חוק הגנת הדייר (מוסדות ציבור)

{{ח:התחלה}}
{{ח:כותרת|חוק הגנת הדייר (מוסדות ציבור), תשכ״ד–1964}}

{{ח:פתיח-התחלה}}
{{ח:מאגר|2000228}} {{ח:תיבה|ס״ח תשכ״ד, 48|חוק הגנת הדייר (מוסדות ציבור)|https://fs.knesset.gov.il/5/law/5_lsr_208240.pdf}}.
{{ח:סוגר}}
{{ח:מפריד}}

{{ח:סעיף|1|הגדרות}}
{{ח:ת}} בחוק זה –
{{ח:ת|סוג=הגדרה}} ”מוסד“ – חבר בני־אדם, מואגד או שאינו מואגד, הפועל שלא לשם השגת ריווח ועיקר מטרותיו הן אחת מאלה:
{{ח:תתת|(1)}} סיוע לנזקקים;
{{ח:תתת|(2)}} קיום בתי תפילה או שירותים דתיים וסיפוק צרכי דת, ותעודה חתומה ביד שר הדתות, כי מטרותיו של החבר הן כאמור, תשמש ראיה לכך;
{{ח:תתת|(3)}} טיפוח אמנות, תרבות, חינוך, השכלה או הכשרה מקצועית, ותעודה חתומה ביד שר החינוך והתרבות כי מטרותיו של החבר הן כאמור, תשמש ראיה לכך;
{{ח:תתת|(4)}} קיום מועדוני נוער, מועדוני מפלגות או מועדוני ספורט;
{{ח:תתת|(5)}} מטרה אחרת המכוונת לתועלת הציבור ואשר שר השיכון באישור ועדת הפנים של הכנסת הכיר בה כמטרה לענין חוק זה;
{{ח:ת|סוג=הגדרה}} ”מוסד מואגד“ – מוסד שהוא אגודה שנרשמה על פי {{ח:חיצוני|חוק העמותות|החוק העותמני על האגודות משנת 1327 (1909)}} או תאגיד אחר, הקדש דתי שנתמנה לו נציג כדין או הקדש שנוסד על פי {{ח:חיצוני|חוק הנאמנות|פקודת ההקדשות לצרכי צדקה}};
{{ח:ת|סוג=הגדרה}} ”בית דין“ – בית דין לשכירות כמשמעותו {{ח:חיצוני|חוק הגנת הדייר#סעיף 1|בחוק הגנת הדייר, תשי״ד–1954}};
{{ח:ת|סוג=הגדרה}} ”בעל בית“ – מי שהשכיר בנין או חלק מבנין (להלן – המושכר), בשכירות ראשית או בשכירות משנה, בין שהוא בעלו של המושכר ובין שאיננו בעלו, לרבות חליפיו של מי שהשכיר כאמור;
{{ח:ת|סוג=הגדרה}} ”דייר“ – מי שמחזיק במושכר, בשכירות ראשית או בשכירות משנה, על פי חוזה או מכוח {{ח:חיצוני|חוק הגנת הדייר|חוק הגנת הדייר, תשט״ו–1955}}.

{{ח:סעיף|2|העברת שכירות למוסד}}
{{ח:ת}} מושכר ששימש כולו או רובו, למטרותיו של מוסד, בהסכמת בעל הבית, רשאי בית הדין על פי בקשת המוסד או על פי בקשת הדייר, להכריז על המוסד כעל שוכר המושכר במקום הדייר, או כשוכר החלק ששימש כאמור, לפי הענין (הכרזה כאמור תיקרא להלן – העברת השכירות).

{{ח:סעיף|3|סייג לשימוש}}
{{ח:תת|(א)}} לא ישתמש בית דין בסמכותו לפי {{ח:פנימי|סעיף 2|סעיף 2}}, אלא אם שימש המושכר למטרות האמורות {{ח:פנימי|סעיף 2|באותו סעיף}} שימוש רצוף מלפני יום כ״ז באדר ב׳ תשי״ד (1 באפריל 1954) עד להגשת הבקשה, והבקשה הוגשה לבית הדין תוך שנתיים מיום תחילתו של חוק זה.
{{ח:תת|(ב)}} היה המוסד בתקופה האמורה בסעיף קטן (א) חבר בני־אדם שאינו מואגד, לא ישתמש בית דין בסמכותו לפי {{ח:פנימי|סעיף 2|סעיף 2}} אלא אם הואגד המוסד לפני הגשת הבקשה, ועיקר מטרותיו זהות עם מטרותיו שלפני ההאגד.
{{ח:תת|(ג)}} הוגשה הבקשה להעברת השכירות על ידי המוסד, לא ישתמש בית הדין בסמכותו לפי {{ח:פנימי|סעיף 2|סעיף 2}}, אלא אם שוכנע כי בכוונת המוסד להחזיק במושכר באותם התנאים שהחזיק בהם הדייר ולהשתמש בו למטרותיו.

{{ח:סעיף|4|אין הכרח בהסכמת בעל הבית או הדייר}}
{{ח:ת}} נתמלאו התנאים להעברת השכירות כאמור {{ח:פנימי|סעיף 2|בסעיפים 2}} {{ח:פנימי|סעיף 3|ו־3}}, אין ההעברה טעונה הסכמת בעל־הבית, ואם הוגשה הבקשה על ידי המוסד, אין היא טעונה הסכמת הדייר.

{{ח:סעיף|5|תקנות סדרי הדין}}
{{ח:ת}} שר המשפטים, בהתייעצות עם שר השיכון, רשאי לקבוע בתקנות את סדרי הדין לפני בית הדין בהליכים לפי חוק זה (להלן – תקנות סדרי הדין) ובמידה שלא נקבעה בהן הוראה אחרת יחולו סדרי הדין החלים לפי {{ח:חיצוני|חוק הגנת הדייר|חוק הגנת הדייר, תשי״ד–1954}}.

{{ח:סעיף|6|המשיבים}}
{{ח:ת}} הוגשה הבקשה להעברת שכירות על ידי המוסד בלבד, יהיה גם הדייר למשיב, בנוסף לבעל הבית, ואם נפטר – יהיה למשיב מי שהיה לדייר על פי {{ח:חיצוני|חוק הגנת הדייר#חלק ב פרק א|הפרק השני לחוק הגנת הדייר, תשט״ו–1955}}, אם היה אדם לדייר כאמור.

{{ח:סעיף|7|החלטה כשאין הגנה}}
{{ח:ת}} לא התגונן המשיב תוך המועד שנקבע לכך בתקנות סדרי הדין ובית־הדין היה משוכנע כי נתמלאו התנאים {{ח:פנימי|סעיף 2|בסעיפים 2}} {{ח:פנימי|סעיף 3|ו־3}} להעברת השכירות, יהיה רשאי להכריז על ההעברה על סמך החומר שלפניו בלי לקיים דיון.

{{ח:סעיף|8|ערעור והוצאה לפועל}}
{{ח:ת}} הוראות {{ח:חיצוני|חוק הגנת הדייר#חלק ד פרק ב|הפרק הרביעי לחוק הגנת הדייר, תשי״ד–1954}}, יחולו על הליכים לפי חוק זה כאילו היו הליכים לפי {{ח:חיצוני|חוק הגנת הדייר|החוק האמור}}, ככל שאין הוראה אחרת בחוק זה.

{{ח:סעיף|9|דייר שנפטר}}
{{ח:תת|(א)}} מושכר שנתמלאו בו התנאים האמורים {{ח:פנימי|סעיף 2|בסעיף 2}} ולפני תום שנתיים מיום תחילתו של חוק זה נפטר הדייר, או חדל מהחזיק במושכר –
{{ח:תתת|(1)}} רשאי המוסד להמשיך בכל הליך המכוון להעברת השכירות, שהתחיל בו הדייר;
{{ח:תתת|(2)}} לא ידון ולא יפסוק בית משפט בתביעת פינוי או סילוק ידי ביחס למושכר שעילתה היחידה היא מותו של הדייר או חדילת החזקתו במושכר, אלא לאחר שנתיים מיום תחילתו של חוק זה, ואם הוגשה בקשה להעברת השכירות תוך תקופת השנתיים כאמור – עד שתהיה באותה בקשה החלטה שאין עליה ערעור עוד.
{{ח:תת|(ב)}} לענין סעיף קטן (א)(2) אין נפקא מינה –
{{ח:תתת|(1)}} אם נפטר הדייר או חדל מהחזיק במושכר לפני תחילתו של חוק זה או לאחריה;
{{ח:תתת|(2)}} אם התביעה לפינוי או סילוק יד כאמור בו הוגשה לפני תחילתו של חוק זה או לאחריה ובלבד שלא ניתן בה, לפני תחילתו של חוק זה, פסק דין שאין עליו ערעור עוד.

{{ח:סעיף|10|זכויות וחובות המוסד}}
{{ח:ת}} מוסד שהועברה אליו השכירות של מושכר יבוא, מיום ההכרזה, במקום הדייר בכל הנוגע לזכויותיו וחובותיו כלפי בעל הבית ביחס למושכר, וכל עילת תביעה שהיתה קיימת ערב אותו יום, שלא לפי חוק זה, נגד הדייר בקשר למושכר, תעמוד מאותו יום ואילך נגד המוסד.

{{ח:סעיף|11|ביצוע ותקנות}}
{{ח:ת}} שר השיכון ממונה על ביצוע חוק זה והוא רשאי להתקין תקנות לביצועו, למעט התקנות שהתקנתן מסורה בחוק זה לשר המשפטים.

{{ח:חתימות|נתקבל בכנסת ביום י״ג בשבט תשכ״ד (27 בינואר 1964).}}
* '''לוי אשכול'''
ראש הממשלה
* '''יוסף אלמוגי'''
שר השיכון
* '''שניאור זלמן שזר'''
נשיא המדינה
{{ח:סוגר}}
{{ח:סוף}}
[[קטגוריה:בוט חוקים]]