תקנות אכיפת פסקי חוץ (אמנה עם הרפובליקה הפדראלית של גרמניה)

{{ח:התחלה}}
{{ח:כותרת|תקנות אכיפת פסקי חוץ (אמנה עם הרפובליקה הפדראלית של גרמניה), התשמ״א–1981}}

{{ח:פתיח-התחלה}}
{{ח:תיבה|ק״ת תשמ״א, 1020|תקנות אכיפת פסקי חוץ (אמנה עם הרפובליקה הפדראלית של גרמניה)|https://olaw.org.il/takanot/takanot-4237.pdf}}; {{ח:תיבה|תשמ״ב, 190|תיקון|https://olaw.org.il/takanot/takanot-4279.pdf}}, {{ח:תיבה|782|תיקון מס׳ 2|https://olaw.org.il/takanot/takanot-4331.pdf}}.
{{ח:סוגר}}
{{ח:מפריד}}

{{ח:מבוא}}
בתוקף סמכותי לפי {{ח:חיצוני|חוק אכיפת פסקי-חוץ#סעיף 13|סעיף 13}} {{ח:חיצוני|חוק אכיפת פסקי-חוץ|לחוק אכיפת פסקי־חוץ, התשי״ח–1958}}, {{ח:חיצוני|חוק עזרה משפטית בין מדינות#סעיף 59|סעיף 14}} {{ח:חיצוני|חוק עזרה משפטית בין מדינות|לחוק עזרה משפטית למדינות חוץ [נוסח משולב], התשל״ז–1977}}, ושאר סמכויותי על־פי כל דין, אני מתקין תקנות אלה:
{{ח:סוגר}}
{{ח:מפריד}}

{{ח:סעיף|1|הגדרות}}
{{ח:ת}} בתקנות אלה –
{{ח:ת|סוג=הגדרה}} ”האמנה“ – האמנה בין מדינת ישראל לבין גרמניה בדבר הכרה הדדית בהחלטות בתי המשפט בענינים אזרחיים ומסחריים ובדבר ביצוען ההדדי של החלטות אלה, שנחתמה בירושלים ביום ה׳ באב התשל״ז (20 ביולי 1977), שנכנסה לתקפה ביום כ״ה בטבת התשמ״א (1 בינואר 1981) ושנוסחה העברי ניתן {{ח:פנימי|תוספת|בתוספת}};
{{ח:ת|סוג=הגדרה}} ”גרמניה“ – הרפובליקה הפדראלית של גרמניה, לרבות הלאנד ברלין;
{{ח:ת|סוג=הגדרה}} ”החלטה“ – כמשמעותה {{ח:פנימי|תוספת פרט 2|בסעיפים 2}} {{ח:פנימי|תוספת פרט 4|ו־4 לאמנה}};
{{ח:ת|סוג=הגדרה}} ”רשם“ – כמשמעותו {{ח:חיצוני|חוק בתי המשפט|בחוק בתי המשפט, התשי״ז–1957}}, או שופט בית משפט שלום לגבי בית משפט שלום.

{{ח:סעיף|2|ביצוע החלטות גרמניות|תיקון: תשמ״ב־2}}
{{ח:תת|(א)}} החלטה של בית משפט בגרמניה שמבקשים לאכפה בבית משפט בישראל על־פי {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}} תיראה כהחלטה שאינה ניתנת עוד לערעור ושהיא בת־ביצוע אם אושרה ככזו על ידי הרשות המוסמכת הגרמנית בהתאם לדין גרמניה.
{{ח:תת|(ב)}} נחלקו הדעות אם הרשות שנתנה את האישור לפי סעיף־משנה (א) היתה אמנם מוסמכת לעשות כן, תהא תעודה על כך של הנציג הדיפלומטי או הקונסולרי של גרמניה בישראל ראיה לדבר.
{{ח:תת|(ג)}} בית המשפט בישראל הנזקק לבקשה לאכוף החלטה של בית משפט גרמני יהא קשור בממצאים העובדתיים והמשפטיים שמכוחם קבע בית המשפט הגרמני את סמכותו.

{{ח:סעיף|3|ביצוע החלטות ישראליות}}
{{ח:תת|(א)}} החלטה של בית משפט בישראל שמבקשים לאכפה בגרמניה על־פי {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}}, ושוכנע רשם בית המשפט בו ניתנה ההחלטה כי ההחלטה אינה ניתנת עוד לערעור וכי היא בת־ביצוע בישראל, יתן על כך אישור על־פי בקשתו של האדם שלטובתו ניתנה ההחלטה.
{{ח:תת|(ב)}} האישור יינתן על גוף העתק מאושר מההחלטה.

{{ח:סעיף|4|פטור מאגרה או דחייתה}}
{{ח:ת}} אדם שלטובתו ניתנה החלטה בבית משפט בגרמניה והוענק לו שם מעמד של נזקק בשל ההליכים לקראת אותה החלטה, יהא פטור מתשלום האגרה לפי {{ח:חיצוני|תקנות בתי המשפט (אגרות)#סעיף 19|תקנה 16 לתקנות בית המשפט (אגרות), התשל״ו–1976}}, או יידחה לו תשלום האגרה לפי {{ח:חיצוני|תקנות בתי המשפט (אגרות)|תקנה 22 לאותן תקנות}} כאילו הוענקה לו תעודה של לשכת סיוע משפטי, הכל לפי הענין, בשל הליכים בבית־משפט בישראל לביצוע ההחלטה.

{{ח:סעיף|5|צירוף מסמכים לבקשת ביצוע}}
{{ח:ת}} על אף האמור {{ח:חיצוני|תקנות סדר הדין האזרחי הישנות#סעיף 354|בתקנה 333 לתקנות סדר הדין האזרחי, התשכ״ג–1963}}, יצורפו לבקשה לביצוע החלטה גרמנית על־פי {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}} המסמכים המפורטים {{ח:פנימי|תוספת פרט 15|בסעיף 15 לאמנה}}.

{{ח:סעיף|6|סייגים לביצוע|תיקון: תשמ״ב}}
{{ח:ת}} לא ייזקק בית המשפט לבקשה לביצוע לפי {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}} של החלטת בית משפט גרמני –
{{ח:תת|(1)}} שניתנה לפני כ״ה בטבת התשמ״א (1 בינואר 1981), או שנושאה אירועים שהיו לפני ט׳ בטבת התשכ״ו (1 בינואר 1966);
{{ח:תת|(2)}} אם עברה תקופה של עשרים וחמש שנים או יותר מתום המועד שבו ניתן היה להשיג עליה בדרכי השגה רגילות.

{{ח:סעיף|7|הכרה בהחלטות}}
{{ח:ת}} הוראות תקנות אלה יחולו, בשינויים המחוייבים לפי הענין, גם על בקשה להכיר בהחלטה של בית משפט גרמני.

{{ח:קטע2|תוספת|התוספת}}
{{ח:קטע4||{{ח:הערה|({{ח:פנימי|סעיף 1|תקנה 1}})}}}}
{{ח:קטע3||אמנה בין מדינת ישראל ובין הרפובליקה הפדראלית גרמניה}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} בדבר הכרה הדדית בהחלטות בתי־המשפט בענינים אזרחיים ומסחריים ובדבר ביצוען ההדדית של החלטות אלה,
{{ח:ת}} {{ממורכז|מדינת ישראל והרפובליקה הפדראלית גרמניה}}
{{ח:ת}} ברצותן להבטיח על בסיס של הדדיות את ההכרה בהחלטות בתי־משפט בענינים אזרחיים ומסחריים ואת ביצוען,
{{ח:ת}} {{ממורכז|באו לידי הסכם כאמור להלן:}}

{{ח:קטע3|תוספת פרק 1|פרק ראשון: עיקרון של הכרה וביצוע}}
{{ח:קטע4|תוספת פרט 1|סעיף 1}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} בענינים אזרחיים ומסחריים יוכרו ויבוצעו החלטות של בתי־המשפט של בעלת {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}} האחת בתחום בעלת {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}} האחרת בתנאים הקבועים {{ח:פנימי|תוספת|באמנה זו}}.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 2|סעיף 2}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:תת|(1)}} רואים כהחלטות לענין {{ח:פנימי|תוספת|אמנה זו}} כל ההחלטות של בתי־המשפט, יהא כינויים אשר יהא (פסקי־דין, החלטות, צווי ביצוע), ואין נפקא מינה אם ניתנו בהליך של שיפוט על ריב או של שיפוט שלא על ריב; עם החלטות אלה נמנות גם הפשרות שבבית־המשפט. ברם, יוצאות מן הכלל הן אותן ההחלטות בשיפוט שלא על ריב שניתנו בהליך שאין בו אלא בעל דין אחד.
{{ח:תת|(2)}} במיוחד נמנים עם החלטות בית־המשפט גם אלה –
{{ח:תתת|1.}} החלטות של Rechtspfleger, שבהן נקבע שיעור המזונות המגיע לקטין, ההחלטות של פקיד רושם במזכירות או של Rechtspfleger, שבהן נקבע סכום ההוצאות של הדיון במועד מאוחר יותר וכן צווי ביצוע;
{{ח:תתת|2.}} החלטות הרשם בדיון שלא בפני הצד, בדיון מקוצר, בעניני הוצאות ובענינים הנוגעים לדיני העבודה.

{{ח:קטע3|תוספת פרק 2|פרק שני: הכרה בהחלטות בתי־המשפט}}
{{ח:קטע4|תוספת פרט 3|סעיף 3}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} החלטותיהם של בתי־המשפט במדינה האחת שניתנו בתביעות של בעלי הדין בענינים אזרחיים או מסחריים ושלא ניתן עוד להשיג עליהן בדרכי השגה רגילות, יוכרו במדינה האחרת.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 4|סעיף 4}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:תת|(1)}} הוראות {{ח:פנימי|תוספת|אמנה זו}} לא יחולו –
{{ח:תתת|1.}} על החלטות בעניני נישואין או בענינים אחרים הנוגעים למעמד המשפחתי ועל החלטות שנושאן המצב האישי או הכשרות המשפטית של בני אדם, וכן על החלטות בענינים של יחסי ממון בין בני זוג;
{{ח:תתת|2.}} על החלטות בתחום דיני הירושה;
{{ח:תתת|3.}} על החלטות שניתנו, בהליכים פליליים, בתביעות שעילתן ביחסים שחלים עליהם דיני ממונות או דיני מסחר;
{{ח:תתת|4.}} על החלטות שניתנו בהליכי פשיטת רגל, בהליכי פשרה למניעת פשיטת רגל או בהליכים כיוצא באלה, לרבות ההחלטות שבהן הוכרע לענין הליך כאמור על תוקפן של פעולות משפטיות כלפי הנושים;
{{ח:תתת|5.}} על החלטות בעניני הבטחון הסוציאלי;
{{ח:תתת|6.}} על החלטות בעניני האחריות לקרינה גרעינית;
{{ח:תתת|7.}} על צווים והוראות זמניים ועל עיקולים זמניים ועל צווי מאסר זמניים.
{{ח:תת|(2)}} על אף האמור בהוראות סעיף קטן (1) תחול {{ח:פנימי|תוספת|אמנה זו}} על החלטות שנושאן חוב במזונות.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 5|סעיף 5}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:תת|(1)}} אין לסרב להכרה אלא –
{{ח:תתת|1.}} מקום שלבתי־המשפט של המדינה שבה ניתנה ההחלטה אין סמכות כמשמעותה {{ח:פנימי|תוספת פרט 7|בסעיף 7}} או מכח אמנה ששתי בעלות {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}} צדדים לה;
{{ח:תתת|2.}} אם ההכרה בהחלטה נוגדת את תקנת הציבור של המדינה שבה מבוקשת ההכרה;
{{ח:תתת|3.}} אם יסודה של ההחלטה הוא ממעשי מרמה שהיו בשעת הדיון;
{{ח:תתת|4.}} אם ההכרה בהחלטה עלולה לפגוע בריבונותה או בבטחונה של המדינה שבה מבוקשת ההכרה;
{{ח:תתת|5.}} אם בפני בית־משפט של המדינה שבה מבוקשת ההכרה עומד ותלוי הליך בין אותם בעלי הדין, ובשל אותו נושא, ואם פנו לבית־משפט זה תחילה;
{{ח:תתת|6.}} אם קיימת כבר במדינה שבה מבוקשת ההכרה החלטה שניתנה בין אותם בעלי הדין ובשל אותו נושא ושלא ניתן עוד להשיג עליה בדרכי השגה רגילות.
{{ח:תת|(2)}} לא התייצב הנתבע בהליך, ניתן לסרב להכרה בהחלטה גם אם –
{{ח:תתת|1.}} הומצא לנתבע המסמך המשמש לפתיחת ההליך –
{{ח:תתתת|א.}} שלא כהלכה כאמור בדיני המדינה שבה ניתנה ההחלטה; או
{{ח:תתתת|ב.}} תוך כדי הפרה של אמנה בין־לאומית; או
{{ח:תתתת|ג.}} שלא בעוד מועד כך שיאפשר לו להכין את הגנתו;
{{ח:תתת|2.}} הוכיח הנתבע שמבלי שהיתה אשמה מצדו, לא היה יכול להתגונן מפני שהמסמך המשמש לפתיחת ההליך לא הגיע לידיעתו כלל או לא הגיע בעוד מועד.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 6|סעיף 6}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:תת|(1)}} אין לסרב להכרה מחמת זה בלבד שבית־המשפט שנתן את ההחלטה החיל, לפי דיני ברירת הדין שלו, דינים אחרים מאלה שהיה עליו להחילם לפי דיני ברירת הדין של המדינה שבה מבוקשת ההכרה.
{{ח:תת|(2)}} ברם, ניתן לסרב להכרה מהטעם האמור בסעיף קטן (1), אם יסודה של ההחלטה בהכרעה ביחסים שבדיני הנישואין או שבדיני משפחה אחרים, בהכרעה בכשרות המשפטית, בשליחות מכח הדין או בהכרעה ביחסים המשפטיים שבדיני הירושה. הוא הדין לגבי החלטה שיסודה בהכרעה בכשרות המשפטית של תאגיד, שותפות או אגודה, בתנאי שאלה הוקמו על־פי דיני המדינה שבה מבוקשת ההכרה ושמושבם, לפי תקנונם או למעשה, או מושבם הראשי, נמצא במדינה זו. ברם, יש להכיר כהחלטה אם היתה נכונה אף אילו החילו את דיני ברירת הדין של המדינה שבה מבוקשת ההכרה.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 7|סעיף 7}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:תת|(1)}} יכירו בסמכותם של בתי־המשפט במדינה שבה ניתנה ההחלטה כמשמעותה {{ח:פנימי|תוספת פרט 5|בסעיף 5, סעיף קטן (1), מספר (1)}} –
{{ח:תתת|1.}} אם, בשעת פתיחת תהליך, היה במדינה שבה ניתנה ההחלטה מקום מגוריו או מקום שהייתו הרגיל של הנתבע, או, כשמדובר בתאגיד, בשותפות או באגודה – מושבם, לפי תקנונם או למעשה, או מושבם הראשי;
{{ח:תתת|2.}} אם במדינה שבה ניתנה ההחלטה היה לנתבע מקום לניהול עסקים או סניף, ואם נתבע בשל תביעות הנובעות מניהולם של אלה;
{{ח:תתת|3.}} אם הסכים הנתבע, בהתניה לגבי יחסים משפטיים מסויימים, לסמכותם של בתי־המשפט של המדינה שבה ניתנה ההחלטה, זולת אם התניה כאמור אינה מותרת לפי דיני המדינה שבה מבוקשת ההכרה; התניה כמשמעותה בהוראה זו אינה קיימת אלא אם דבריו של צד אחד נערכו בכתב והצד האחר קיבל אותם, או אם התניה שבעל־פה אושרה בכתב על־ידי צד אחד בלי שהצד האחר התנגד לאישור;
{{ח:תתת|4.}} אם נושא התביעה הוא תשלום מזונות, ואם מקום מגוריו או מקום שהייתו הרגיל של הזכאי למזונות בשעת פתיחת ההליך היה במדינה שבה ניתנה ההחלטה, או אם הסמכות היתה קיימת בשים־לב לקשר עם הליך בעניני נישואין או מעמד משפחתי;
{{ח:תתת|5.}} אם עילת התביעה היתה עוולה או מעשה שדינו, לפי דיני המדינה שבה ניתנה ההחלטה, כדין עוולה, אם המעשה נעשה בתחום הריבוני של המדינה שבה ניתנה ההחלטה ואם המבצע שהה בתחום הריבוני של המדינה שבה ניתנה ההחלטה שעה שעשה את המעשה המזיק;
{{ח:תתת|6.}} אם עילת התביעה היא עוולה בעסקי מסחר או הפרה של פטנט, מדגם שמושי, סימן מסחרי, זכות מטפחים בזנים, מדגם או דגם המשמשים בעסק, או זכות יוצרים שבוצעה במדינה שבה ניתנה ההחלטה;
{{ח:תתת|7.}} אם נושא התביעה הוא זכות בנכסי דלא ניידי או זכות בזכות בנכסים כאמור ואם נכסי דלא ניידי אלה נמצאים במדינה שבה ניתנה ההחלטה;
{{ח:תתת|8.}} אם באף אחת משתי המדינות לא היה לא מקום מגוריו של הנתבע ולא מקום שהייתו הרגיל, והיה לו, בשעת פתיחת ההליך, רכוש במדינה שבה ניתנה ההחלטה;
{{ח:תתת|9.}} אם מדובר בתביעה נגדית וקיים קשר משפטי בין נושא התביעה הנגדית לבין התביעה שהוגשה בהליך הראשי, ואם יש להכיר, לגבי בתי־המשפט במדינה שבה ניתנה ההחלטה, בסמכותם במשמעות {{ח:פנימי|תוספת|אמנה זו}} לענין ההכרעה בתביעה שהוגשה בהליך הראשי;
{{ח:תתת|10.}} אם נושא התביעה הם פיצויים או החזרת רכוש ועילת התביעה ביצוע החלטה של בית־משפט במדינה האחרת כשהחלטה זו בוטלה במדינה זו או תוקנה בה;
{{ח:תתת|11.}} אם התייצב הנתבע בפני בית־המשפט במדינה שבה ניתנה ההחלטה וטען לגופו של הענין ולא היתה לבית־המשפט סמכות שיש להכיר בה לפי {{ח:פנימי|תוספת|אמנה זו}}*; ברם, הוראה זו לא תחול, אם לפני שהנתבע התייצב וטען לגופו של הענין, הצהיר שהתייצב כך בהליך אך ורק ביחס לרכוש שבמדינה של בית־המשפט שבו נתבע.
{{ח:תתת}} {{מוקטן|* על־פי הוראה אחרת שבה.}}
{{ח:תת|(2)}} ברם, אין להכיר בסמכות בתי־המשפט במדינה שבה ניתנה ההחלטה אם לבתי־המשפט של המדינה שבה מבוקשת ההכרה, לפי דיניה, הסמכות הייחודית לדון בתביעה שבעקבותיה ניתנה ההחלטה.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 8|סעיף 8}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:תת|(1)}} נטען באחת משתי המדינות שניתנה החלטה במדינה האחרת, אין לבחון אלא אם קיימת אחת העילות לסירוב כמפורט {{ח:פנימי|תוספת פרט 5|בסעיפים (5)}} {{ח:פנימי|תוספת פרט 6|או (6), סעיף קטן (2)}}.
{{ח:תת|(2)}} בית־המשפט במדינה שבה נטען שניתנה ההחלטה, בבואו להכריע בסמכותו של בית־המשפט במדינה שבה ניתנה ההחלטה ({{ח:פנימי|תוספת פרט 5|סעיף (5), סעיף קטן (1), מספר (1)}}), יהא קשור בממצאים העובדתיים והמשפטיים שמכחם קבע בית־המשפט את סמכותו.
{{ח:תת|(3)}} פרט לאמור לעיל לא תבוקר עוד ההחלטה.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 9|סעיף 9}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:תת|(1)}} ההחלטות שניתנו באחת המדינות, בעלות {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}}, יוכרו במדינה, בעלת {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}} האחרת, ללא כל צורך בהליך מיוחד.
{{ח:תת|(2)}} היה עצם השאלה אם להכיר בהחלטה נושא של מחלוקת, רשאי כל צד הטוען להכרה לתבוע, בהליכים לפי {{ח:פנימי|תוספת פרק 3|הפרק השלישי}}, מתן החלטה הצהרתית שיש להכיר בהחלטה.
{{ח:תת|(3)}} נדרשת ההכרה במשפט שבפני בית־המשפט של אחת מבעלות {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}} וההכרעה בו תלויה בהכרה, רשאי בית־המשפט להכריע בדבר ההכרה.

{{ח:קטע3|תוספת פרק 3|פרק שלישי}}
{{ח:קטע3|תוספת פרק 3 סימן 1|I. ביצוע החלטות סופיות ופשרות שבבית־המשפט}}
{{ח:קטע4|תוספת פרט 10|סעיף 10}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} החלטות בתי־המשפט באחת המדינות שעליהן חלה {{ח:פנימי|תוספת|אמנה זו}} ניתנות לאכיפה במדינה האחרת אם –
{{ח:תת|(1)}} הן בנות ביצוע במדינה שבה ניתנה ההחלטה;
{{ח:תת|(2)}} יש להכיר בהן במדינה שבה יש לבצען (מדינת ההוצאה לפועל).

{{ח:קטע4|תוספת פרט 11|סעיף 11}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} על ההליכים שבהם תותר האכיפה ועל האכיפה עצמה יחולו דיני מדינת ההוצאה לפועל, ככל שלא נקבע אחרת {{ח:פנימי|תוספת|באמנה זו}}.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 12|סעיף 12}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} הוענק במדינה שבה ניתנה ההחלטה לבעל הדין המבקש את אכיפתה המעמד של נזקק, יהא לו, ללא תנאי נוסף, המעמד של נזקק כפי שנקבע בהוראות של מדינת ההוצאה לפועל, לענין ההליכים שבהן יוחלט על התרת האכיפה ולענין האכיפה עצמה.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 13|סעיף 13}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} כל אדם שבמדינה שבה ניתנה ההחלטה רשאי לתבוע מכח ההחלטה, רשאי להגיש את הבקשה להתיר את אכיפתה.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 14|סעיף 14}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:תת|(1)}} הבקשה להתרת האכיפה תוגש –
{{ח:תתת|1.}} ברפובליקה הפדראלית גרמניה – ל־Landgericht;
{{ח:תתת|2.}} במדינת ישראל – לבית־המשפט המחוזי בירושלים המוסמך, הן מבחינת הענין והן מבחינת המקום.
{{ח:תת|(2)}} מבחינת המקום מוסמך ברפובליקה הפדראלית גרמניה ה־Landgericht שבתחומו מקום מגוריו של החייב או, בהעדר מקום מגורים כאמור, רכוש של החייב, או שבתחומו יש לבצע את האכיפה.
{{ח:תת|(3)}} כל אחת מבעלות {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}} רשאית לקבוע, באמצעות הצהרה כלפי בעלת {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}} האחרת, שבית־משפט אחר יהא מוסמך במשמעות סעיף קטן (1).
{{ח:תת}} {{ח:הערה|{{ח:פנימי|תוספת|משרד החוץ הודיע כי בשל <קישור סוג{{=}}"3" עוגן{{=}}"https://fs.knesset.gov.il/9/law/9_lsr_210093.pdf">סעיף 1 לחוק אכיפת פסקי חוץ (תיקון מס׳ 2), התשל״ח–1977}} {{מוקטן|(שענינו ביטול הסמכות הייחודית לבית המשפט המחוזי בירושלים להכריז פסק־חוץ אכיף)}}, ובהתאם לסעיף 14-3 לאמנה בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה הפדרלית גרמניה בדבר הכרה הדדית בהחלטות בתי המשפט בענינים אזרחיים ומסחריים ובדבר ביצוען ההדדי של החלטות אלה, המובאת בתוספת לתקנות אכיפת פסקי חוץ (האמנה עם הרפובליקה הפדרלית גרמניה), התשמ״א–1981, נמסרה ביום י׳ בשבט התשמ״א (15 בינואר 1981), לממשלת הרפובליקה הפדרלית, הצהרה כי לבית המשפט המחוזי בירושלים אין עוד סמכות ייחודית באכיפת פסקי חוץ, וכי בקשה לאכיפת פסק חוץ ניתן להגיש לכל בית משפט מוסמך בישראל (י״פ תשס״א,}}

{{ח:קטע4|תוספת פרט 15|סעיף 15}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:תת|(1)}} בעל הדין המבקש להתיר את האכיפה, יצרף –
{{ח:תתת|1.}} העתק מאושר של ההחלטה שנערך על־ידי בית־המשפט במדינה שבה ניתנה ההחלטה;
{{ח:תתת|2.}} ראיה שההחלטה היא סופית;
{{ח:תתת|3.}} ראיה שההחלטה היא בת ביצוע לפי דיני המדינה שבה ניתנה;
{{ח:תתת|4.}} אם המבקש איננו הנושה ששמו נקוב בהחלטה – ראיה לזכותו;
{{ח:תתת|5.}} המקור או העתק מאושר של תעודת ההמצאה או של מסמך אחר שנראה מהם שההחלטה הומצאה לבעל הדין שלגביו יש לאכפה;
{{ח:תתת|6.}} המקור או העתק מאושר של המסמך שנראה מהם שהתובענה שבה נפתח ההליך, ההזמנה או מסמך אחר המשמש לפתיחת ההליך, הומצאו לנתבע לפי דיני המדינה שבה ניתנה ההחלטה, אם הנתבע לא התייצב ולא טען לגופו של הענין בהליך שבו ניתנה ההחלטה;
{{ח:תתת|7.}} תרגום המסמכים האמורים לשפה או לאחת השפות של מדינת ההוצאה לפועל, שיאומת כנכון על־ידי מתורגמן שמינתה הרשות או שהושבע, או על־ידי נוטריון של אחת משתי המדינות, המוסמך לכך.
{{ח:תת|(2)}} המסמכים המפורטים בסעיף הקטן הקודם אינם טעונים אימות או קיום פורמליות בכפוף לאמור בסעיף קטן (1) מספר (7).

{{ח:קטע4|תוספת פרט 16|סעיף 16}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:תת|(1)}} בבואו להחליט על הבקשה להתיר את האכיפה יצטמצם בית־המשפט המתבקש לבחון אם צורפו המסמכים הדרושים לפי {{ח:פנימי|תוספת פרט 15|סעיף (15)}} ואם קיימת אחת מעילות הסירוב המפורטות {{ח:פנימי|תוספת פרט 5|בסעיפים (5)}} {{ח:פנימי|תוספת פרט 6|או (6), סעיף קטן (2)}}.
{{ח:תת|(2)}} החייב רשאי להתנגד להתרת האכיפה גם בנימוק שיש לו טענות נגד התביעה עצמה בעילות שנולדו לאחר מתן ההחלטה בלבד. על ההליכים שבהם יטענו טענות אלה יחול דין המדינה שבה תבוצע האכיפה. מעבר לאלה אין להעמיד את ההחלטה לביקורת.
{{ח:תת|(3)}} מתן ההחלטה על הבקשה להתרת האכיפה יידחה, אם הוכיח החייב שיש להפסיק את הליכי ההוצאה לפועל נגדו ושנתקיימו בו התנאים שבהם מותנית ההפסקה.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 17|סעיף 17}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} בית־המשפט רשאי גם להתיר אכיפתו של חלק ההחלטה בלבד –
{{ח:תת|(1)}} אם ההחלטה נוגעת לתביעה אחת, או ליותר מתביעה אחת ובעל הדין המבקש ביקש להתיר את אכיפתה של ההחלטה רק ביחס לתביעה אחת, או לתביעות אחדות או ביחס לחלק מהתביעה;
{{ח:תת|(2)}} אם ההחלטה נוגעת לתביעה אחת, או ליותר מתביעה אחת, והבקשה בדין יסודה רק לגבי תביעה אחת או לגבי תביעות אחדות או לגבי חלק מן התביעה.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 18|סעיף 18}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} הותרה אכיפתה של ההחלטה, יורה בית־המשפט, במקרה הצורך, בד בבד על נקיטת האמצעים הדרושים לביצוע ההחלטה.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 19|סעיף 19}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} על אכיפתן של פשרות שבבית־המשפט יחולו {{ח:פנימי|תוספת פרט 10|סעיף {{ח:הערה|[צ״ל: סעיפים]}} 10 עד 18}}; ברם, אין להחיל את הוראות {{ח:פנימי|תוספת פרט 15|סעיף 15, סעיף קטן (1), מספר (2) ו־(6)}}.

{{ח:קטע3|תוספת פרק 3 סימן 2|II. ביצוען של החלטות לא סופיות בעניני מזונות}}
{{ח:קטע4|תוספת פרט 20|סעיף 20}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} החלטות שנושאן חייבים במזונות, תותר אכיפתן אפילו אינן סופיות, {{ח:פנימי|תוספת פרט 10|וסעיפים (10) עד (18)}} יחולו בשינויים המחוייבים.

{{ח:קטע3|תוספת פרק 3 סימן 3|III. ביצוען של החלטות אחרות שאינן סופיות}}
{{ח:קטע4|תוספת פרט 21|סעיף 21}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} החלטות אחרות שעדיין אינן סופיות, תותר אכיפתן על־פי {{ח:פנימי|תוספת פרט 10|הסעיפים (10) עד (18)}}, שיחולו בשינויים המחוייבים. ברם, לא יותרו במקרה זה אלא אמצעים המשמשים להבטחת זכויות הנושה המבקש.

{{ח:קטע3|תוספת פרק 4|פרק רביעי: הוראות נוספות}}
{{ח:קטע4|תוספת פרט 22|סעיף 22}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:תת|(1)}} בתי־המשפט של אחת המדינות ידחו תביעה על־פי בקשת אחד מבעלי הדין, או, אם יראו את הדבר כמועיל, יפסיקו את ההליכים, אם בין אותם בעלי־הדין, ובאותו נושא, תלוי ועומד הליך במדינה האחרת ואם בהליך זה עשוייה להינתן החלטה שיש להכיר בה במדינתם לפי הוראות {{ח:פנימי|תוספת|אמנה זו}}.
{{ח:תת|(2)}} ברם, במקרים דחופים רשאים בתי־המשפט של כל אחת משתי המדינות להורות על נקיטת אמצעים זמניים על־פי דיניהם, לרבות אלה שמטרתם הבטחת זכויות, וזאת מבלי להתחשב בכך בפני איזה בית־משפט מתקיימים ההליכים לגופו של הענין.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 23|סעיף 23}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} לא תוכר ולא תבוצע על־פי {{ח:פנימי|תוספת|אמנה זו}} החלטה בדבר הוצאות המשפט אלא אם {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}} היתה חלה על ההחלטה לעצם הענין.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 24|סעיף 24}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} ניתן שלא להכיר בהחלטה או שלא להתיר את אכיפתה אם עברו 25 שנה מתום המועד שבו ניתן היה להשיג עליה בדרכי השגה רגילות.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 25|סעיף 25}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:תת|(1)}} {{ח:פנימי|תוספת|אמנה זו}} לא תפגע בהוראות אמנות בין־לאומיות אחרות שהן בתוקף בין שתי המדינות והמסדירות את ההכרה ואת הביצוע של החלטות בתי־המשפט בתחומים מיוחדים של המשפט.
{{ח:תת|(2)}} על הכרתם וביצועם של פסקי בוררים יחולו האמנות הבין־לאומיות שהן בתוקף בין שתי המדינות.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 26|סעיף 26}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:תת|(1)}} הוראות {{ח:פנימי|תוספת|אמנה זו}} לא יחולו אלא על החלטות של בתי־משפט ועל פשרות שבבית־המשפט, שניתנו או נעשו אחרי תחילתה של {{ח:פנימי|תוספת|אמנה זו}} ושנושאן אירועים שהיו אחרי יום 1 בינואר 1966.
{{ח:תת|(2)}} על הכרתם וביצועם של מסמכים המשמשים ראיה לחוב {{ח:פנימי|תוספת|ושאמנה זו}} או אמנות שהן בתוקף בין שתי המדינות, או שיהיו בתוקף בעתיד ביניהן אינן חלות עליהם, יחולו גם בעתיד ההוראות הכלליות.

{{ח:קטע3|תוספת פרק 5|פרק חמישי: הוראות סיום}}
{{ח:קטע4|תוספת פרט 27|סעיף 27}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} כל בעלת {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}} תמסור לבעלת {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}} האחרת מה הם דיניה הקובעים בדבר –
{{ח:תת|(1)}} הראיה שההחלטה היא סופית ({{ח:פנימי|תוספת פרט 15|סעיף 15, סעיף קטן (1), מספר (2)}}), וכן
{{ח:תת|(2)}} הראיה שההחלטה היא בת ביצוע ({{ח:פנימי|תוספת פרט 15|סעיף 15, סעיף קטן (1), מספר (3)}}).

{{ח:קטע4|תוספת פרט 28|סעיף 28}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} כל הבעיות שיתעוררו בהחלת {{ח:פנימי|תוספת|אמנה זו}} יוסדרו בדרך הדיפלומטית.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 29|סעיף 29}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} {{ח:פנימי|תוספת|אמנה זו}} חלה גם על הלנד ברלין זולת אם ממשלת הרפובליקה הפדראלית גרמניה תמסור הצהרה נוגדת לכך לממשלת מדינת ישראל תוך שלושה חדשים אחרי תחילתה של {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}}.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 30|סעיף 30}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:תת|(1)}} {{ח:פנימי|תוספת|אמנה זו}} טעונה אישרור. מסמכי האישרור יוחלפו מוקדם ככל האפשר בבון.
{{ח:תת|(2)}} תחילתה של {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}} כתום 30 יום לאחר החלפת מסמכי האישרור.

{{ח:קטע4|תוספת פרט 31|סעיף 31}}

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} כל אחת משתי המדינות רשאית להביא את {{ח:פנימי|תוספת|האמנה}} לידי סיום. תוקפו של הסיום הוא כתום שנה אחת לאחר שהודיעו עליו למדינה האחרת.

{{ח:סעיף*}}
{{ח:ת}} נעשה בשני עותקים בירושלים
{{ח:ת}} היום ה׳ באב התשל״ז הוא יום 20 ביולי 1977
{{ח:ת}} כל אחד בשפה העברית ובשפה הגרמנית, ודין מקור שווה לשני הנוסחים.
{{ח:ת}} {{טורים שווים ממורכז | בשם מדינת ישראל {{ש}} (–) {{ש}} משה דיין | בשם הרפובליקה הפדראלית גרמניה {{ש}} (–) {{ש}} Per Fischer}}

{{ח:חתימות|כ״ד בניסן התשמ״א (28 באפריל 1981)}}
* '''משה נסים'''
שר המשפטים
{{ח:סוגר}}
{{ח:סוף}}
[[קטגוריה:בוט חוקים]]