תחולתה של הזכות החוקתית לקיום מינימלי בכבוד על אנשים החיים בעוני – פרשנותם הראויה של דיני ההוצאה לפועל לאחר פסק-הדין בבג (2014)

תקציר בעברית: ברשימה זו הכותבים מבקשים לבחון את תחולתה של הזכות החוקתית לקיום מינימלי בכבוד בהליכי הוצאה לפועל. חלקה הראשון מוקדש לבחינת מעמדן של הזכויות החוקתיות לחירות ממאסר ולחופש תנועה בהליכי הוצאה לפועל. בחינת פסיקותיהם של רשמי ההוצאה לפועל ושל הערכאות הדיוניות בתקופה של יותר מעשרים שנה לאחר ההכרה העקרונית במעמדן החוקתי של זכויות אלה על־ידי בית־המשפט העליון מעלה כי מודלים שונים שאומצו בפסיקה על־מנת ליישם את הזכויות הלכה למעשה הובילו לתוצאות שונות. כך, הכותבים מוצאים כי בכל הנוגע בזכות לחופש תנועה נותרה ההכרה בזכות עלי ספר, ולא נהפכה למציאות חייהם של חייבים בהליכי הוצאה לפועל. זאת, להבדיל מן ההכרה בזכות לחירות ממאסר, שהובילה לשינוי משמעותי בהליכי ההוצאה לפועל עצמם.

לטענת הכותבים, ניתן להסביר את ההבדל האמור כנובע מהשוני המבני והפרוצדורלי בין אופני הסדרתן של שתי הזכויות האמורות. לטענתם, לא נקבעו עקרונות ושיקולים מנחים שעל בסיסם יש לקבל את ההחלטה בעניינו של חייב קונקרטי בהקשר של חופש תנועה, ובשל כך לא נהפכה הזכות לבעלת משקל ממשי בחיי המעשה. לעומת זאת, המודל שאומץ בהקשרה של הזכות לחירות, הן במישור המוסדי הן במישור הפרוצדורלי, הוא שהניב שינוי ממשי במציאות חייהם של חייבים.

על בסיס זה הכותבים מציעים כי בדומה ליישום ההכרה בזכות לחירות, תיושם ההכרה בזכות לקיום מינימלי בכבוד תוך שימוש במודל שיעצב את האיזונים הראויים שיש לערוך בין הזכות לבין אינטרסים מנוגדים. לטענתם, אין זה רצוי להסתפק בהכרה עקרונית במעמדה החוקתי של הזכות תוך הותרת האיזונים בינה לבין זכויות ואינטרסים מנוגדים לכל מקרה לגופו.

מכאן הכותבים פונים לבחינתה של הזכות לקיום מינימלי בכבוד, כפי שהוכרה בחקיקה ובפסיקה בישראל. הכותבים מראים כי לזכות יש שני מישורים: המישור הנקודתי, שעניינו ברווחה המיידית של הפרט וביכולתו להתקיים בכבוד בנקודת זמן נתונה; והמישור התהליכי, שעניינו ביכולתו של הפרט לצאת ממעגל הנזקקות ולספק את צורכי הקיום הבסיסיים שלו בכוחות עצמו.

בחלקה השלישי של הרשימה הכותבים פונים לבחינת אופן יישומה הראוי של הזכות לקיום מינימלי בכבוד בחיי המעשה בהליכי הוצאה לפועל. על־ידי בחינת הדוגמה של הליכי מימוש משכנתה ובחינת מעמדה של דירת מגורים בהליכי הוצאה לפועל, הכותבים מציגים את האופן שבו ניתן להביא, לגישתם, לידי יישומה בפועל של ההכרה בזכות לקיום מינימלי בכבוד. זאת, בשלושה מישורים: ראשית, הם מראים את האופן שבו ראוי, לגישתם, להבנות את שיקול־הדעת השיפוטי בקבלת החלטות הנוגעות במימוש דירת מגורים בהתחשב בזכות לקיום מינימלי בכבוד; שנית, הם מצביעים על הצורך בשיתוף־פעולה בין הרשויות על־מנת לקדם את ההכרה בזכות לקיום מינימלי בכבוד הלכה למעשה; שלישית, הם מצביעים על האופן שבו ראוי לעצב את כללי ההשגה בהליכי הוצאה לפועל, על־מנת להביא את ההכרעות העקרוניות בתחום לפתחו של בית־המשפט העליון. זאת, בפרט בהתחשב בשינוי המבני של מערך האכיפה והגבייה ובהפרדתו ממערכת בתי־המשפט.

English Abstract:In the article, the writers explore the right to minimal living conditions in Israeli private enforcement laws (based mainly on the Execution Law, enacted in 1967).

In the first part of the article the writers examine how the constitutional rights to freedom from imprisonment and freedom of movement have influenced the private enforcement laws since the Supreme Court acknowledged them as constitutional rights. On the basis of chief-enforcement officers' decisions and trial court decisions from the past 20 years, the writers show that the different models that have been adopted in cases concerning the different rights have led to different results. They show that the by case model that was adopted by the courts concerning the right to freedom of movement did not lead to a change in the importance assigned to the right when balanced against other public interests and the rights of creditors. In the context of the right to freedom from imprisonment, they show that due to the collaboration among the three branches of government, and because the precedent laid down by the Supreme Court gave clear guidance to chief-enforcement officers and trial courts concerning how to implement their discretion in specific cases, the right became not only the in books but also the in action.

On this empirical foundation, the writers suggest that the constitutional right to minimal living conditions should be implemented in private enforcement laws using the same model as the right to freedom from imprisonment.

In the second part of the article, the writers examine the right to minimal living conditions as developed in Israeli law and precedent. They show that the right has two main aspects: the immediate aspect, which concerns an individual's capability to have dignified living conditions at a given point in time, and the processional aspect, concerning the individual's capability to change her economic conditions, escape the poverty cycle and provide for her needs by herself.

In the third part of the article the writers show how the constitutional right to minimal living conditions should be applied in private enforcement laws. In this context they examine, as a representative example, the protection that should be given to residential apartments in mortgage cases, when the right to minimal living conditions is taken into account. The writers emphasize three elements that are required in order to give true meaning to the right to minimal living conditions in private enforcement laws in general. First, they show how the courts' discretion should be designed, taking into account the two aspects of the right. Second, they emphasize the need for cooperation among the three branches of government in order to give effective meaning to the right in real life. Third, they analyze the procedural laws governing the enforcement laws and offer a normatively desirable procedure that will bring the precedential cases before the Supreme Court, in order to avoid the by case paradigm.