vähäistä, ja siellä elää monia keisarikaloja, simppukaloja ja papukaijakaloja.[13]
Historia

Esihistoria ja Aksum
Eritrean esihistoria alkaa todella varhain, sillä maasta on löydetty noin miljoonan vuoden ikäinen fossiili, jonka on arveltu olevan Homo erectus -ihmisen ja nykyihmisen välimuoto.[14]
Ensimmäiset pysyviä asumuksia rakentaneet ihmiset (nilootit) saapuivat pohjoisesta Niilin vartta pitkin Eritreaan. Myöhemmin Eritreaan asettuivat myös kušilaiset ja noin 1000 eaa. Arabian niemimaasta lähteneet ja Punaisenmeren ylittäneet seemiläiset, jotka perustivat Eritreasta meren yli nykyisen Jemenin alueelle yltäneen Saban kuningaskunnan. Seemiläiset olivat kehittäneet varsin korkeatasoisen kulttuurin ja toivat tärkeitä käsityö- ja maanviljelystaitoja Eritreaan. He toivat myös alueelle ge’ezin kielen, josta Eritreassa puhuttava tigrinja ja monet muut kielet ovat kehittyneet. Kamelit ja lampaat tuotiin lihakarjaksi ja kuormajuhdiksi. Näin Eritreaan muodostui niin sanottu esiaksumilainen kulttuuri, josta myöhemmin kehittyi Aksumin kuningaskunta noin 300 eaa. Aksumin ydinalue sijaitsi nykyisin Etiopialle kuuluvan Tigrayn alueella, vajaan 50 kilometrin päässä Eritrean rajasta. Se kävi laajaa ulkomaankauppaa, mikä vaikutti kristinuskon leviämiseen alueelle.[15][16]
Islamin leviäminen nosti arabit Punaisenmeren kaupankäynnin johtajiksi, mikä verotti Aksumin tuloja, lopulta kenties niin paljon, että valtio lakkasi olemasta 600-luvulla. Seuraavat vuosisadat olivat pääosin sudanilaisten bedža-paimentolaisten valtakautta. Uutena valtaryhmänä mukaan tulivat ottomaanit 1500-luvulla Suleiman Suuren johdolla. He ottivat nopeasti haltuunsa pitkään arabeilla olleen Eritrean rannikon, mukaan lukien Massawan ja Hergigon satamakaupungit. Ottomaanien valtakuntaan kuuluneella Egyptillä oli laaja itsemääräämisoikeus, ja sen hallitsija Muhammad Ali kiinnostui Sudanista, Eritreasta ja Etiopiasta. Ali onnistui suunnitelmissaan hyvin, kunnes kärsi ratkaisevan tappion Etiopian keisari Johannes IV:lle vuonna 1875 Ghundetissa. Egyptiläisten jälkeen Johanneksen seuraava uhka olivat italialaiset, jotka havittelivat Etiopiaa siirtomaakseen.[17]
Siirtomaa-aika ja itsenäisyys
Italian siirtomaaksi Eritrea joutui vuonna 1890. Eritrea kiinnosti Italiaa sen meriyhteyksien vuoksi. Siitä haluttiin sillanpääasema, josta Italian suunnittelema Etiopian valtaus onnistuisi helpommin. Italialaisia kiinnosti myös Eritrean maanviljely, joka voisi tuottaa raaka-aineita teollisuudelle. Maassa uskottiin olevan hyvät mahdollisuudet, ja italialaiset investoivat runsaasti Eritrean teollistamiseen. Maahan syntyi tärkeä rautatieyhteys Massawasta Asmaraan ja maantieverkosto. Asmara oli ollut pitkään vain pieni kylä, mutta Mussolinin hallintokaudella siitä rakennettiin täysikokoinen kaupunki.[18] Eritrea oli 1930-luvun Afrikan siirtomaista kenties pisimmälle teollistunut,[19] ja se kehittyi hajanaisesta päällikkökuntien joukosta yhtenäiseksi ja järjestäytyneeksi valtioksi.
Toisen maailmansodan aikana Britannia valtasi Eritrean Italialta vuonna 1941, ja vuodesta 1949 Britannia hallinnoi Eritreaa YK:n mandaatilla.[20] Vuonna 1952 YK päätti, että Eritrea liitetään Etiopian liittovaltioon. Eritrea ei saanut tavoittelemaansa itsenäisyyttä mutta kuitenkin jonkinlaisen autonomian ja demokraattisia oikeuksia. Näiden oikeuksien riistäminen alkoi kuitenkin välittömästi, ja vuonna 1962 keisari Haile Selassie hajotti yksipuolisella päätöksellä Eritrean parlamentin ja liitti entisen osavaltion Etiopian provinssiksi. Tämä kiihdytti Eritrean vapausliikkeen syntymistä.[7]
Tilanne muuttui radikaalisti, kun vuonna 1974 Etiopian Mengistu Haile Mariam ryhtyi pommittamaan Eritreaa. Mengistu sai aseellista tukea Neuvostoliitolta. Tilanne pakotti Eritrean kansan vapautusrintaman (EPLF) vetäytymään pois sodasta, ja päätös osoittautui yllättävän tärkeäksi ryhmän selviytymisen kannalta. Etiopia suoritti yhteensä kahdeksan suurta sotaretkeä vuosina 1978–1986. EPLF onnistui kuitenkin vuodesta 1988 alkaen aiheuttamaan Etiopian armeijalle suuria tappioita. Eritrean itsenäisyyssodan (1. syyskuuta 1961 – 29. toukokuuta 1991) käännekohtana pidetään Afabetin taistelua (17.–20. maaliskuuta 1988). Siinä EPFL:n joukot surmasivat tai vangitsivat 18000 etiopialaista sotilasta.[21] Poliittinen tilanne Etiopiassa oli muuttumassa, kun Mengistun hallinto oli uhattuna Etiopiassa puhjenneen sisällissodan vuoksi. Se pakotti Mengistun jättämään Etiopian ja armeijan laskemaan aseet EPLF:ää vastaan. EPLF saattoi näin miehittää verettömästi pääkaupunki Asmaran.[22][7]

Itsenäisyys ja nykypäivä
Kun sota oli päättynyt ja tilanne vakiintunut, Eritreassa järjestettiin huhtikuussa 1993 kansanäänestys itsenäisyydestä. Äänestäneistä 99,81 prosenttia antoi suoran tukensa Eritrean täydelle suvereniteetille, ja jo toukokuun 24. päivänä 1993 Eritrea julistautui itsenäiseksi. Ensimmäiseksi presidentiksi valittiin EPLF:n hajottamisen seurauksena syntyneen PFDJ:n riveistä Isaias Afewerki.[23]
Itsenäistymisen jälkeen maan talous ja infrastruktuuri piti rakentaa uudelleen ja perustuslaki säätää. Naisten oikeudet ja AIDS tarvitsivat myös toimivaa ratkaisua. Eritrea alkoi luoda suhteita ulkovaltoihin, kuten Yhdysvaltoihin ja Etiopiaan. Kehitys vaikeutui vuonna 1998, kun rajakiista Etiopian kanssa puhkesi täysimittaiseksi sodaksi. Kaksivuotinen sota vaati 70000 ihmisen hengen[20].
Eritrean ja Etiopian suhteet kiristyivät jälleen vuoden 2005 lopussa. Lokakuussa maa kielsi rauhanturvaajien helikopterilennot rajan lähellä. Sekä Etiopia että Eritrea siirsivät joukkojaan rajan läheisyyteen, jolloin YK veti marraskuussa työntekijöidensä perheet maasta ja varoitti molempia osapuolia sanktioista, jos ne ryhtyvät voimatoimiin rajariitansa ratkaisemiseksi. 7. joulukuuta Eritrea antoi YK-joukoille kymmenen päivää aikaa poistua maasta. Kiistalle ei ole löytynyt vieläkään molempia osapuolia tyydyttävää ratkaisua.[24] YK on myös moittinut Eritreaa Somalian islamistitaistelijoiden aseistamisesta.[20]
Elokuussa 2010 Etiopiassa tavanneet opposition edustajat sopivat pakolaishallituksen perustamisesta.[20]
Politiikka

Eritrea oli pitkään ilman voimassa olevaa perustuslakia. Vuonna 1991 kumotun Etiopian sotilashallinnon jälkeen Eritrea toimi poliittisesti itsenäisenä, ja itsenäistymisen jälkeen vuonna 1993 EPLF asetti maata johtamaan väliaikaishallituksen, joka muodosti myös kansalliskokouksen. Kansalliskokoukseen kuului EPLF-puolueen keskushallinnon lisäksi 60 jäsentä, joiden paikoista kymmenen oli varattu naisille. Kansalliskokous valitsi Isaias Afewerkin maan ensimmäiseksi presidentiksi. Hänen toimenkuvaansa kuului myös armeijan ylipäällikkyys. Hän johti valtioneuvostoa ja nimitti sen jäsenet. Väliaikaishallituksen oli määrä toimia, kunnes perustuslaki saadaan hyväksyttyä.[23]
Vuonna 1996 perustuslakikomission laatima luonnos perustuslaista julkaistiin julkista keskustelua varten. Perustuslakiluonnoksessa annettiin länsimaiseen tapaan kansalaisille vapauksia ja hallinnoksi määrättiin monipuoluejärjestelmään perustuva demokratia. Luonnos hyväksyttiin laiksi vuoden 1997 kansanäänestyksessä. Perustuslain mukaisesti vuonna 1998 oli tarkoitus järjestää parlamenttivaalit, mutta Etiopiaa vastaan käyty sota lykkäsi niitä ensin vuoden 2001 loppuun ja sen jälkeen vaaleja on siirretty yhä uudelleen. Syiksi on ilmoitettu kansan tahto ja keskeneräinen rajakiista Etiopian kanssa. Vuonna 2008 presidentti sanoi Al-Jazeeran haastattelussa, että vaaleihin voi mennä yli 30 vuotta.[25]
Riippumattomia uutislähteitä ei juuri sallita, kun syyskuussa 2001 hallitus lopetti kaikki yksityiset lehdet.[23][1][2] Ihmisoikeusryhmien mukaan toisinajattelijat pidätettiin ja vangittiin ilman oikeudenkäyntiä.[26][27][28]Vuonna 2004 Yhdysvallat julisti Eritrean tarkkailtavaksi alueeksi uskonnollisten vainojen vuoksi. Tähän on kiinnittänyt huomion myös Human Rights Watchin World Report 2009, jonka mukaan Eritrean 150-henkisen parlamentin jäsenet voivat olla ortodoksikristittyjä, katolisia, luterilaisiin kirkkoihin kuuluvia ja muslimeja. Yli 3000 muun rekisteröidyn kirkon jäsenet eivät voi tulla valituiksi parlamenttiin.[29]
Eritrean puolueet olivat aluksi Etiopian valtaa vastustavia kapinallisliikkeitä. Suurin oli ELF, josta hieman myöhemmin eriytyi EPLF. Molempiin kuului niin muslimeja kuin kristittyjäkin, mutta liikkeet suhtautuivat eri tavoin uskonnollisiin, etnisiin ja alueellisiin eroihin. ELF esimerkiksi jakaantui voimakkaasti paikallisiin haaroihin, jotka erosivat toisistaan edellä mainittujen piirteiden suhteen, mutta EPLF:n alajaostot eivät eronneet toisistaan uskonnollisista tai etnisistä syistä. Vuoteen 1981 mennessä EPLF oli onnistunut ajamaan ELF:n toiminnan alas Eritreassa. ELF on hajaantunut kymmeneen eri ryhmään, joihin kuuluu myös Eritrean islamilainen jihad, sotilaallinen terroristijärjestö.[30]
EPLF muutti nimeään vuonna 1994 Kansan demokratian ja oikeuden rintamaksi (PFDJ) ja asettui hallitsemaan väliaikaishallitusta. Se kielsi muut puolueet, kunnes perustuslaki hyväksyttäisiin. Vaalit piti pitää vuonna 2001, mutta niitä on lykätty toistaiseksi.[7]
Kansainvälisesti Eritrea on tukenut Tšadin, Etiopian ja Sudanin sissiliikkeitä sekä Somalian jihadisteja vahingoittaakseen Etiopiaa. YK:n turvallisuusneuvosto esitti huolestuneisuutensa Somalian asevientikiellon rikkomisesta ja Afrikan unioni vaati vuonna 2009 maalle pakotteita, kun islamistit olivat surmanneet AU:n rauhanturvaajia Somaliassa.[31]
Hallinnollinen jako

Eritrea jaetaan kuuteen alueeseen (zoba). Nämä alueet on lueteltu oheisessa taulukossa. Hallintokeskusten sijainti käy ilmi myös oheisesta kartasta. Alueet jakautuvat paikallishallintoa varten alialueisiin (nus-zoba).[32][1][33][34]

















































Maakunnan nimiHallinto-
keskus [32]Pinta-ala
(km²) [34]Alialueet
(kpl)ISO
3166-2Pohjoinen alue
 (Anseba; Zoba ’Anseba)Keren23,20011ER-ANPohjoinen Punaisenmeren alue
(Zoba Seménawi-Qeyh-Bahri)Massawa27,80010ER-SKGash-Barka
(Zoba Gash-Barka)Barentu33,20014ER-GBKeskinen alue
(Zoba Maekel)‎Asmara1,3004ER-MAEteläinen alue
(Zoba Debub)Mendefera
(Adi Ugri)8,00012ER-DUEteläinen Punaisenmeren alue
(Zoba Debub-Keih-Bahri)Aseb
(Assab)27,6004ER-DK
Talous

Maailmanpankin mukaan sateesta riippuva maatalous on maan päätoimiala, josta yli kaksi kolmasosaa väestöstä saa toimeentulonsa.[35] Vanhemman yhdysvaltalaisarvion mukaan vuonna 2007 maatalous tuotti noin neljänneksen bruttokansantuotteesta ja työllisti 17 prosenttia työvoimasta. Maatalous tuottaa vientiin puuvillaa, hedelmiä sekä nahka- ja lihatuotteita, mutta sen menestys riippuu sademäärästä ja sateiden ajankohdasta.[7] Monien muiden Afrikan maiden tavoin suuri osa väestöstä, noin 80 prosenttia, työskentelee maatalouden parissa. Maatalous tuottaa kuitenkin suhteellisen vähän. Eritrean talous on riippuvainen ulkomailla asuvien eritrealaisten maksamista veroista.[3]
Merkittävimmät mineraalivarat ovat kulta, rautamalmi, kupari, suola ja potaska sekä öljy.[7] Öljyä on löytynyt Dahlakin saarten lähistöltä, ja uusia öljy- ja kaasuvaroja etsitään aktiivisesti.[36] Öljynporaus on ollut vähäistä muun muassa pitkään jatkuneiden konfliktien vuoksi.[37]
Liikenne
Eritreassa on 14 lentopaikkaa, joista kahdella on yli kolme kilometriä pitkä kiitotie. Rautatietä on 306 kilometriä.[3] Italialaisten aikanaan rakentamasta rautatiestä on kunnostettu osa, ja Asmaran ja Nefesitin välisellä osuudella on säännöllistä liikennettä. Kotimaan henkilöliikenne toimii kuitenkin pääasiassa linja-autoilla. Niillä ei ole kiinteitä aikatauluja, vaan ne lähtevät kun ovat täynnä. Pitkiä matkoja varten pitää mennä linja-autoasemalle aamukuudelta.[38]
Väestöjakauma

Maassa ei ole ollut virallista, koko maan kattavaa väestönlaskentaa vuoden 1938 jälkeen. Arviot väkiluvusta vaihtelevat 2,5 ja 6,5 miljoonan välillä. Eritrean hallinnon ilmoittama väkiluku oli 3,56 miljoonaa (2002).[1][2] YK:n väestöarvio vuodelle 2015 oli 5228000.[4]
Pääasialliset väestöryhmät ovat tigrinjat (55%), tigret (30 %) ja kunamat (2%), rashaidat (2 %) ja bilenit (2 %) ja sahot (4%). Tigrinja, englanti ja arabia ovat viralliset kielet.[3] Kristittyjä on noin 50 prosenttia, muslimeja 48 prosenttia ja heimouskontojen harjoittajia kaksi prosenttia[7]. Kristityt ovat pääasiassa kopteja, roomalaiskatolisia ja protestantteja.[3]
Ne eritrealaiset, jotka ovat muuttaneet maasta, joutuvat luovuttamaan kaksi prosenttia tuloistaan paikalliselle suurlähetystölle. Muuten he eivät saa palata maahan tai omistaa omaisuutta siellä, eivätkä voi edes lähettää paketteja maahan.[39]

Kulttuuri
Eritrean kansallinen identiteetti on muodostunut kamppailuissa naapurimaa Etiopiaa vastaan. Aikanaan väestö oli jakaantunut ylänköalueiden kristittyihin, jotka muodostivat varsin homogeenisen ryhmän, ja alankomaiden heterogeenisiin muslimeihin. Pitkän vapaussodan aikana näiden ryhmien välille syntyi kuitenkin kulttuurillisia siteitä.[6]
Maaseudun perinteistä ruokaa on injera, rieskamaiset leipäset, joita syödään nimellä wat tai tsehbi kutsutun kastikkeen kanssa.[6]
Maassa on valtiollinen televisiokanava Eri-TV ja radioasema Dimtsi Hafash. Ohjelmaa lähetetään useilla eri kielillä. 18. syyskuuta 2001 hallitus määräsi riippumattoman median lopettamaan toimintansa. Vuonna 2003 arvioitiin, että sähköinen joukkoviestintä on melko merkityksetöntä, koska maassa on vain noin tuhat televisiota eli yksi 5000 asukasta kohti.[40]
Maan kansallisarkiston ja -kirjaston tehtäviä on vuodesta 1991 lähtien hoitanut alkujaan ulkomailla vuonna 1979 perustettu, nykyään Asmarassa sijaitseva Eritrean tutkimus- ja dokumentointikeskus. Keskus pyrkii perustamaan varsinaisen kansallisarkiston Etiopiaan.
[41][42]
Urheilu
Eritrea on osallistunut olympialaisiin vuodesta 2000 alkaen. Toistaiseksi ainoan mitalin toi miesten 10000 metriltä Zersenay Tadese vuonna 2004.[43]
Eritrean jalkapallomaajoukkue ei ole juuri menestynyt kansainvälisesti. Kesäkuussa 2011 se oli FIFAn rankingissa sijalla 186. Maassa arvioidaan olevan 350000 jalkapallon harrastajaa ja 26 jalkapalloseuraa.[44] Myös pyöräily on suosittu laji tärkeimpänä kilpailunaan Eritrean ympäriajo[45].
Lähteet
Citation error, replace with{{cite book| author = Phillips, Matti| title = Ethiopia & Eritrea| publisher = Lonely Planet| year = 2006| isbn = 978-1741-044-362}}
Viitteet

Aiheesta muualla



Luokka:43 Afrikka

Luokka:Itä-Afrikka
Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit