חוק החוזים (חלק כללי)

{{ח:התחלה}}
{{ח:כותרת|חוק החוזים (חלק כללי), תשל״ג–1973}}

{{ח:פתיח-התחלה}}
{{ח:מאגר|2000292}} {{ח:תיבה|ס״ח תשל״ג, 118|חוק החוזים (חלק כללי)|https://fs.knesset.gov.il/7/law/7_lsr_208381.pdf}}; {{ח:תיבה|תשמ״א, 306|חוק הפרשנות|https://fs.knesset.gov.il/9/law/9_lsr_209361.pdf}}; {{ח:תיבה|תשע״א, 202|תיקון מס׳ 2|https://fs.knesset.gov.il/18/law/18_lsr_301084.pdf}}.
{{ח:סוגר}}
{{ח:מפריד}}

{{ח:קטע2||תוכן עניינים}}

{{ח:פנימי|פרק א|פרק א׳: כריתת החוזה}}

{{ח:פנימי|פרק ב|פרק ב׳: ביטול החוזה בשל פגם בכריתתו}}

{{ח:פנימי|פרק ג|פרק ג׳: צורת החוזה ותכנו}}

{{ח:פנימי|פרק ד|פרק ד׳: חוזה לטובת אדם שלישי}}

{{ח:פנימי|פרק ה|פרק ה׳: קיום החוזה}}

{{ח:פנימי|פרק ו|פרק ו׳: ריבוי חייבים ונושים}}

{{ח:פנימי|פרק ז|פרק ז׳: שונות}}

{{ח:קטע2|פרק א|פרק א׳: כריתת החוזה}}

{{ח:סעיף|1|כריתת חוזה – כיצד}}
{{ח:ת}} חוזה נכרת בדרך של הצעה וקיבול לפי הוראות {{ח:פנימי|פרק א|פרק זה}}.

{{ח:סעיף|2|הצעה}}
{{ח:ת}} פנייתו של אדם לחברו היא בגדר הצעה, אם היא מעידה על גמירת דעתו של המציע להתקשר עם הניצע בחוזה והיא מסויימת כדי אפשרות לכרות את החוזה בקיבול ההצעה; הפנייה יכול שתהיה לציבור.

{{ח:סעיף|3|חזרה מן ההצעה}}
{{ח:תת|(א)}} המציע רשאי לחזור בו מן ההצעה בהודעה לניצע, ובלבד שהודעת החזרה נמסרה לניצע לפני שנתן הודעת קיבול.
{{ח:תת|(ב)}} קבע המציע שהצעתו היא ללא חזרה, או שקבע מועד לקיבולה, אין הוא רשאי לחזור בו ממנה לאחר שנמסרה לניצע.

{{ח:סעיף|4|פקיעת ההצעה}}
{{ח:ת}} ההצעה פוקעת –
{{ח:תת|(1)}} כשדחה אותה הניצע או עבר המועד לקיבולה;
{{ח:תת|(2)}} כשמת המציע או הניצע או כשנעשה אחד מהם פסול־דין או ניתן נגדו צו לקבלת נכסים או צו פירוק, והכל לפני מתן הודעת הקיבול.

{{ח:סעיף|5|קיבול}}
{{ח:ת}} הקיבול יהיה בהודעת הניצע שנמסרה למציע והמעידה על גמירת דעתו של הניצע להתקשר עם המציע בחוזה לפי ההצעה.

{{ח:סעיף|6|קיבול דרך התנהגות}}
{{ח:תת|(א)}} הקיבול יכול שיהיה במעשה לביצוע החוזה או בהתנהגות אחרת, אם דרכים אלה של קיבול משתמעות מן ההצעה; ולענין {{ח:פנימי|סעיף 3|סעיפים 3(א)}} {{ח:פנימי|סעיף 4|ו־4(2)}}, התנהגות כאמור דינה כדין מתן הודעת קיבול.
{{ח:תת|(ב)}} קביעת המציע שהעדר תגובה מצד הניצע ייחשב לקיבול, אין לה תוקף.

{{ח:סעיף|7|חזקת קיבול}}
{{ח:ת}} הצעה שאין בה אלא כדי לזכות את הניצע, חזקה עליו שקיבל אותה, זולת אם הודיע למציע על התנגדותו תוך זמן סביר לאחר שנודע לו עליה.

{{ח:סעיף|8|מועד הקיבול}}
{{ח:תת|(א)}} אין לקבל הצעה אלא תוך התקופה שנקבעה לכך בהצעה, ובאין תקופה כזאת – תוך זמן סביר.
{{ח:תת|(ב)}} נתן הניצע הודעת קיבול בעוד מועד, אך הודעתו נמסרה למציע באיחור מחמת סיבה שאינה תלויה בניצע ולא היתה ידועה לו, נכרת החוזה, זולת אם הודיע המציע לניצע על דחיית הקיבול מיד לאחר שנמסרה לו הודעת הקיבול.

{{ח:סעיף|9|קיבול לאחר פקיעה}}
{{ח:ת}} קיבול של הצעה לאחר שפקעה, כמוהו כהצעה חדשה.

{{ח:סעיף|10|חזרה מן הקיבול}}
{{ח:ת}} הניצע רשאי לחזור בו מן הקיבול בהודעה למציע, ובלבד שהודעת החזרה נמסרה למציע לא לאחר שנמסרה לו הודעת הקיבול או שנודע לו על קיבול בדרך האמורה {{ח:פנימי|סעיף 6|בסעיף 6(א)}}.

{{ח:סעיף|11|קיבול תוך שינוי}}
{{ח:ת}} קיבול שיש בו תוספת, הגבלה או שינוי אחר לעומת ההצעה, כמוהו כהצעה חדשה.

{{ח:סעיף|12|תום לב במשא ומתן}}
{{ח:תת|(א)}} במשא ומתן לקראת כריתתו של חוזה חייב אדם לנהוג בדרך מקובלת ובתום לב.
{{ח:תת|(ב)}} צד שלא נהג בדרך מקובלת ולא בתום־לב חייב לצד השני פיצויים בעד הנזק שנגרם לו עקב המשא ומתן או עקב כריתת החוזה, והוראות {{ח:חיצוני|חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה)#סעיף 10|סעיפים 10}}, {{ח:חיצוני|חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה)#סעיף 13|13}} {{ח:חיצוני|חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה)#סעיף 14|ו־14 לחוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), תשל״א–1970}}, יחולו בשינויים המחוייבים.

{{ח:קטע2|פרק ב|פרק ב׳: ביטול החוזה בשל פגם בכריתתו}}

{{ח:סעיף|13|חוזה למראית עין}}
{{ח:ת}} חוזה שנכרת למראית עין בלבד – בטל; אין בהוראה זו כדי לפגוע בזכות שרכש אדם שלישי בהסתמכו בתום לב על קיום החוזה.

{{ח:סעיף|14|טעות}}
{{ח:תת|(א)}} מי שהתקשר בחוזה עקב טעות וניתן להניח שלולא הטעות לא היה מתקשר בחוזה והצד השני ידע או היה עליו לדעת על כך, רשאי לבטל את החוזה.
{{ח:תת|(ב)}} מי שהתקשר בחוזה עקב טעות וניתן להניח שלולא הטעות לא היה מתקשר בחוזה והצד השני לא ידע ולא היה עליו לדעת על כך, רשאי בית המשפט, לפי בקשת הצד שטעה, לבטל את החוזה, אם ראה שמן הצדק לעשות זאת; עשה כן, רשאי בית המשפט לחייב את הצד שטעה בפיצויים בעד הנזק שנגרם לצד השני עקב כריתת החוזה.
{{ח:תת|(ג)}} טעות אינה עילה לביטול החוזה לפי סעיף זה, אם ניתן לקיים את החוזה בתיקון הטעות והצד השני הודיע, לפני שבוטל החוזה, שהוא מוכן לעשות כן.
{{ח:תת|(ד)}} ”טעות“, לענין סעיף זה {{ח:פנימי|סעיף 15|וסעיף 15}} – בין בעובדה ובין בחוק, להוציא טעות שאינה אלא בכדאיות העסקה.

{{ח:סעיף|15|הטעיה}}
{{ח:ת}} מי שהתקשר בחוזה עקב טעות שהיא תוצאת הטעיה שהטעהו הצד השני או אחר מטעמו, רשאי לבטל את החוזה; לענין זה, ”הטעיה“ – לרבות אי־גילוין של עובדות אשר לפי דין, לפי נוהג או לפי הנסיבות היה על הצד השני לגלותן.

{{ח:סעיף|16|טעות סופר}}
{{ח:ת}} נפלה בחוזה טעות סופר או טעות כיוצא בה, יתוקן החוזה לפי אומד דעת הצדדים ואין הטעות עילה לביטול החוזה.

{{ח:סעיף|17|כפיה}}
{{ח:תת|(א)}} מי שהתקשר בחוזה עקב כפיה שכפה עליו הצד השני או אחר מטעמו, בכוח או באיום, רשאי לבטל את החוזה.
{{ח:תת|(ב)}} אזהרה בתום לב על הפעלתה של זכות אינה בגדר איום לענין סעיף זה.

{{ח:סעיף|18|עושק}}
{{ח:ת}} מי שהתקשר בחוזה עקב ניצול שניצל הצד השני או אחר מטעמו את מצוקת המתקשר, חולשתו השכלית או הגופנית או חוסר נסיונו, ותנאי החוזה גרועים במידה בלתי סבירה מן המקובל, רשאי לבטל את החוזה.

{{ח:סעיף|19|ביטול חלקי}}
{{ח:ת}} ניתן החוזה להפרדה לחלקים ועילת הביטול נוגעת רק לאחד מחלקיו, ניתן לביטול אותו חלק בלבד; אולם אם יש להניח שהצד הרשאי לבטל לא היה מתקשר בחוזה לולא העילה, רשאי הוא לבטל את החלק האמור או את החוזה כולו.

{{ח:סעיף|20|דרך הביטול}}
{{ח:ת}} ביטול החוזה יהיה בהודעת המתקשר לצד השני תוך זמן סביר לאחר שנודע לו על עילת הביטול, ובמקרה של כפיה – תוך זמן סביר לאחר שנודע לו שפסקה הכפיה.

{{ח:סעיף|21|השבה לאחר ביטול}}
{{ח:ת}} משבוטל החוזה, חייב כל צד להשיב לצד השני מה שקיבל על פי החוזה, ואם ההשבה היתה בלתי אפשרית או בלתי סבירה – לשלם לו את שוויו של מה שקיבל.

{{ח:סעיף|22|שמירת תרופות}}
{{ח:ת}} אין בהוראות {{ח:פנימי|פרק ב|פרק זה}} כדי לגרוע מכל תרופה אחרת.

{{ח:קטע2|פרק ג|פרק ג׳: צורת החוזה ותכנו}}

{{ח:סעיף|23|צורת חוזה}}
{{ח:ת}} חוזה יכול שייעשה בעל פה, בכתב או בצורה אחרת, זולת אם היתה צורה מסויימת תנאי לתקפו על פי חוק או הסכם בין הצדדים.

{{ח:סעיף|24|תכנו של חוזה}}
{{ח:ת}} תכנו של חוזה יכול שיהיה ככל אשר הסכימו הצדדים.

{{ח:סעיף|25|פירוש של חוזה|תיקון: תשמ״א, תשע״א}}
{{ח:תת|(א)}} חוזה יפורש לפי אומד דעתם של הצדדים, כפי שהוא משתמע מתוך החוזה ומנסיבות העניין, ואולם אם אומד דעתם של הצדדים משתמע במפורש מלשון החוזה, יפורש החוזה בהתאם ללשונו.
{{ח:תת|(ב)}} חוזה הניתן לפירושים שונים, פירוש המקיים אותו עדיף על פירוש שלפיו הוא בטל.
{{ח:תת|(ב1)}} חוזה הניתן לפירושים שונים והיתה לאחד הצדדים לחוזה עדיפות בעיצוב תנאיו, פירוש נגדו עדיף על פירוש לטובתו.
{{ח:תת|(ג)}} ביטויים ותניות בחוזה שנוהגים להשתמש בהם בחוזים מאותו סוג יפורשו לפי המשמעות הנודעת להם באותם חוזים.
{{ח:תת|(ד)}} {{ח:חיצוני|חוק הפרשנות#סעיף 2|סעיפים 2}}, {{ח:חיצוני|חוק הפרשנות#סעיף 4|4}}, {{ח:חיצוני|חוק הפרשנות#סעיף 5|5}}, {{ח:חיצוני|חוק הפרשנות#סעיף 6|6}}, {{ח:חיצוני|חוק הפרשנות#סעיף 7|7}}, {{ח:חיצוני|חוק הפרשנות#סעיף 8|8}} {{ח:חיצוני|חוק הפרשנות#סעיף 10|ו־10 לחוק הפרשנות, התשמ״א–1981}}, {{ח:חיצוני|פקודת הראיות#סעיף 57ג|וסעיף 57ג לפקודת הראיות [נוסח חדש], התשל״א–1971}}, יחולו, בשינויים המחוייבים, גם על פירושו של חוזה, אם אין הוראה אחרת לענין הנדון ואם אין בענין הנדון או בהקשרו דבר שאינו מתיישב עם תחולה כאמור.

{{ח:סעיף|26|השלמת פרטים}}
{{ח:ת}} פרטים שלא נקבעו בחוזה או על פיו יהיו לפי הנוהג הקיים בין הצדדים, ובאין נוהג כזה – לפי הנוהג המקובל בחוזים מאותו סוג, ויראו גם פרטים אלה כמוסכמים.

{{ח:סעיף|27|חוזה על תנאי}}
{{ח:תת|(א)}} חוזה יכול שיהיה תלוי בהתקיים תנאי (להלן – תנאי מתלה) או שיחדל בהתקיים תנאי (להלן – תנאי מפסיק).
{{ח:תת|(ב)}} חוזה שהיה טעון הסכמת אדם שלישי או רשיון על פי חיקוק, חזקה שקבלת ההסכמה או הרשיון הוא תנאי מתלה.
{{ח:תת|(ג)}} חוזה שהיה מותנה בתנאי מתלה, זכאי כל צד לסעדים לשם מניעת הפרתו, אף לפני שנתקיים התנאי.

{{ח:סעיף|28|סיכול תנאי}}
{{ח:תת|(א)}} היה חוזה מותנה בתנאי מתלה וצד אחד מנע את קיום התנאי, אין הוא זכאי להסתמך על אי־קיומו.
{{ח:תת|(ב)}} היה חוזה מותנה בתנאי מפסיק וצד אחד גרם לקיום התנאי, אין הוא זכאי להסתמך על קיומו.
{{ח:תת|(ג)}} הוראות סעיף זה לא יחולו אם היה התנאי דבר שהצד היה, לפי החוזה, בן חורין לעשותו או לא לעשותו, ולא יחולו אם מנע הצד את קיום התנאי או גרם לקיומו שלא בזדון ושלא ברשלנות.

{{ח:סעיף|29|בטלות החוזה או ההתנאה}}
{{ח:ת}} היה חוזה מותנה בתנאי והתנאי לא נתקיים תוך התקופה שנקבעה לכך, ובאין תקופה כזאת – תוך זמן סביר מכריתת החוזה, הרי אם היה זה תנאי מתלה – מתבטל החוזה, ואם תנאי מפסיק – מתבטלת ההתנאה.

{{ח:סעיף|30|חוזה פסול}}
{{ח:ת}} חוזה שכריתתו, תכנו או מטרתו הם בלתי חוקיים, בלתי מוסריים או סותרים את תקנת הציבור – בטל.

{{ח:סעיף|31|תחולת הוראות}}
{{ח:ת}} הוראות {{ח:פנימי|סעיף 19|סעיפים 19}} {{ח:פנימי|סעיף 21|ו־21}} יחולו, בשינויים המחוייבים, גם על בטלותו של חוזה לפי {{ח:פנימי|פרק ג|פרק זה}}, אולם בבטלות לפי {{ח:פנימי|סעיף 30|סעיף 30}} רשאי בית המשפט, אם ראה שמן הצדק לעשות כן ובתנאים שימצא לנכון, לפטור צד מהחובה לפי {{ח:פנימי|סעיף 21|סעיף 21}}, כולה או מקצתה, ובמידה שצד אחד ביצע את חיובו לפי החוזה – לחייב את הצד השני בקיום החיוב שכנגד, כולו או מקצתו.

{{ח:סעיף|32|חוזה של משחק, הגרלה או הימור}}
{{ח:תת|(א)}} חוזה של משחק, הגרלה או הימור שלפיו עשוי צד לזכות בטובת־הנאה והזכיה תלויה בגורל, בניחוש או במאורע מקרי יותר מאשר בהבנה או ביכולת, אינו עילה לאכיפה או לפיצויים.
{{ח:תת|(ב)}} הוראות סעיף זה לא יחולו על משחק, הגרלה או הימור שהוסדרו בחוק או שניתן לעריכתם היתר על פי חוק.

{{ח:סעיף|33|חוזה למתן ציונים}}
{{ח:ת}} חוזה שלפיו יינתן ציון, תואר, פרס וכיוצא באלה על פי הכרעה או הערכה של אחד הצדדים או של אדם שלישי, אין ההכרעה או ההערכה לפי החוזה נושא לדיון בבית־משפט.

{{ח:קטע2|פרק ד|פרק ד׳: חוזה לטובת אדם שלישי}}

{{ח:סעיף|34|הקניית הזכות}}
{{ח:ת}} חיוב שהתחייב אדם בחוזה לטובת מי שאינו צד לחוזה (להלן – המוטב) מקנה למוטב את הזכות לדרוש את קיום החיוב, אם משתמעת מן החוזה כוונה להקנות לו זכות זו.

{{ח:סעיף|35|דחיית הזכות}}
{{ח:ת}} זכותו של המוטב לדרוש את קיום החיוב מתבטלת למפרע, אם הודיע לאחד הצדדים לחוזה על דחיית הזכות תוך זמן סביר לאחר שאחד מהם הודיע לו עליה.

{{ח:סעיף|36|ביטול הזכות}}
{{ח:תת|(א)}} כל עוד לא הודיע אחד הצדדים למוטב על זכותו לפי החוזה, רשאים הם לשנותה או לבטלה על ידי שינוי החוזה.
{{ח:תת|(ב)}} בחיוב שיש לקיימו עקב מותו של אדם – על פי חוזה ביטוח, על פי חברות בקופת קצבה או בקופת תגמולים או על פי עילה דומה – רשאי הנושה, בהודעה לחייב או בצוואה שהודעה עליה ניתנה לחייב, לבטל את זכותו של המוטב או להעמיד במקומו מוטב אחר, אף אחרי שנודע למוטב על זכותו.

{{ח:סעיף|37|טענות נגד המוטב}}
{{ח:ת}} כל טענה שיש לחייב כלפי הנושה בקשר לחיוב תעמוד לו גם כלפי המוטב.

{{ח:סעיף|38|שמירת זכותו של הנושה}}
{{ח:ת}} זכותו של המוטב אינה גורעת מזכותו של הנושה לדרוש מן החייב את קיום החיוב לטובת המוטב.

{{ח:קטע2|פרק ה|פרק ה׳: קיום החוזה}}

{{ח:סעיף|39|קיום בתום לב}}
{{ח:ת}} בקיום של חיוב הנובע מחוזה יש לנהוג בדרך מקובלת ובתום לב; והוא הדין לגבי השימוש בזכות הנובעת מחוזה.

{{ח:סעיף|40|קיום – בידי מי}}
{{ח:ת}} חיוב יכול שיקויים בידי אדם שאיננו החייב, זולת אם לפי מהות החיוב, או לפי המוסכם בין הצדדים, על החייב לקיימו אישית.

{{ח:סעיף|41|מועד הקיום}}
{{ח:ת}} חיוב שלא הוסכם על מועד קיומו, יש לקיים זמן סביר לאחר כריתת החוזה, במועד שעליו הודיע הנושה לחייב זמן סביר מראש.

{{ח:סעיף|42|קיום מוקדם}}
{{ח:ת}} חיוב יכול שיקויים לפני מועדו, ובלבד שהודיע החייב לנושה על כך זמן סביר מראש והדבר לא יפגע בנושה.

{{ח:סעיף|43|דחיית קיום}}
{{ח:תת|(א)}} המועד לקיומו של חיוב נדחה –
{{ח:תתת|(1)}} אם נמנע הקיום במועדו מסיבה התלויה בנושה – עד שהוסרה המניעה;
{{ח:תתת|(2)}} אם תנאי לקיום הוא שיקויים תחילה חיובו של הנושה – עד שקויים אותו חיוב;
{{ח:תתת|(3)}} אם על הצדדים לקיים חיוביהם בד בבד – כל עוד הנושה אינו מוכן לקיים את החיוב המוטל עליו.
{{ח:תת|(ב)}} נדחה המועד לקיום החיוב כאמור בסעיף קטן (א), רשאי בית המשפט, אם ראה שמן הצדק לעשות כן, לחייב את הנושה בפיצויים בעד הנזק שנגרם לחייב עקב הדחיה, אף אם אין בדבר משום הפרת חוזה מצד הנושה, ואם היה על החייב לשלם תשלומים תקופתיים עד לקיום החיוב שמועדו נדחה – לפטור אותו מתשלומים אלה בתקופת הדחיה.

{{ח:סעיף|44|מקום הקיום}}
{{ח:תת|(א)}} חיוב שלא הוסכם על מקום קיומו, יש לקיים במקום עסקו של הנושה, ואם אין לו מקום עסק – במקום מגוריו הקבוע.
{{ח:תת|(ב)}} שינה הנושה את מקום עסקו או מקום מגוריו אחרי כריתת החוזה, ישא בהוצאות הנוספות הנובעות מקיום החיוב במקום החדש.

{{ח:סעיף|45|קיום בבינונית}}
{{ח:ת}} חיוב למתן נכס או שירות שלא הוסכם על סוגם או טיבם, יש לקיים במתן נכס או שירות מסוג ומטיב בינונים.

{{ח:סעיף|46|קיום בסכום ראוי}}
{{ח:ת}} חיוב לתשלום בעד נכס או שירות שלא הוסכם על שיעורו, יש לקיים בתשלום של סכום שהיה ראוי להשתלם לפי הנסיבות בעת כריתת החוזה.

{{ח:סעיף|47|קיום במטבע ישראלי}}
{{ח:ת}} חיוב לשלם בארץ במטבע־חוץ שתשלומו באותו מטבע אסור לפי הדין, יש לקיים בתשלום במטבע ישראלי, לפי שער החליפין הרשמי ביום התשלום.

{{ח:סעיף|48|קיום על תנאי}}
{{ח:ת}} חיוב אשר לקיומו התחייב החייב כלפי הנושה בחיוב אחר, או שהעביר לו לשם כך זכות כלפי אדם שלישי, חזקה שלא התכוונו להפקיעו אלא אם קויימו החיוב האחר או הזכות.

{{ח:סעיף|49|זקיפת תשלומים בחיוב אחד}}
{{ח:ת}} סכום שניתן לסילוקו של חיוב אחד, ייזקף תחילה לחשבון ההוצאות שנתחייב בהן החייב בשל אותו חיוב, לאחר מכן לחשבון הריבית ולבסוף לחשבון החיוב עצמו.

{{ח:סעיף|50|זקיפת תשלומים בחיובים אחדים}}
{{ח:ת}} סכום שניתן לנושה שעה שהגיעו לו מן החייב חיובים אחדים, רשאי החייב, בעת התשלום, לציין את החיוב שלחשבונו ייזקף הסכום; לא עשה זאת, רשאי הנושה לעשות כן.

{{ח:סעיף|51|בחירה בין חיובים חלופים}}
{{ח:תת|(א)}} בחיובים חלופים רשאי החייב, בהודעה לנושה תוך תקופה שנקבעה לכך, ובאין תקופה כזו – תוך זמן סביר לפני המועד לקיום, לבחור את החיוב שיקיים; לא עשה זאת, רשאי הנושה, בהודעה לחייב, לבחור את החיוב.
{{ח:תת|(ב)}} הוסכם כי זכות הבחירה תהיה בידי הנושה והוא לא השתמש בה תוך התקופה שנקבעה לכך, ובאין תקופה כזו – תוך זמן סביר לפני המועד לקיום, רשאי החייב, בהודעה לנושה, לבחור את החיוב.

{{ח:סעיף|52|תחליף קיום}}
{{ח:ת}} נעשה קיומו של חיוב בלתי אפשרי, ויש בשל כך לחייב זכות לפיצוי או לשיפוי כלפי אדם שלישי, על החייב להעביר לנושה את הזכות, או מה שקיבל על פיה, כדי שוויו של החיוב.

{{ח:סעיף|53|קיזוז}}
{{ח:תת|(א)}} חיובים כספיים שצדדים חבים זה לזה מתוך עיסקה אחת והגיע המועד לקיומם, ניתנים לקיזוז בהודעה של צד אחד למשנהו; והוא הדין בחיובים כספיים שלא מתוך עיסקה אחת, אם הם חיובים קצובים.
{{ח:תת|(ב)}} אין לקזז חיוב שהזכות לקיומו אינה ניתנת לעיקול.
{{ח:תת|(ג)}} הוראות {{ח:פנימי|סעיף 49|סעיפים 49}} {{ח:פנימי|סעיף 50|ו־50}} יחולו, בשינויים המחוייבים, גם על סילוק דרך קיזוז.

{{ח:קטע2|פרק ו|פרק ו׳: ריבוי חייבים ונושים}}

{{ח:סעיף|54|ריבוי חייבים}}
{{ח:ת}} שנים שחייבים חיוב אחד, חזקה שהם חייבים יחד ולחוד.

{{ח:סעיף|55|חיוב יחד ולחוד}}
{{ח:תת|(א)}} שנים שחייבים יחד ולחוד, רשאי הנושה לדרוש את קיום החיוב, כולו או מקצתו, משניהם כאחד, או מכל אחד מהם בנפרד, ובלבד שלא ייפרע יותר מן המגיע לו.
{{ח:תת|(ב)}} בטל או בוטל חיובו של אחד החייבים, בטל גם חיובו של השני, זולת אם הביטול נובע מפגם בכשרותו או בייצוגו של החייב האחד.
{{ח:תת|(ג)}} הפטיר הנושה אחד החייבים מן החיוב, כולו או מקצתו – בוויתור, במחילה, בפשרה או בדרך אחרת – הופטר גם השני באותה מידה, זולת אם משתמעת מן ההפטר כוונה אחרת.

{{ח:סעיף|56|נטל החיוב בין החייבים}}
{{ח:תת|(א)}} שניים שחייבים חיוב אחד, חזקה שהם נושאים בנטל החיוב בינם לבין עצמם בחלקים שווים.
{{ח:תת|(ב)}} חייב שנתן לנושה לקיום החיוב יותר מכפי חלקו בנטל החיוב, זכאי לחזור על החייב השני ולהיפרע ממנו לפי חלקיהם.
{{ח:תת|(ג)}} היו יותר משני חייבים ואין אפשרות סבירה לחזור ולהיפרע מאחד מהם, ישאו בחלקו הנותרים, לפי חלקיהם.
{{ח:תת|(ד)}} בוטל חיובו של חייב אחד כאמור {{ח:פנימי|סעיף 55|בסעיף 55(ב)}} והביטול נובע מפגם בכשרותו או בייצוגו, אין לשני זכות לחזור עליו; הופטר חייב אחד כאמור {{ח:פנימי|סעיף 55|בסעיף 55(ג)}} ואין בהפטר כדי לפטור את השני, אין בהפטר גם כדי לפגוע בזכות לחזור עליו לפי סעיף זה.

{{ח:סעיף|57|סייג לזכות החזרה}}
{{ח:ת}} חייב שקיים את החיוב יותר מכפי חלקו, אינו זכאי לחזור על חייב אחר, במידה שהיה עשוי להיות מופטר כלפי הנושה מכוח טענה שהיתה ידועה לו ולא התגונן בה.

{{ח:סעיף|58|העברת בטוחות}}
{{ח:תת|(א)}} שעבוד או זכות אחרת שניתנו לנושה להבטחת החיוב יעברו לחייב שקיים את החיוב יותר מכפי חלקו, כדי להבטיח זכותו לחזור על חייב אחר; והוא, במידה שהדבר לא יפגע בנושה.
{{ח:תת|(ב)}} עברו שעבוד או זכות כאמור בסעיף קטן (א), על הצדדים לעשות, לפי דרישת החייב שקיים את החיוב, את הפעולות הדרושות כדי שכוחה של ההעברה יהיה יפה לכל דבר.

{{ח:סעיף|59|ריבוי נושים}}
{{ח:תת|(א)}} שנים שמגיע להם חיוב אחד, חזקה שכל אחד מהם רשאי לדרוש את קיומו, ובלבד שלא ייפרעו מהחייב יותר מן המגיע ממנו; החייב רשאי לקיים את החיוב כלפי אחד הנושים, לפי בחירתו, כל עוד לא ניתן פסק דין לטובת הנושה האחר.
{{ח:תת|(ב)}} חזקה על הנושים שהם שותפים בחיוב בחלקים שווים; קויים החיוב כלפי אחד מהם, רשאי השני לדרוש ממנו את חלקו.

{{ח:קטע2|פרק ז|פרק ז׳: שונות}}

{{ח:סעיף|60|דרך ומועד למסירת הודעה}}
{{ח:תת|(א)}} הודעה לפי חוק זה תינתן בדרך המקובלת בנסיבות הענין.
{{ח:תת|(ב)}} מקום שמדובר בחוק זה על מסירת הודעה, רואים את ההודעה כנמסרה במועד שבו הגיעה לנמען או אל מענו.

{{ח:סעיף|61|תחולה}}
{{ח:תת|(א)}} הוראות חוק זה יחולו כשאין בחוק אחר הוראות מיוחדות לענין הנדון.
{{ח:תת|(ב)}} הוראות חוק זה יחולו, ככל שהדבר מתאים לענין ובשינויים המחוייבים, גם על פעולות משפטיות שאינן בבחינת חוזה ועל חיובים שאינם נובעים מחוזה.

{{ח:סעיף|62|ביטולים}}
{{ח:ת}} בטלים –
{{ח:תת|(1)}} סעיפים 658, 948, 949 ו־1003 עד 1007 והספר השנים עשר של המג׳לה;
{{ח:תת|(2)}} {{ח:הערה|הנוסח שולב {{ח:חיצוני|חוק הפרוצדורה האזרחית העותמאני|בחוק הפרוצדורה האזרחית העותמאני}}.}}

{{ח:סעיף|63|עצמאות החוק}}
{{ח:ת}} בענינים שחוק זה דן בהם לא יחול {{ח:חיצוני|דבר המלך במועצתו לארץ ישראל#סעיף 46|סימן 46 לדבר המלך במועצתו לארץ ישראל, 1922–1947}}.

{{ח:סעיף|64|תחילה והוראת מעבר}}
{{ח:ת}} תחילתו של חוק זה ביום א׳ באלול תשל״ג (29 באוגוסט 1973); על חוזים שנכרתו לפני תחילת חוק זה יוסיף לחול הדין הקודם.

{{ח:חתימות|נתקבל בכנסת ביום ט׳ בניסן תשל״ג (11 באפריל 1973).}}
* '''גולדה מאיר'''
ראש הממשלה
* '''יעקב ש׳ שפירא'''
שר המשפטים
* '''שניאור זלמן שזר'''
נשיא המדינה
{{ח:סוגר}}
{{ח:סוף}}
[[קטגוריה:בוט חוקים]]