חוק בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם

{{ח:התחלה}}
{{ח:כותרת|חוק בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם, תש״י–1950}}

{{ח:פתיח-התחלה}}
{{ח:מאגר|2000108}} {{ח:תיבה|ס״ח תש״י, 137|חוק בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם|https://fs.knesset.gov.il/1/law/1_lsr_211815.pdf}}.
{{ח:סוגר}}
{{ח:מפריד}}

{{ח:סעיף|1|”השמדת עם“ – פירוש}}
{{ח:תת|(א)}} בחוק זה ”השמדת עם“ פירושה – אחד המעשים המפורטים להלן שנעשה בכוונה להשמיד, השמדה גמורה או חלקית, קיבוץ לאומי, אתני, גזעי או דתי (להלן: ”קיבוץ“), באשר הוא קיבוץ כזה.
{{ח:תת}} ואלה המעשים:
{{ח:תתת|(1)}} הריגת אנשים הנמנים עם הקיבוץ;
{{ח:תתת|(2)}} גרימת נזק חמור, בגוף או בנפש, לאנשים הנמנים עם הקיבוץ;
{{ח:תתת|(3)}} העמדת הקיבוץ בתנאי־חיים שיש בהם כדי להביא להשמדתו הגופנית, כולו או מקצתו;
{{ח:תתת|(4)}} קביעת אמצעים שכוונתם למנוע את הילודה בקיבוץ;
{{ח:תתת|(5)}} העברת ילדי הקיבוץ לקיבוץ אחר בדרך כפייה.
{{ח:תת|(ב)}} בסעיף קטן (א), ”ילד“ פירושו – אדם שלא מלאו לו שמונה עשרה שנה.

{{ח:סעיף|2|עונש על השמדת עם}}
{{ח:ת}} האשם בהשמדת עם, דינו – מיתה; אך אם עשה את המעשה, המהווה את העבירה, בנסיבות אשר, אלמלא {{ח:פנימי|סעיף 6|סעיף 6}}, היו פוטרות אותו מאחריות פלילית או היו משמשות עילה למחילת העבירה, והוא עשה כמיטב יכלתו כדי להקל את חומרת התוצאות שנגרמו על ידי המעשה, יהיה דינו – מאסר לתקופה של לא פחות מעשר שנים.

{{ח:סעיף|3|קשר, הסתה ונסיון להשמדת עם, והשתתפות בה}}
{{ח:תת|(א)}} האשם באחד המעשים המפורטים להלן, דינו כדין האשם בהשמדת עם. ואלה המעשים:
{{ח:תתת|(1)}} קשר לבצע השמדת עם;
{{ח:תתת|(2)}} הסתה לבצע השמדת עם;
{{ח:תתת|(3)}} נסיון לבצע השמדת עם;
{{ח:תתת|(4)}} השתתפות בהשמדת עם.
{{ח:תת|(ב)}} המונחים ”קשר“, ”הסתה“ ו”נסיון“ שבסעיף קטן (א), יש לפרשם מתוך סמוכין להוראות {{ח:חיצוני|חוק העונשין|פקודת החוק הפלילי, 1936}}.
{{ח:תת|(ג)}} לצורך סעיף קטן (א)(4), רואים אדם כמשתתף בהשמדת עם, אם רואים אותו כך על פי {{ח:חיצוני|חוק העונשין#פרק ה סימן ב|סעיף 23(1)(ב), (ג) או (ד) לפקודת החוק הפלילי, 1936}}.

{{ח:סעיף|4|אחריות על השמדת עם}}
{{ח:ת}} האשם בעבירה לפי חוק זה יבוא על ענשו, בין שהוא מושל הנושא באחריות מכוח החוק, בין שהוא חבר של מוסד מחוקק, בין שהוא פקיד ציבור ובין שהוא אדם פרטי.

{{ח:סעיף|5|מקום הפשע}}
{{ח:ת}} מי שעשה מחוץ לישראל מעשה שהוא עבירה לפי חוק זה, אפשר להביאו לדין ולהענישו בישראל, כאילו עשה את המעשה בישראל.

{{ח:סעיף|6|תפקיד משפטי, הכרח, צורך וצידוק אינם הגנה}}
{{ח:ת}} הוראות {{ח:חיצוני|חוק העונשין#סעיף 34כ|הסעיפים 16}}, {{ח:חיצוני|חוק העונשין#סעיף 34יב|17}}, {{ח:חיצוני|חוק העונשין#סעיף 34יא|18}} {{ח:חיצוני|חוק העונשין#סעיף 34יג|ו־19 לפקודת החוק הפלילי, 1936}}, לא יחולו לגבי עבירות לפי חוק זה.

{{ח:סעיף|7|תחולת {{ח:חיצוני|חוק העונשין|החוק הפלילי הכללי}}}}
{{ח:ת}} הוראות {{ח:חיצוני|חוק העונשין#חלק א|החלק הראשון של פקודת החוק הפלילי, 1936}}, יחולו לגבי עבירות לפי חוק זה, במידה שאין בחוק זה הוראה אחרת.
{{ח:ת}} {{ח:הערה|עפ״י {{ח:חיצוני|חוק סדר הדין הפלילי#סעיף 9|סעיף 9(ב) לחוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], התשמ״ב–1982}}, בעבירות לפי חוק זה אין התיישנות.}}

{{ח:סעיף|8|הסגרה}}
{{ח:ת}} על אף האמור בכל חוק אחר, בדיון בדבר הסגרתו של אדם שנאשם, או שנתחייב בדין, על השמדת עם או על אחד המעשים המפורטים {{ח:פנימי|סעיף 3|בסעיף 3(א)}}, אין נזקקים לטענה שהעבירה שעליה הוא נאשם או נתחייב בדין היא עבירה בעלת אופי פוליטי.

{{ח:סעיף|9|ביצוע}}
{{ח:ת}} שר המשפטים ממונה על ביצוע חוק זה.

{{ח:סעיף|10|תוקף החוק}}
{{ח:ת}} חוק זה – הבא בעקבות {{ח:חיצוני|w:אמנת האו"ם בדבר מניעת רצח עם|האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם}}, שנתקבלה על ידי עצרת האומות המאוחדות ביום ז׳ בכסלו תש״ט (9 בדצמבר 1948), נחתמה מטעם מדינת ישראל, ובהתאם להחלטת הכנסת נתאשרה על ידי מדינת־ישראל, – ייכנס לתקפו ביום פרסומו ברשומות, ויעמוד בתקפו, בין שהאמנה תיכנס לתקפה או תעמוד בתקפה ובין אם לאו.

{{ח:חתימות|נתקבל בכנסת ביום י״א בניסן תש״י (19 במרס 1950).}}
* '''דוד בן־גוריון'''
ראש הממשלה
* '''פנחס רוזן'''
שר המשפטים
* '''חיים ווייצמן'''
נשיא המדינה
{{ח:סוגר}}
{{ח:סוף}}
[[קטגוריה:בוט חוקים]]