Intensitat de les extincions al llarg de la història de la vida. Les extincions de l'Ordovicià estan representades per Fíof travesty O.
Biodiversitat total durant el Fanerozoic. Fixi's que això és un resultat de canvis tant en la proporció d'extincions com en la proporció de noves especiacions. L'esdeveniment d'extinció del Dresbachià ,en particular, és obscurit per la substitució gairebé immediata amb gèneres nous. Aquest diagrama mostra la intensitat d'extinció de gèneres, això és la fracció de gèneres que són presents en cada interval de temps però no existeixen en l'interval següent. Les dades s'han pres de Rohde & Muller (2005, Material Suplementari)[1], i són basades en el Compendium of Marine Fossil Animal Genera (2002) de Sepkoski[2]. La línia groga és un polinomi cúbic per mostrar la tendència a llarg termini. S'ha d'assenyalar que aquestes dades no representen tots els gèneres que hagin viscut mai, sinó només una selecció dels gèneres marins que es conserven fàcilment com fòssils degut a les seves qualitats. Les "Cinc grans" extincions en massa (Raup & Sepkoski 1982)[3]. són etiquetades mitjançant un tipus de lletra gran, mentre altres esdeveniments s'etiqueten amb ajuda d'un tipus de lletra més petit. Així encara que els dos esdeveniments d'extinció que ocorren en el Cambrià (Dresbachià i Botomià) tenen un percentatge de magnitud molt gran, no són ben coneguts a causa de l'escassetat relativa de fòssils que va produir la vida en aquella època, el que dona lloc a un nombre absolut de tàxons coneguts petit. L'extinció de mitjans del Permià (Guadalupià) és ara considerada per molts com un horitzó d'extinció clar, encara que a vegades s'agrupen les seves xifres d'extinció amb l'esdeveniment d'extinció de la fi del Permià. Tal com s'indica, l'extinció del "Devonià tardà" consta de fet d'un mínim de tres esdeveniments clars que s'estenen durant un període d'uns 40 milions d'anys. Mentre aquestes dades es deriven en el nivell de gènere, hom pot preveure que el nombre d'extincions de les espècies sigui un percentatge més alt que el mostrat aquí. Molts dels esdeveniments d'extinció semblen ser una mica estesos a temps. Com a mínim en alguns casos aquest és el resultat d'un artefacte paleontològic conegut com l'efecte de Signor-Lipps (Signor & Lipps 1982)[4] . Breument, aquesta és l'observació que un mostreig insuficient pot provocar que un tàxon sembli que desaparegui abans del temps real d'extinció. Això crea l'efecte que un esdeveniment d'extinció sembli més estès, fins i tot si va ocórrer bastant ràpidament. Per això, quan calculem la veritable magnitud d'un esdeveniment d'extinció tindria que ser comú combinar junts els esdeveniments que ocorren sobre uns quantes columnes anteriors mentre també mostrin extincions sobrants. Això explica per què moltes estimacions de la magnitud d'un esdeveniment d'extinció són mes grans que el 20-30% mostrat aquí en les columnes senzilles. Referències ↑ Rohde, R.A. & Muller, R.A. (2005). "Cycles in fossil diversity". Nature 434: 209-210. ↑ Sepkoski, J. (2002) A Compendium of Fossil Marine Animal Genera (eds. Jablonski, D. & Foote, M.) Bull. Am. Paleontol. no. 363 (Paleontological Research Institution, Ithaca, NY). ↑ Raup, D. & Sepkoski, J. (1982). "Mass extinctions in the marine fossil record". Science 215: 1501–1503. ↑ Signor, P. and J. Lipps (1982) "Sampling bias, gradual extinction patterns and catastrophes in the fossil record", in Geologic Implications of Impacts of Large Asteroids and Comets on the Earth, I. Silver and P. Silver Eds, Geol. Soc. Amer. Special Paper 190, Boulder Colo. p. 291-296.