L'entrevista: Joaquim Carbó, l’escriptor com a espectador (2021)

Joaquim Carbo va neixer l’any 1932 a Caldes de Malavella, malgrat que els seus pares residien habitualment a Barcelona, al barri de Gracia. A Caldes hi va passar part de la Guerra Civil, mentre el seu pare estava mobilitzat a l’exercit. Retornada la familia a Barcelona, despres de la primaria va estudiar Comerc a la Escuela de Altos Estudios Mercantiles, i el 1949 va entrar a treballar a La Caixa, a la seccio de Personal, entitat on va restar fins a la jubilacio l’any 1992. Alla mateix va iniciar la seva trajectoria literaria, en guanyar l’any 1958 un certamen literari que La Caixa organitzava entre els empleats, i que d’aleshores enca va compatibilitzar, durant trenta-cinc anys, amb la feina a “l’oficina”, com en diu ell. El 1961 va ser un dels fundadors de la revista Cavall Fort, i el 1966 va iniciar, amb La casa sota la sorra, una novel·la que Josep M. Madorell va convertir tot seguit en un comic, una trajectoria fecunda que l’ha portat a ser un dels autors mes prolifics i exitosos de la literatura infantil i juvenil en llengua catalana, camp en el qual ha publicat mes d’un centenar de titols, entre ells La colla dels deu, L’home que es va aturar davant de casa o En Felip Marlot, sovint reeditats i que han engrescat diverses generacions de lectors. En fer els 70 anys, li van dedicar un volum commemoratiu titulat Joaquim Carbo. Setanta anys. Un centenar de titols. Un milio d’exemplars. En paral·lel, ha conreat des de l’inici i fins ara mateix la narrativa per a un public adult. Va debutar el 1962 amb La sortida i l’entrada (Alberti editor), un llibre de narrativa breu, com ho era tambe Solucions provisionals (Selecta, 1965), amb el qual havia guanyat el premi Victor Catala el 1964 i que li va prologar un dels seus mentors, Manuel de Pedrolo. El 1967 va comencar a publicar novel·les tan notables com Els orangutans, reeditada el 1980 i el 2017, en aquesta ocasio per Males Herbes, que tambe li ha publicat les mes recents, Va com va! (2015) i Testament (2019). Als anys 1980 va formar part del col·lectiu Ofelia Dracs, una colla d’escriptors d’una generacio posterior a la seva, amb llibres com Deu pometes te el pomer o Negra i consentida, i va participar en la posada en marxa de l’Associacio d’Escriptors en Llengua Catalana, de la qual va ser tresorer durant sis anys. A banda de la ficcio, ha escrit dos llibres de records, Viure amb els ulls (2011) i Pantalons curts (2013), i el 2014 va publicar l’Epistolari Jordi Arbones & Joaquim Carbo. Tant la seva obra com el conjunt de la seva trajectoria han estat reconegudes amb diversos premis. Aquest mes de febrer surt, publicat per L’Avenc, el seu llibre Males setmanes, un dietari inedit de l’any 2000, que l’autor ha retrobat al fons del seu ordinador durant el confinament per la pandemia i on ens ofereix una particular visio del mon. 
«El meu pare era d’esquerres i anticlerical. Quan feia pocs mesos que havia tornat a casa, un dia, a les tres de la matinada, la policia el va venir a detenir. Al cap de deu dies el van traslladar a un convent del carrer de Sant Elies, que tres anys abans havia estat una txeca ben roja. S’hi va passar quatre mesos.» 
«De molt jove, ja havia sentit la necessitat de ser un peo que fos d’alguna utilitat per a la reconstruccio d’un pais desfet per la Guerra Civil. I tot i que la muntanya m’atreia, mai no vaig ser un muntanyenc d’aquells convencuts que feien pais, com es deia llavors, anant a pujar muntanyes.» 
«Tot i la sortida tan favorable d’algun dels meus titols per a nois i noies com La casa sota la sorra i La colla dels deu, mai no em va passar pel cap deixar la feina de La Caixa. L’allau de nous escriptors i l’escas creixement del nostre public obliguen la majoria d’escriptors a practicar altres feines.» 
«Anar a una escola a parlar dels meus llibres sovint podia ser una sessio rutinaria, amb alumnes que s’havien llegit el llibre per obligacio. En altres ocasions, quan tenia al davant un grup que s’ho havia pres amb entusiasme, he tingut experiencies inoblidables.» 
«Soc un ciutada normal que ha tingut la sort de trobar la manera de comunicar-se amb l’entorn d’una manera senzilla i planera, pero la meva vida particular es mes aviat grisa, anodina. En el fons, em penso que soc una mena de voyeur, d’espectador.»