Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně ve věci ústavní stížnosti stěžovatelky M. K., zastoupené JUDr. Jarmilou Černou, advokátkou, se sídlem Sladkovského 484, Pardubice, proti rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové - pobočky v Pardubicích ze dne 28. 1. 2010, č. j. 23 Co 583/2009-280, za účasti Krajského soudu v Hradci Králové - pobočky v Pardubicích jako účastníka řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včasnou ústavní stížností stěžovatelka navrhla zrušení shora označeného rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové - pobočky v Pardubicích ( dále také "odvolací soud" ), kterým byl potvrzen rozsudek Okresního soudu v Pardubicích ze dne 22. 7. 2009,
č. j. 19 P 466/2000-221, 19 P a Nc 146/2009 ( dále také "soud prvního stupně" ). Stěžovatelka tvrdí, že postupem obecného soudu bylo porušeno právo dítěte na rodičovskou výchovu a péči, garantované čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod, právo každého dítěte na životní úroveň nezbytnou pro jeho tělesný, duševní, mravní a sociální rozvoj, garantované
čl. 3 a 27 Úmluvy o právech dítěte, a právo na spravedlivý proces, garantované čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.

Stěžovatelka v ústavní stížnosti popsala dosavadní průběh řízení, v němž obecné soudy rozhodovaly o určení výživného prarodičům.

Jak vyplývá z ústavní stížnosti a přiložených rozhodnutí, stěžovatelka podala u Okresního soudu v Pardubicích návrh na určení výživného prarodičům dětí ( konkrétně rodičům otce a matce stěžovatelky ), který odůvodnila tím, že otec stanovené výživné pro nezletilé děti neplatí. Návrh stěžovatelky byl soudem prvního stupně zamítnut. Proti tomuto rozhodnutí stěžovatelka podala odvolání, avšak Krajský soud v Hradci Králové - pobočka v Pardubicích ústavní stížností napadeným rozhodnutím rozsudek soudu prvního stupně potvrdil.

Stěžovatelka uvádí, že otec nezletilých dětí byl pro neplnění zákonné vyživovací povinnosti od října 2006 do července 2008 odsouzen k trestu odnětí svobody s podmíněným odkladem, kdy za uvedené období dlužná částka činila 66 000,- Kč. Rozsudkem Okresního soudu v Pardubicích ze dne 12. 2. 2010, č. j. 4 T 1/2010-70, byl otec pro neplnění zákonné vyživovací povinnost od srpna 2008 do srpna 2009 odsouzen k trestu odnětí svobody v délce trvání 10 měsíců nepodmíněně. Na výživném pro nezletilé děti má dlužit celkem 138 000,- Kč.

Proti otci je u Okresního soudu v Pardubicích, pod. sp. zn. 35 E 162/2010, rovněž vedeno vykonávací řízení pro dlužné výživné.

Stěžovatelka uvádí, že otec nezletilých dětí je nezaměstnaný, předchozí zaměstnání mu zanikla vždy ještě ve zkušební době, o podporu v nezaměstnanosti nepožádal. Pracuje pouze nárazově, dle stěžovatelky tak, aby neměl příjem, který by mohl být výkonem rozhodnutí postižen.

Potřeby nezletilých synů dle svých tvrzení financuje pouze sama stěžovatelka a její manžel, který má rovněž vyživovací povinnost ke dvěma dětem z předchozího manželství. Prarodiče nepřispívají žádným způsobem.

Stěžovatelka napadá vyslovení názoru odvolacího soudu, že vyživovací povinnost přechází na předky tehdy, pokud potomci nemohou své vyživovací povinnosti dostát z objektivních důvodů. Tímto mělo dojít k porušení práva dítěte na rodičovskou výchovou a péči, neboť otec výživné dlouhodobě neplatí, prarodičům povinnost vyživovat vnuky nebyla uložena a finanční prostředky matky nedosahují takové výše, aby nezletilým dětem zajistila životní úroveň nezbytnou pro jejich tělesný, duševní, mravní a sociální rozvoj.

Stěžovatelka dále postupu odvolacího soudu vytýká, že v podstatě ignoruje potřeby dětí, neboť otec sice za neplnění zákonné vyživovací povinnosti ponese trestní odpovědnost, avšak právo nezletilých na výživné nebude naplněno.

V neposlední řadě stěžovatelka uvádí, že vyživovací povinnost otce je nahrazována namísto plnění od vzdálenějších příbuzných plněním od manžela stěžovatelky, kterého k nezletilým dětem nepojí žádný pokrevní vztah.

Dle stěžovatelky tak napadené rozhodnutí toleruje stav, který nemá oporu v zákoně.

S ohledem na uvedené skutečnosti stěžovatelka navrhla, aby Ústavní soud napadený rozsudek zrušil.

Relevantní znění příslušných ustanovení Úmluvy o právech dítěte a Listiny základních práv a svobod, jehož porušení stěžovatelka namítá, je následující :

Čl. 3 Úmluvy o právech dítěte :
Zájem dítěte musí být předním hlediskem při jakékoli činnosti týkající se dětí, ať už uskutečňované veřejnými nebo soukromými zařízeními sociální péče, soudy, správními nebo zákonodárnými orgány.

Státy, které jsou smluvní stranou úmluvy, se zavazují zajistit dítěti takovou ochranu a péči, jaká je nezbytná pro jeho blaho, přičemž berou ohled na práva a povinnosti jeho rodičů, zákonných zástupců nebo jiných jednotlivců právně za něho odpovědných, a činí pro to všechna potřebná zákonodárná a správní opatření.

Státy, které jsou smluvní stranou úmluvy, zabezpečí, aby instituce, služby a zařízení odpovědné za péči a ochranu dětí odpovídaly standardům stanoveným kompetentními úřady, zejména v oblastech bezpečnosti a ochrany zdraví, počtu a vhodnosti svého personálu, jakož i kompetentního dozoru.

Čl. 27 Úmluvy o právech dítěte :
Státy, které jsou smluvní stranou úmluvy, uznávají právo každého dítěte na životní úroveň nezbytnou pro jeho tělesný, duševní duchovní, mravní a sociální rozvoj.

Rodič( e ) nebo jiné osoby, které se o dítě starají, nejsou v rámci svých schopností a finančních možností základní odpovědnost za zabezpečení životních podmínek nezbytných pro rozvoj dítěte.

Státy, které jsou smluvní stranou úmluvy, v souladu s podmínkami daného státu a v rámci svých možností činí potřebná opatření pro poskytování pomoci rodičům a jiným osobám, které se o dítě starají, k uskutečňování tohoto práva a v případě potřeby poskytují materiální pomoc a podpůrné programy, zejména v oblasti zabezpečení potravin šatstva a bydlení.

Státy, které jsou smluvní stranou úmluvy, činí všechna opatření nezbytná k zabezpečení obnovy péče o dítě ze strany rodičů nebo jiných osob, které nesou za dítě finanční odpovědnost, ať už na území státu, který je smluvní stranou úmluvy, nebo v zahraničí. Zejména v těch případech, kdy osoby, které nesou za dítě finanční odpovědnost, žijí v jiném státě než dítě, státy, které jsou smluvní stranou úmluvy, podporují přístup k mezinárodním dohodám nebo uzavírání takových dohod a rovněž tak dosahují jiných odpovídajících dohod.

Čl. 32 odst. 1 Listiny základních práv a svobod :
Rodičovství a rodina jsou pod ochranou zákona. Zvláštní ochrana dětí a mladistvých je zaručena.

Čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod :
Péče o děti a jejich výchova je právem rodičů; děti mají právo na rodičovskou výchovu a péči. Práva rodičů mohou být omezena a nezletilé děti mohou být od rodičů odloučeny proti jejich vůli jen rozhodnutím soudu na základě zákona.

Čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod :
Každý se může domáhat stanoveným postupem svého práva u nezávislého a nestranného soudu a ve stanovených případech u jiného orgánu.

II.

Z předložených rozhodnutí obecných soudů bylo zjištěno, že stěžovatelka podala u Okresního soudu v Pardubicích návrh na určení výživného prarodičům dětí ( konkrétně rodičům otce a matce stěžovatelky ), který odůvodnila tím, že otec stanovené výživné pro nezletilé děti neplatí. Soud prvního stupně návrh stěžovatelky zamítl, neboť uzavřel, že nejsou splněny předpoklady stanovené § 88 odst. 2 zákona o rodině. Uvedl, že určení výživného prarodičům je nadbytečné, a to s ohledem na poměry matky a předpokládané poměry otce. Výživné prarodičů dle soudu prvního stupně má zajišťovat nejomezenější rozsah vyživovací povinnosti, neboť § 90 o rodině stanoví, že právo na výživné přísluší oprávněným pouze tehdy, pokud to nutně potřebují. Nevěrohodnost osoby otce tak dle soudu prvního stupně nemůže být důvodem pro určení výživného prarodičům.

Uvedený rozsudek soudu prvního stupně stěžovatelka napadla odvoláním, v němž mimo jiné uvedla, že ač otec v řízení před soudem prvního stupně projevil snahu dostát své vyživovací povinnosti, jednalo se pouze o účast účelovou s cílem pomoci svým rodičům, aby jim nebyla uložena vyživovací povinnost. Stejně tak dle stěžovatelky mělo být rozhodnutí soudu prvního stupně nepřezkoumatelné, neboť z něj nemá být zřejmé, z jakých důkazů soud prvního stupně vycházel. Stěžovatelka tak navrhla zrušení rozsudku soudu prvního stupně, event. změnu rozsudku ve smyslu určení výživného prarodičům.

Rozsudkem Krajského soudu v Hradci Králové - pobočky v Pardubicích ze dne 28. 1. 2010, č. j. 23 Co 583/2009-280, byl rozsudek soudu prvního stupně potvrzen. Odvolací soud v odůvodnění uvádí, že soud prvního stupně správně aplikoval ustanovení § 88, § 89 a
§ 90 zákona o rodině, resp. po zopakování dokazování sdílí závěr soudu prvního stupně o tom, že v uvedené věci nejsou splněny předpoklady stanovené § 88 odst. 2 zákona o rodině ke vzniku vyživovací povinnosti prarodičů k vnukům. Dle odvolacího soudu toto ustanovení vychází ze skutečnosti, že vyživovací povinnost přechází na předky tehdy, pokud potomci nemohou své vyživovací povinnosti dostát, resp. zákon vychází z objektivní nemožnosti povinných potomků hradit výživné. Otec však, dle názoru odvolacího soudu, se majetkového prospěchu vzdává bez vážného důvodu, a proto je jeho nemožnost platit výživné dána důvody subjektivními. V neposlední řadě odvolací soud uvádí, že není možné, aby vedle sebe obstála dvě rozhodnutí, kdy prvním z nich by byla uložena povinnost platit výživné otci a druhým z nich by byla povinnost platit výživné uložena prarodičům. Pokud by mělo dojít k přechodu povinnosti platit výživné z potomka na předky i v případě nevymahatelnosti výživného pro subjektivní jednání potomka, míjely by se účinkem i trestněprávní prostředky.

III.

Po seznámení s obsahem ústavní stížnosti a napadeným rozsudkem Krajského soudu v Hradci Králové - pobočky v Pardubicích Ústavní soud konstatuje, že návrh stěžovatelky na zrušení napadeného rozsudku je zjevně neopodstatněný. Opodstatněností ústavní stížnosti je v řízení před Ústavním soudem třeba rozumět podmínku, že napadeným rozhodnutím bylo porušeno základní právo nebo svoboda stěžovatele.

Ústavní soud opakovaně zdůrazňuje, že není vrcholem soustavy obecných soudů a zásadně není oprávněn zasahovat do jejich rozhodovací činnosti. Zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen tehdy, shledá-li současně porušení základního práva či svobody.

Právo na soudní ochranu a spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod by bylo porušeno, pokud by komukoliv byla upřena možnost domáhat se svého práva u nezávislého a nestranného soudu, popř. pokud by soud odmítl jednat a rozhodovat o podaném návrhu, event. pokud by zůstal v řízení bez zákonného důvodu nečinný. K takové situaci v posuzované věci nedošlo. Obecný soud se všemi argumenty stěžovatelky řádně zabýval a své rozhodnutí, tedy proč došlo k potvrzení rozsudku soudu prvního stupně, řádně odůvodnil.

K otázce aplikace ustanovení § 88 a násl. zákona o rodině, jež upravují vyživovací povinnost mezi ostatními příbuznými, Ústavní soud uvádí, že obecný soud uvedená ustanovení aplikoval správně, resp. že jeho postup není v rozporu s čl. 3 a 27 Úmluvy o právech dítěte a čl. 32 Listiny základních práv a svobod. Obecný soud v rámci svého rozhodování správně uzavřel, že aplikace ustanovení § 88 zákona o rodině přichází v úvahu pouze tehdy, jsou-li zde objektivní důvody neplnění vyživovací povinnosti rodičem dítěte. K takové situaci však v projednávané věci nedošlo a odvolací soud správně rozhodl tak, že se rozsudek soudu prvního stupně potvrzuje.

Jestliže tedy odvolací soud zmíněnou otázku posoudil odlišně od stěžovatelčina přesvědčení a svá právní posouzení přiměřeným způsobem odůvodnil, jde o právní závěr ústavně nezávislého soudu, do jehož rozhodovací činnosti je ingerence Ústavního soudu nepřípustná.

Ústavní soud dále připomíná, že zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, rozeznává v § 43 odst. 2 písm. a ) jako zvláštní kategorii návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v rámci racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že jde v této fázi o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nedostává charakter řízení meritorního a kontradiktorního.

Vzhledem k tomu, že Ústavním soudem nebylo shledáno žádné porušení ústavně zaručených základních práv a svobod stěžovatele, byla jeho ústavní stížnost, bez přítomnosti účastníků a mimo ústní jednání, odmítnuta jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 20. května 2010

Vojen Güttler, v.r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

č. j. 23 Co 583/2009-280

Krajského soudu

Okresního soudu v Pardubicích

č. j. 19 P 466/2000-221

čl. 3 a 27 Úmluvy o právech dítěte

Okresního soudu

soudem prvního stupně

Krajský soud

soudu prvního stupně

Okresního soudu v Pardubicích

č. j. 4 T 1/2010-70

Okresního soudu v Pardubicích

sp. zn. 35 E 162/2010

odvolacího soudu

odvolacího soudu

Ústavní soud

Úmluvy o právech dítěte

Listiny základních práv a svobod

Čl. 3 Úmluvy o právech dítěte

Čl. 27 Úmluvy o právech dítěte

Okresního soudu

Soud prvního stupně

§ 88 odst. 2 zákona o rodině

soudu prvního stupně

§ 90 o rodině

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soudem prvního stupně

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

soudu prvního stupně

č. j. 23 Co 583/2009-280

soudu prvního stupně

Odvolací soud

soud prvního stupně

§ 88, § 89

§ 90 zákona o rodině

soudu prvního stupně

§ 88 odst. 2 zákona o rodině

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolací soud

Krajského soudu

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavní soud

soudu prvního stupně

§ 88 a násl. zákona o rodině

Ústavní soud

čl. 3 a 27 Úmluvy o právech dítěte

čl. 32 Listiny základních práv a svobod

§ 88 zákona o rodině

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolací soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavním soudem

ve znění pozdějších předpisů


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatele Ing. L. Š., zastoupeného JUDr. Mario Hanákem, advokátem v Moravské Ostravě, Matiční 730/3, proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě č. j. 13 Co 161/2009-790 ze dne 23. září 2009, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včas podanou ústavní stížností brojí stěžovatel proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě č. j. 13 Co 161/2009-790 ze dne 23. září 2009, jímž byl ve výroku I., II. a IV. změněn rozsudek Okresního soudu v Ostravě č. j. P 1226/2003-729 ze dne 31. října 2008 takto : nezletilá dcera Jana ( jedná se o pseudonym ) se odnímá z výchovy otce, do které byla svěřena rozsudkem označeného soudu č. j. P 1225/2003-362 ze dne 24. července 2006 ve znění rozsudku Krajského soudu v Ostravě č. 13 Co 597/2006-419 ze dne 5. prosince 2006, a svěřuje se do výchovy matky; s účinností od 22. 1. 2007 byla matka zproštěna povinnosti platit výživné k rukám stěžovatele; s účinností od 1. 10. 2009 byla stěžovateli stanovena povinnost platit na výživu nezletilé dcery částku 8.000,- Kč měsíčně; dále mu byla stanovena povinnost doplatit dlužné výživné za dobu od 22. 1. 2007 do 30. 9. 2009 ve výši 175.000,- Kč; žádnému z účastníků nebylo přiznáno právo na náhradu nákladů řízení před soudem prvního stupně a před soudem odvolacím; ve výroku o povinnosti matky zaplatit České republice náklady řízení v částce 20.462,- Kč byl rozsudek soudu prvního stupně zrušen a věc mu byla vrácena k dalšímu řízení. Předchozím, výše citovaným rozsudkem Okresního soudu v Ostravě č. j. P 1226/2003-729 ze dne 31. října 2008 byl zamítnut návrh matky na novou úpravu rodičovské odpovědnosti k nezletilé dceři Janě, bylo jí stanoveno výživné částkou 1.700,- Kč měsíčně a uložena povinnost nahradit náklady řízení státu.

Napadeným rozhodnutím Krajského soudu v Ostravě došlo podle názoru stěžovatele k porušení ustanovení čl. 36 odst. 1, čl. 38 odst. 2 a čl. 40 odst. 3 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), čl. 90 a 95 odst. 1 Ústavy ČR a konečně čl. 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen "Úmluva" ).

Porušení svých základních práv spatřuje stěžovatel zejména v následujících skutečnostech.

Stěžovatel zdůraznil, že se jedná o vleklý spor mezi rodiči nezletilé Jany, v němž byla dcera nejdříve rozsudkem ze dne 17. 9. 2004 svěřena do výchovy matce; dále byly projednávány návrhy na předběžná opatření týkající se především úpravy styku otce s nezletilou. Vzhledem k tomu, že matka odmítala jakkoliv respektovat rozhodnutí soudu o úpravě styku s otcem, podal stěžovatel 30. 9. 2005 návrh na výkon rozhodnutí, který byl prováděn. Protože matka nerespektovala ani tato rozhodnutí, podal stěžovatel návrh na novou úpravu výkonu rodičovské odpovědnosti; rozsudkem Okresního soudu v Ostravě č. j. P 1225/2003-362 ze dne 24. července 2006 ve spojení s rozsudkem Krajského soudu v Ostravě č. 13 Co 597/2006-419 ze dne 5. prosince 2006 byla dcera odňata z výchovy matky a svěřena do výchovy stěžovatele. Toto rozhodnutí bylo vydáno na základě obsáhlého důkazního řízení s několika znaleckými posudky, přičemž znalci se shodli na tom, že u dcery vzniká syndrom zavrženého rodiče, a to zvláště vlivem přístupu matky. Ústavní stížnost, kterou proti těmto rozsudkům podala matka, byla Ústavním soudem dne 11. 12. 2007 odmítnuta.

Stěžovatel neustále vyvíjel snahu naplnit citovaný rozsudek soudu prvního stupně, a to nejprve standardním způsobem, tj. prostřednictvím návrhu na výkon rozhodnutí. Matce byla za neuskutečněné styky dítěte s otcem ukládány pokuty, které však rovněž nerespektovala. Stěžovatel proto podal na matku trestní oznámení pro podezření ze spáchání trestného činu maření výkonu úředního rozhodnutí, na jehož základě byla matka pro tento trestný čin odsouzena k podmíněnému trestu odnětí svobody v trvání 3 měsíců se zkušební dobou jednoho roku ( rozsudek nabyl právní moci dne 11. 1. 2008 ). Matka však ani poté nerespektovala žádné rozhodnutí soudu a stěžovatel byl nucen podat opětovné trestní oznámení pro pokračující trestný čin maření výkonu úředního rozhodnutí. Matka byla pak odsouzena k nepodmíněnému trestu odnětí svobody v délce jednoho měsíce. Vzhledem k projednávanému dovolání však toto řízení není ukončeno.

Matka opětovně podala dne 24. 1. 2007 návrh na novou úpravu práv a povinností k nezletilé Janě s tím, aby byla dívka odňata z péče otce a svěřena do výchovy matce a otci stanoveno výživné. Soud prvního stupně na základě širokého projednání věci a se zřetelem k odborným psychiatricko-psychologickým vyšetřením dospěl k závěru, že je vhodnější nechat nezletilou dceru ve výchově otce za realizace širokého kontaktu s matkou. K odvolání matky ve věci jednal Krajský soud v Ostravě. V rámci odvolacího řízení však nebyl prakticky proveden žádný důkaz, který by mohl podstatným způsobem změnit skutkové okolnosti zjištěné nalézacím soudem. Krajský soud bez dalšího dokazování a bez např. dodatečného výslechu znalců dovodil, že se dosavadní výchovy nezletilé v prostředí u otce neosvědčila a že je zcela přirozené, že došlo k výraznému přimknutí k matce. Stěžovatel zdůraznil, že na takovém stavu nemá vinu, protože se snažil využívat všech prostředků k tomu, aby se mohl stýkat se svou dcerou, ale snažil se přistupovat k věci citlivě tak, aby nebyl narušen psychický vývoj dítěte. Vytýká odvolacímu soudu především to, že rozhodl, aniž by respektoval ústavně judikovanou zásadu tzv. relativní nezměnitelnosti důkazu nalézacího soudu, neprovedl ve věci prakticky žádné nové dokazování a změnil zásadním způsobem rozhodování všech předchozích soudů, aniž by k tomu měl jakýkoliv věcný či právně relevantní podklad. Odvolacímu soudu dále vytýká i to, že svým nezákonným postupem v podstatě legalizoval zpětně postup matky, která po dobu téměř čtyř let nerespektovala žádné soudní rozhodnutí. Ve svých důsledcích mu nebyl soud schopen zabezpečit realizaci jeho základního ústavního práva, tj. zajištění ochrany soukromého a rodinného života.

Stěžovatel současně navrhl, aby Ústavní soud projednal věc mimo pořadí a odložil vykonatelnost napadeného rozhodnutí.

II.

Krajský soud v Ostravě ve svém vyjádření k ústavní stížnosti uvedl, že rozhodl na základě dostatečně objasněného skutkového stavu, tudíž bez potřeby dokazování dále naplňovat výslechem znalců. Poukázal na napadené rozhodnutí, v němž jsou podrobně uvedeny důvody, které k jeho rozhodnutí vedly. Zdůraznil, že se v posuzované věci nejedná o "respektování vytvořeného faktického stavu za každou cenu", ale že pro tento druh řízení je prioritním hlediskem zájem nezletilého dítěte, nikoliv zájem rodičů, či vyvozování důsledků z toho, který z rodičů rozpor faktického stavu se stavem právním způsobil. Za tohoto stavu nevzal Ústavní soud uvedené vyjádření za základ svého rozhodnutí, neboť nic nového - oproti napadenému rozhodnutí - nepřinášelo.

III.

K posouzení ústavní stížnosti si Ústavní soud vyžádal spis sp. zn. P 1226/2003 vedený u Okresního soudu v Ostravě. Ze spisu zjistil, že Okresní soud v Ostravě rozhodoval o nové úpravě výkonu rodičovské zodpovědnosti na návrh matky nezletilé Jany. Rozsudkem č. j. P 1226/2003-729 ze dne 31. 10. 2008 tento návrh zamítl a rozhodl o zvýšení výživného stanoveného matce na částku 1.700,- Kč; současně uložil matce povinnost zaplatit státu na nákladech řízení částku 20.462,- Kč. Obsáhle rekapituloval zjištěný skutkový stav a posuzoval rodinné výchovné prostředí na straně matky i otce. Dospěl k závěru, že nedošlo ke změně poměrů, které by opravňovaly změnit předchozí rozsudek označeného soudu č. j. P 1226/2003-369 ze dne 24. 7. 2006 ve spojení s rozsudkem Krajského soudu v Ostravě č. j. 13 Co 597/2006-419 ze dne 5. 12. 2006, jímž byla nezletilé Jana odňata z výchovy matky a svěřena do výchovy otce ( stěžovatele ). Dále uvedl, že matka stále brání v kontaktu otce s dcerou a dítě otci na základě označeného rozsudku nepředala; k předání dítěte došlo až na základě nařízeného výkonu rozhodnutí, avšak pouze na jeden den, protože matka si následující den pro dceru přišla ( návštěva na víkend ) a dcera se již k otci nevrátila. Od té doby matka opět kontakty znemožňuje, i když se k nim zavázala i v průběhu ústního jednání. Uvedl dále, že matka bezesporu zabezpečuje výchovu dítěte řádně, má zájem na rozvíjení osobnosti dítěte, avšak svou rodičovskou roli nezvládá právě v tom, že neumožňuje dítěti styky s otcem, s otcem nekooperuje, odmítá komunikaci a s nezletilou dcerou rozebírá své životní zážitky s otcem a průběh soudního řízení, což nezletilou v jejím vztahu k otci přímo ovlivňuje. Soud prvního stupně rovněž uvedl, že vzal v úvahu i vyjádření nezletilé Jany, která opakovaně projevuje přání zůstat s matkou, ale vzhledem k celkovému kontextu situace, v níž dcera vyrůstá, nemohl toto vyjádření vzít přímo za základ svého rozhodnutí.

Proti rozsudku soudu prvního stupně podala matka odvolání, jemuž Krajský soud v Ostravě rozsudkem č. j. 13 Co 161/2009-790 ze dne 23. 9. 2009 vyhověl. Změnil rozsudek soudu prvního stupně ve výrocích I, II a IV a nezletilou Janu odňal z výchovy otce, do které byla svěřena rozsudkem Okresního soudu v Ostravě č. j. P 1226/2003-362 ze dne 24. 7. 2006, a svěřil ji do výchovy matce; matku od 22. 1. 2007 zprostil povinnosti platit k rukám otce na výživu nezletilé Jany částku 900,- Kč měsíčně; s účinností od 1. 10. 2009 uložil stěžovateli povinnost platit výživné na nezletilou dceru ve výši 8.000,- Kč měsíčně a současně mu uložil povinnost doplatit dlužné výživné za dobu od 22. 1. 2007 do 30. 9. 2009 ve výši 175.000,- Kč. Ve výroku III pak byl rozsudek soudu prvního stupně zrušen a věc mu byla vrácena k dalšímu řízení. V odůvodnění svého rozsudku Krajský soud v Ostravě uvedl, že skutková zjištění soudu prvního stupně přejímá - po jejich přezkoumání - jako v zásadě správná i pro řízení odvolací. Dále rozebral skutečnosti, které po doplnění dokazování vzal za prokázané a dovodil, že po vydání rozhodnutí soudu prvního stupně ke změně situace nedošlo. Uvedl, že nezletilá Jana se nadále nachází v péči matky a v roce 2009 se sešla se stěžovatelem třikrát; v únoru 2009 při schůzce v kavárně z iniciativy matky, která si přála, aby dceři vysvětlil svůj postoj k věci včetně toho, proč má matka jít do vězení; dále při oslavě narozenin dědečka z otcovy strany a v srpnu 2009 v cukrárně. V roce 2008 se stěžovatel s dcerou nesetkal s výjimkou vyšetření u znalce. Soud odvolací rekapituloval i dřívější kontakty a konzultace stěžovatele a matky nezletilé Jany prostřednictvím Krizového centra pro děti a rodinu. Dále konstatoval, že matka nezletilé byla rozsudkem Okresního soudu v Ostravě sp. zn. 1 T 37/2008 ze dne 30. 6. 2008 ve znění rozsudku Krajského soudu v Ostravě č. j. 3 To 686/2008-174 ze dne 16. 1. 2009 uznána vinnou, že v době od 22. 5. 2007 do 11. 12. 2007 stěžovateli úmyslně nepředala do výchovy jeho dceru nezletilou Janu, přestože dne 9. 3. 2007 došlo k realizaci odnětí nezletilé a jejímu předání otci. Dne 10. 3. 2007 po dohodě s otcem si nezletilou dceru odvedla na návštěvu s tím, že mu ji předá zpět dne 12. 3. 2007, což však již neučinila a nadále brání stěžovateli ve styku s dcerou; tím spáchala trestný čin maření výkonu úředního rozhodnutí a byla odsouzena k trestu odnětí svobody v trvání dvou měsíců s podmíněným odkladem na zkušební dobu jednoho roku. Dále odvolací soud konstatoval současnou situaci, kdy nezletilá Jana bydlí s matkou a navštěvuje Jazykové gymnázium v Ostravě. O rodinné situaci dcera příliš nehovoří, o otci mluvila nerada, o matce se vyjadřovala velmi pozitivně. Dále prohlásil, že matka otce průběžně telefonicky informuje o vývoji dcery a je toho názoru, že nezletilá má právo vědět, jak se věci vyvíjejí, a proto ji s každým krokem, který otec proti matce podniká, seznamuje. Odvolací soud se dále zabýval otázkou zdravotního stavu nezletilé Jany a konstatoval, že je v péči neurologické ambulance. V rámci odvolacího řízení vedl s nezletilou rozhovor i kolizní opatrovník, v němž dcera opakovaně potvrdila, že bydlení s matkou jí zcela vyhovuje a i nadále si přeje bydlet s ní ( pozn. : to bylo 11. 9. 2009 ). Vyhovuje jí, že se s otcem měla možnost vidět u různých příležitostí a chtěla by, aby to tak zůstalo i do budoucna. Nebyla schopna uvést, jak časté kontakty by si s otcem představovala, protože koníčky jí zaplní všechen volný čas. Nedokázala vysvětlit, proč si na otce nemůže vyhradit určitý den v týdnu či měsíci, aby se sešli. Závěrem pohovoru se rozplakala a sdělila, že kdyby ji otec měl opravdu rád, tak by nechtěl, aby mamku zavřeli do vězení.

Odvolací soud opřel své závěry o stanovisko, že z širšího pohledu - na rozdíl od názoru soudu prvního stupně - došlo ke změně poměrů zcela zásadním způsobem. V roce 2008 bylo rozhodováno o změně výchovy za situace, kdy nezletilá Jana byla svěřena do výchovy matky a stěžovatel neměl možnost svou rodičovskou zodpovědnost vykonávat jinak než formou styku, kterému matka svévolně bránila. V nynějším řízení je však rozhodováno za situace, kdy od 22. 1. 2007 je v právní moci rozsudek, jímž byla nezletilá Jana odňata z výchovy matky a svěřena do výchovy otce; tento rozsudek však nebyl naplněn, protože ho matka dobrovolně nerespektovala a po provedeném výkonu rozhodnutí dne 9. 3. 2007, kdy byla nezletilá Jana otci - stěžovateli předána do péče, se ihned následující den ocitla opět v péči matky ( byť pod záminkou návštěvy na víkend ) a od té doby se stěžovatel předání nezletilé Jany cestou výkonu rozhodnutí nedomáhal. Změna výchovy podle původního rozsudku tedy nebyla realizována a v rozporu s právním stavem se nezletilá Jana po celou dobu od poslední úpravy výkonu rodičovské odpovědnosti nachází v péči matky. Za daného stavu odvolací soud poukázal na to, že lze stěží dovodit, že se výchova nezletilé Jany v prostředí u otce osvědčila a že je v jejím zájmu, aby setrvala ve výchově otce, s nímž měla za celou dobu pouze ojedinělý kontakt, a je tudíž zcela přirozené, že u ní došlo k ještě výraznějšímu přimknutí k matce. Dále odvolací soud odkázal i na změnu představ samotné nezletilé Jany, která v současné době opakovaně vyjadřuje přání žít s matkou, zatímco její vztah k otci je rozporuplný a do jisté míry poznamenaný trestním stíháním matky, i když je nesporné, že její postoj je ovlivněn i negativním nastavením matky vůči otci; to však nic nemění na tom, že nezletilá Jana je ve věku, kdy je nutno k jejímu stanovisku v dané věci přihlížet.

Ústavní soud dále ze spisu I. ÚS 691/07 zjistil, že jeho usnesením ze dne 11. 12. 2007 byla ústavní stížnost matky Ing. J. F. proti rozhodnutím obecných soudů - jimiž byla nezl. Jana svěřena do výchovy otce a matce byla uložena pokuta za nerealizovaný styk otce s dítětem - odmítnuta. Ústavní soud se opřel o přesvědčivá rozhodnutí obecných soudů, které měly k dispozici, řadu důkazů, jimiž své tehdejší rozhodnutí odůvodnily.

IV.

Ústavní soud již mnohokrát ve svých rozhodnutích konstatoval, že není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů. Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení jeho základních práv či svobod chráněných ústavním pořádkem. Vzhledem k tomu, že se stěžovatel v podstatě dovolával ochrany svého základního práva na spravedlivý proces, přezkoumal Ústavní soud z tohoto hlediska napadená rozhodnutí i řízení jim předcházející a dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Jádrem ústavní stížnosti je nesouhlas otce s rozhodnutím odvolacího soudu, který změnil rozsudek soudu prvního stupně a nezletilou Janu svěřil do výchovy matky a stěžovateli stanovil povinnost přispívat na její výchovu a výživu. Stěžovatel v podstatě namítal, že odvolací soud neprovedl žádné doplňující dokazování, které by mohlo podstatným způsobem změnit skutkové okolnosti zjištěné soudem prvního stupně. Této námitce stěžovatele však nelze plně přisvědčit. Jak vyplývá ze spisu, který si Ústavní k posouzení ústavní stížnosti vyžádal, odvolací soud částečně doplnil dokazování, zejména pak o zprávu o výdělcích matky i otce, dále také o zprávu opatrovníka ( č.l. 767-768, 777 ), o zprávu školy ( č.l. 769 ) - která vyzněla velmi pozitivně ve prospěch matky a její spolupráce se školou - a o zprávu Fakultní nemocnice Ostrava ( č.l. 770-775 ). Uvedené zprávy byly čteny při ústním jednání u odvolacího soudu dne 15. 9. 2009 ( č.l. 778-780 ). Při tomto ústním jednání byl také proveden doplňující výslech matky i otce ( stěžovatele ). Z protokolu o ústním jednání také vyplývá, že stěžovatel další důkazy nenavrhoval.

Odvolací soud při svém rozhodování opřeném o skutkové okolnosti, které jsou bezpečně podloženy provedenými důkazy, postupoval podle základní zásady uplatňované pro posuzování otázek spojených s výchovou a výživou nezletilých dětí. Zkoumal, jaké řešení je v zájmu dítěte, jestliže při rozhodování o svěření dítěte do výchovy jednoho z rodičů se nelze opřít o jejich dohodu či o případné jakékoliv smírné či kompromisní stanovisko rodičů. Nelze v žádném případě dopustit, aby neshody mezi rodiči negativně ovlivňovaly zdravý vývoj dítěte, zejména po jeho stránce psychické. Nezletilá Jana je již dospívající dívka ( nar. 1995 ), takže je schopna svůj vlastní názor vyjádřit. Pro dokreslení tohoto závěru lze uvést její stanovisko, zjištěné při pohovoru s orgánem sociálně právní ochrany dětí dne 11. 9. 2009 ( č.l. 777 ): "Bez přítomnosti matky následně sdělila, že od září 2009 nastoupila do primy na jazykové gymnázium Čs. exilu v Ostravě - Porubě, kde byla přijata se svými studijními výsledky jako druhá nejlepší. Studuje francouzský a anglický jazyk. Od září 2009 začala navštěvovat se svým psem kynologický kroužek a téměř veškerý volný čas věnuje jízdě na koni. Opakovaně potvrdila, že bydlení s matkou jí zcela vyhovuje a i nadále si přeje bydlet s ní. Vyhovuje jí, že se s otcem měla možnost vidět u různých příležitostí a chtěla by, aby to takto zůstalo i do budoucna. Není schopna sdělit, jak často by si představovala se s otcem stýkat pravidelněji, uvedla, že její koníčky jí zaplní veškerý volný čas, který tak rychle plyne, že na otce si tímto ani nevzpomene. Uvedla, že otec má na ni emailovou adresu i mobilní číslo, volal jí a jednou si psali. Nedokázala vysvětlit, proč si nemůže na otce vyhradit určitý den v týdnu či měsíci, aby se sešli třeba i na neutrální půdě a popovídali si, co je nového apod. Závěrem pohovoru se však rozplakala a sdělila, že kdyby ji měl otec opravdu rád, tak by nechtěl, aby mamku zavřeli do vězení."

V předmětné věci dospěl Ústavní soud k závěru, že odvolací soud postupoval v rámci daném příslušnými procesními předpisy. Aplikoval běžné právo ústavněkonformním způsobem, nedopustil se svévolného jednání a mezi skutkovými zjištěními a právními závěry z nich vyvozenými, neexistuje ani extrémní rozpor ve smyslu ustálené judikatury Ústavního soudu. Napadené rozhodnutí je tedy i z hlediska ústavněprávního plně přijatelné. Není pak úkolem Ústavního soudu, aby nahrazoval rozhodnutí obecného soudu, který bude případně znovu - v pozdější době - rozhodovat o úpravě práv a povinností obou rodičů k nezletilé, jestliže se poměry opět změní.

Ústavní soud přirozeně reflektoval skutečnost, že to byla matka, která dlouhodobě vytvořila protiprávní stav tím, že předchozí soudní rozhodnutí o výchově dítěte nerespektovala. Na druhé straně však akcentuje - jak je uvedeno výše - mimořádnou citlivost věci, neboť jde o změnu výchovy u dívky, které je již téměř patnáct let a jež projevila jednoznačné přání zůstat ve výchově u matky. Právě tato skutečnost - při zvažování pro a proti - se nakonec prakticky jevila jako rohzodující.

Za tohoto stavu dospěl Ústavní soud k závěru, že napadeným rozhodnutím k porušení základních práv, jichž se stěžovatel dovolává, zjevně nedošlo.

Ústavnímu soudu proto nezbylo než ústavní stížnost podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, jako návrh zjevně neopodstatněný odmítnout. Se zřetelem k tomu nepřipadá v úvahu ani odložení vykonatelnosti napadeného rozhodnutí.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 6. května 2010

Vojen Guttler v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 13 Co 161/2009-790

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 13 Co 161/2009-790

Okresního soudu v Ostravě

č. j. P 1226/2003-729

č. j. P 1225/2003-362

Krajského soudu v Ostravě

č. 13 Co 597/2006-419

soudem prvního stupně

soudem odvolacím

soudu prvního stupně

Okresního soudu v Ostravě

č. j. P 1226/2003-729

Krajského soudu v Ostravě

čl. 90 a 95 odst. 1 Ústavy ČR

Okresního soudu v Ostravě

č. j. P 1225/2003-362

Krajského soudu v Ostravě

č. 13 Co 597/2006-419

Ústavním soudem

soudu prvního stupně

Soud prvního stupně

Krajský soud

Krajský soud

odvolacímu soudu

Odvolacímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. P 1226/20

Okresního soudu v Ostravě

Okresní soud v Ostravě

č. j. P 1226/2003-729

č. j. P 1226/2003-369

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 13 Co 597/2006-419

Soud prvního stupně

soudu prvního stupně

Krajský soud v Ostravě

č. j. 13 Co 161/2009-790

soudu prvního stupně

Okresního soudu v Ostravě

soudu prvního stupně

Krajský soud

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Soud odvolací

Okresního soudu v Ostravě

sp. zn. 1 T 37/2008

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 3 To 686/2008-174

odvolací soud

Odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolací soud

odvolací soud

Ústavní soud

I. ÚS 691/07

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

odvolací soud

soudem prvního stupně

odvolací soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

odvolací soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud v senátu složeném z předsedy Stanislava Balíka a soudců Dagmar Lastovecké a Jiřího Nykodýma rozhodl mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků řízení o návrhu stěžovatelky Ing. H. M., zastoupené Mgr. Ondřejem Pustějovským, advokátem, se sídlem Zahradní 8, 370 05 České Budějovice, směřující proti rozsudku Nejvyššího soudu ČR ze dne 18. 10. 2011, č. j. 26 Cdo 644/2011-131, a rozsudku Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 11. 11. 2010, č. j. 19 Co 2306/2010-114, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Stěžovatelka se obrátila na Ústavní soud s návrhem na zrušení v záhlaví označených rozhodnutí s tím, že se jimi cítí dotčena ve svých ústavně garantovaných právech. Konkrétně namítá porušení základního práva na spravedlivý proces, které je zakotveno v čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ). Dále tvrdí, že došlo k porušení čl. 90 Ústavy České republiky ( dále jen "Ústava" ).

Stěžovatelka se obrátila na soud žalobou, kterou se domáhala určení neplatnosti úkonu jednostranného zvyšování nájemného podle zákona č. 107/2006 Sb., o jednostranném zvyšování nájemného z bytu a změně zákona 40/1964 Sb. ( dále jen "zákon č. 107/2006 Sb." ). Žalobu posléze upravila tak, že požadovala vrácení přeplatku nájemného v přesně specifikované výši. V dalším průběhu řízení, a to již prostřednictvím svého právního zástupce, upravila petit žaloby tak, že se domáhala určení neplatnosti zápočtu ceny nájmu plynoucí ze smlouvy o půjčce, kterou uzavřela se žalovaným Městem České Budějovice ( dále jen "žalovaný" ), v rozsahu převyšujícím částku vypočtenou podle tehdy platné vyhlášky č. 176/1993 Sb. Stěžovatelka totiž se žalovaným nejprve uzavřela dne 12. 4. 2001 smlouvu o půjčce, na základě které mu poskytla bezúročně částku 470.000 Kč s tím, že po jejím složení na účet žalovaného s ní bude uzavřena nájemní smlouva na konkrétní ve smlouvě přesně popsaný byt. Žalovaný se zavázal půjčku uhradit v pravidelných měsíčních splátkách odpovídajících měsíční úhradě za užívání bytu včetně úhrady za služby spojené s užíváním uvedeného bytu, a to nejpozději do dvaceti let po podpisu smlouvy o půjčce. Po složení částky 470.000 Kč uzavřela stěžovatelka se žalovaným nájemní smlouvu na uvedený byt na dobu neurčitou s tím, že výše nájemného může být pronajímatelem jednostranně změněna při změně cenových předpisů. Žalovaný po účinnosti zákona č. 107/2006 Sb. začal podle tohoto předpisu nájemné jednostranně upravovat, s čímž stěžovatelka vyjádřila nesouhlas s odůvodněním, že podle ustanovení § 1 odst. 2, písm. b ) tento zákon na její byt nedopadá, neboť byl postaven z části za prostředky z dotace ze státního rozpočtu.

Okresní soud v Českých Budějovicích jako soud prvního stupně rozsudkem ze dne 9. 7. 2010, č. j. 14 C 176/2009-92, žalobě vyhověl. Shledal, že stěžovatelka má naléhavý právní zájem na žalovaném určení, "když bez určení skutečné výše zápočtu by se žalobkyně dostala do situace, kdy by z pohledu žalovaného byla půjčka žalobkyní žalovanému poskytnutá již splněna, a žalovaný by se na žalobkyni domáhal placení nájmu, případně by žalobkyně musela nést důsledky neplacení nájemného spočívající v možnosti přijít o předmětný byt, když neplacení nájemného by bylo bráno jako důvod ukončení nájmu".

Z podnětu odvolání žalovaného ve věci rozhodoval odvolací soud ústavní stížností napadeným rozsudkem. Rozsudek soudu prvního stupně ve výroku ve věci samé a ve výroku o náhradě nákladů změnil tak, že žalobu zamítl a nově rozhodl o nákladech řízení. Úvaha odvolacího soudu byla následující. Tím, že stěžovatelka nepodala žalobu o určení neplatnosti zvýšení nájemného podle ustanovení § 3 odst. 6 zák. č. 107/2006 Sb., kde není třeba prokazovat naléhavý právní zájem na určení, neboť možnost takové žaloby vyplývá přímo ze zákona, musela naléhavý právní zájem na žalovaném určení prokazovat. K zániku pohledávky započtením dochází za předpokladu právního úkonu započtení a za předpokladu, že se střetly vzájemné pohledávky dlužníka a věřitele. Pokud stěžovatelka žalovala na určení neplatnosti zápočtu jako jednostranného právního úkonu, muselo by být nejprve posouzeno, zda takový projev vůle byl učiněn, což z obsahu spisu nevyplývá, zda má obecné náležitosti právního úkonu, zda se dostal do dispozice stěžovatelky, zda a v jaké výši vznikla započítávaná pohledávka a zda se započítávané pohledávky střetly. K tomu ale podaná žaloba nesměřovala. Určení, že zápočty splátek žalovaného plynoucí ze smlouvy o půjčce ze dne 12. 4. 2001 proti úhradám nájemného určeného nájemní smlouvou z 1. 7. 2001 v rozsahu, v němž převyšují částku 2.187,50, jak bylo nakonec žalobní žádání upraveno, nevede k určení celkové výše zápočtu, a na takovém určení proto nemůže mít stěžovatelka naléhavý právní zájem.

Proti rozsudku odvolacího soud podala stěžovatelka dovolání, které dovolací soud rozsudkem ze dne 18. 10. 2011, č. j. 26 Cdo 644/2011-131, zamítl. V odůvodnění svého rozhodnutí se zcela ztotožnil s názorem odvolacího soudu a pouze doplnil jeho argumentaci v otázce výkladu pojmu "naléhavý právní zájem" citací judikatury Nejvyššího soudu a Ústavního soudu. Dále uvedl, že v této věci jediným prostředkem způsobilým zjednat jistotu v otázce zvýšení nájmu, je žaloba podle ustanovení § 3 odst. 6 zák. č. 107/2006 Sb.

Stěžovatelka rozsudky dovolacího soudu a odvolacího soudu napadla ústavní stížností. V ní zopakovala argumentaci, kterou uplatnila v řízení před obecnými soudy. Porušení svých ústavně chráněných práv spatřuje ve skutečnosti, že se soudy nevypořádaly s námitkou, že jednostranné zvyšování nájmu podle zákona č. 107/2006 Sb. na její byt nelze použít, neboť se jedná o byt, jehož výstavba byla povolena po 30. červnu 1993 a na jeho financování byla žalovanému poskytnuta dotace z prostředků státního rozpočtu. Na takový byt se podle ustanovení § 1 odst. 2, písm. b ) zákon č. 107/2006 Sb. nevztahuje.

Ústavní soud předesílá, že zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon" ), rozeznává v § 43 odst. 2 písm. a ) jako zvláštní kategorii návrhů, návrhy zjevně neopodstatněné. Tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem.

Jak Ústavní soud již mnohokráte zdůraznil, není zásadně oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy. Postavení Ústavního soudu uvnitř soudní moci vymezuje článek 83 Ústavy České republiky tak, že jde o orgán ochrany ústavnosti. Postup v soudním řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu, výklad práva a jeho aplikace, jsou při řešení konkrétního případu záležitostí obecných soudů, které jsou součástí soudní soustavy podle čl. 91 odst. 1 Ústavy. To platí jak pro otázky vztahující se k předmětu sporu, tak i pro hodnocení otázek procesních. Pouze v případě, že by právní závěry obecných soudů byly v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními nebo z nich v žádné možné interpretaci odůvodnění soudního rozhodnutí nevyplývaly, bylo by takové rozhodnutí možno považovat za odporující článku 36 odst. 1 Listiny a článku 1 Ústavy.

Ústavní soud přezkoumal ústavní stížnost a obsah spisu Okresního soudu v Českých Budějovicích sp. zn. 14 C 176/2009, který si za tím účelem opatřil, a dospěl k závěru, že není opodstatněná. Z námitek uvedených v ústavní stížnosti je totiž zřejmé, že stěžovatelka se ze strany Ústavního soudu domáhá přehodnocení závěrů obecných soudů způsobem, který by měl nasvědčit opodstatněnosti jejího právního názoru, přičemž v ústavní stížnosti uvádí tytéž argumenty, se kterými se již obecné soudy vypořádaly. Ústavní soud tak staví právě do role další odvolací instance, která mu, jak bylo uvedeno, nepřísluší.

Ústavní soud ověřil, že ve věci bylo provedeno zákonu odpovídající dokazování, na jehož základě byl dostatečně zjištěn skutkový stav, který opravňoval obecné soudy k přijetí rozhodnutí. Ústavní soud zdůrazňuje, že jak ve své judikatuře mnohokrát konstatoval, postup v soudním řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu, výklad jiných než ústavních předpisů, jakož i jejich aplikace při řešení konkrétních případů, jsou záležitostí obecných soudů. Ústavní soud neposuzuje tedy zákonnost vydaných rozhodnutí ( pokud jimi není porušeno ústavně zaručené právo ), neboť to přísluší obecným soudům. K zásahu do základního práva stěžovatelky by došlo za předpokladu, že by výklad obecných soudů byl v rozporu s kogentním ustanovením zákona, nebo by byl extrémně formalistický, v důsledku čehož by výsledné rozhodnutí bylo celospolečensky vnímáno jako nespravedlivé.

Argumentace stěžovatelky se míjí s důvody, které vedly oba soudy k zamítnutí určovací žaloby. Ty nespočívaly v otázce, zda na nájemní vztah stěžovatelky lze či nelze použít zákon č. 107/2006 Sb., ale v posouzení otázky, zda stěžovatelka měla či neměla naléhavý zájem na určení, jehož se podanou žalobou domáhala. Posouzení této otázky je věcí obecných soudů a Ústavní soud by do jejich rozhodování mohl zasáhnout jen tehdy, pokud by pro to byly splněny shora uvedené podmínky, tedy, že by jejich závěr byl v rozporu s kogentním ustanovením zákona nebo by byl extrémně formalistický. O takovou situaci by mohlo jít, pokud by důvodem pro zamítnutí žaloby byla chybná aplikace ustanovení § 1 odst. 2 písm. b ) zákona 107/2006 Sb., které má nepochybně kogentní povahu. Protože však důvodem pro zamítnutí žaloby toto ustanovení nebylo, nemohl se touto otázkou Ústavní soud dále zabývat. To platí i o poznámce Nejvyššího soudu, který jako obiter dictum uvedl, že jediným prostředkem způsobilým zjednat jistotu v dotčeném právním vztahu, je žaloba na určení neplatnosti zvýšení nájemného podle ustanovení § 3 odst. 6 zákona č.107/2006 Sb.

Pokud pak jde o výklad "naléhavosti právního zájmu", tak jak byl pojat oběma soudy, nemá Ústavní soud k tomuto výklad žádné výhrady, neboť zcela shodně se k této otázce vyjádřil v řadě svých rozhodnutí, např. v klíčovém stanovisku Pl. ÚS-st. 21/05 nebo v nálezu sp. zn. III. ÚS 17/95, na který se odvolává v odůvodnění rozhodnutí Nejvyšší soud. Interpretace obsahu určení, kterého se stěžovatelka domáhala, tak, jak ji provedl Krajský soud a s níž se ztotožnil Nejvyšší soud, je věcná a logická. Takto pojaté určení totiž neřeší podstatu sporu mezi stěžovatelkou a žalovaným. I kdyby obecné soudy takové žalobě vyhověly, nebylo by na jisto postaveno, v jaké výši má stěžovatelka pohledávku vůči žalovanému, což by v poměrech souzeného sporu mohl být jediný právní zájem, který by bylo možno označit za naléhavý, a to jen do okamžiku, než by nastaly podmínky pro žalobu na plnění.

Ústavní soud uzavírá, že se v předmětné věci jedná pouze o výklad a aplikaci běžného práva, které ústavněprávní roviny nedosahují. Obecné soudy zaujaly v souladu se zásadou nezávislosti soudní moci právní názor, který má oporu ve skutkovém stavu. Námitkami stěžovatelky se náležitě v souladu s příslušnými ustanoveními občanského soudního řádu zabývaly a svůj postup řádně odůvodnily. Právo na spravedlivý proces, jehož porušení se stěžovatelka dovolává, neznamená, že je jednotlivci zaručováno přímo a bezprostředně právo na rozhodnutí odpovídající jeho názoru, ale je mu zajišťováno právo na spravedlivé občanské soudní řízení, v němž se uplatňují všechny zásady správného soudního rozhodování podle zákona a v souladu s ústavními principy. Stěžovatelka měla a nepochybně využila možnosti uplatnit v řízení u příslušných soudů všechny procesní prostředky k obraně svého práva. Skutečnost, že obecné soudy svá rozhodnutí opřely o právní názor, se kterým se stěžovatelka neztotožňuje, nezakládá sama o sobě odůvodněnost ústavní stížnosti.

Vzhledem k tomu, že obecné soudy rozhodovaly v souladu s principy hlavy páté Listiny a jejich rozhodnutí nevybočila z mezí ústavnosti, byl návrh dle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona odmítnut jako zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 23. února 2012

Stanislav Balík, v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Nejvyššího soudu ČR

č. j. 26 Cdo 644/2011-131

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č. j. 19 Co 2306/2010-114

Ústavní soud

čl. 90 Ústavy České republiky

č. 107/2006 Sb.

40/1964 Sb.

č. 176/1993 Sb.

č. 107/2006 Sb.

§ 1 odst. 2, písm. b )

Okresní soud v Českých Budějovicích

soud prvního stupně

č. j. 14 C 176/2009-92

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 3 odst. 6 zák. č. 107/2006 Sb.

odvolacího soud

dovolací soud

č. j. 26 Cdo 644/2011-131

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

Ústavního soudu

§ 3 odst. 6 zák. č. 107/2006 Sb.

dovolacího soudu

odvolacího soudu

č. 107/2006 Sb.

Ústavní soud

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu

článek 83 Ústavy České republiky

čl. 91 odst. 1 Ústavy

článku 36 odst. 1 Listiny

článku 1 Ústavy

Ústavní soud

Okresního soudu v Českých Budějovicích

sp. zn. 14 C 176/2009

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

č. 107/2006 Sb.

Ústavní soud

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

§ 3 odst. 6 zákona č.107/2006 Sb.

Ústavní soud

Pl. ÚS-st. 21/05

sp. zn. III. ÚS 17/95

Nejvyšší soud

Krajský soud

Nejvyšší soud

Ústavní soud

občanského soudního řádu

hlavy páté Listiny

§ 43 odst. 2 písm. a ) zákona

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatelky L. Č., zastoupené JUDr. Martinem Šebkem, advokátem v Praze 2, Moravská 52, proti rozsudku Městského soudu v Praze č. j. 30 Co 63/2007-783 ze dne 3. dubna 2007 a proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 6 č. j. 15 P 9/2001-745 ze dne 27. listopadu 2006, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včas podanou ústavní stížností brojí stěžovatelka proti rozsudku Městského soudu v Praze č. j. 30 Co 63/2007-783 ze dne 3. dubna 2007, jímž byl ve výroku o styku otce s nezletilým a ve výroku o nákladech státu a nákladech řízení potvrzen rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 6 č. j. 15 P 9/2001-745 ze dne 27. listopadu 2006 ve výrocích V, VI a VII. Rozsudkem soudu prvního stupně bylo zastaveno řízení o výkon rozhodnutí ( výrok I ), zamítnut návrh matky na zákaz styku otce s nezletilým ( výrok II ), zamítnut návrh otce na změnu výchovy ( výrok III ), určena povinnost otce přispívat na výživu nezletilého měsíčně částkou 3.000,- Kč a povinnost doplatit dlužné výživné ( výrok IV ), určeno, že otec je oprávněn stýkat se s nezletilým vždy každý pátek sudého týdne v roce od 15 :00 hodin do 16 :00 hodin a dále vždy každý čtvrtek lichého týdne v roce od 14 :00 hodin do 15 :00 hodin vždy na půdě Fondu ohrožených dětí za přítomnosti sociální pracovnice Fondu a psycholožky Fondu a bez přítomnosti matky nezletilého ( výrok V ). Ve výroku VI a VII pak soud prvního stupně nepřiznal státu a žádnému z účastníků náhradu nákladů řízení. Napadenými rozhodnutími byla podle názoru stěžovatelky porušena ustanovení čl. 36 odst. 1 a čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ).

Porušení práva na spravedlivý proces spatřuje stěžovatelka zejména v následujících skutečnostech :
Stěžovatelka tvrdí, že obecné soudy nepostupovaly v souladu s příslušnými ustanoveními o. s. ř. a svým postupem jí fakticky znemožnily či velmi výrazně redukovaly její možnost domoci se stanoveným způsobem svého práva u nezávislého soudu. Poukazuje na to, že postupem soudů nemohly být spolehlivě zjištěny skutečnosti, které byly mezi účastníky sporné. Obecné soudy si - podle jejího názoru - nepočínaly tak, aby byl dodržen princip rovnosti účastníků, akcentovaly bez dalšího tvrzení otce a důkazy jím navrhované a důkazy předkládané stěžovatelkou nebyly v řízení v mnoha případech provedeny a soudy se s důvody jejich neprovedení nezabývaly.

Stěžovatelka rovněž tvrdí, že napadená rozhodnutí odvolacího soudu i soudu prvního stupně byla postižena vadami, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, spočívala na nesprávném právním posouzení věci a vycházela ze skutkových zjištění, která nemají v podstatné části oporu v provedeném dokazování.

Obecným soudům - jak je výše uvedeno - vytýká především neúplné zjištění skutkového stavu, protože nebyly provedeny jí navrhované důkazy, a tam, kde tyto důkazy provedeny byly, soudy dospěly ke zcela nesprávným skutkovým zjištěním. Městský soud v Praze pak ignoroval "nově předložené důkazy ohledně vzájemného vztahu znalců", kteří poskytli znalecké posudky, a znalce k odstranění těchto pochybností nevyslechl. Obecné soudy podle jejího názoru také nesprávně znalecké posudky hodnotily.

Stěžovatelka rovněž zpochybnila některé závěry obecných soudů o tvrzeních otce nezletilého, protože - podle jejího názoru - nemají oporu v provedeném dokazování.

Stěžovatelka proto navrhla, aby Ústavní soud napadená rozhodnutí zrušil.

II.

Městský soud v Praze ve stručném vyjádření k ústavní stížnosti plně odkázal na odůvodnění napadeného rozhodnutí. Obvodní soud pro Prahu 6 se k ústavní stížnosti nevyjádřil. Za tohoto stavu nevzal Ústavní soud uvedené vyjádření za základ svého rozhodnutí, neboť nic nového - oproti napadeným rozhodnutím - nepřinášelo.

III.

K posouzení ústavní stížnosti si Ústavní soud vyžádal spis sp. zn. 15 P 9/2001 vedený u Obvodního soudu pro Prahu 6. Ze spisu zjistil, že rozsudkem uvedeného soudu sp. zn. 12 Nc 200/99 ze dne 18. 10. 1999 byl nezletilý pro dobu po rozvodu manželství rodičů svěřen do výchovy matce a otci byla určena vyživovací povinnost ve výši 2.000,- Kč měsíčně; rozsudkem téhož soudu sp. zn. 12 Nc 200/99 ze dne 11. 9. 2000 bylo rozhodnuto o styku otce s nezletilým vždy každou lichou sobotu v době od 15 :00 do 17 :30 hodin za přítomnosti matky a každou sudou středu v době od 15 :00 do 16 :00 hodin rovněž za přítomnosti matky ( soudem byla schválena dohoda rodičů ).

Následně bylo u soudu prvního stupně k návrhu otce vedeno řízení o změnu výchovy nezletilého a k návrhu matky řízení o zákaz styku otce s nezletilým. Obě řízení byla spojena ke společnému projednání a současně byl podán ještě návrh matky na zvýšení výživného, protože v mezidobí se potřeby nezletilého zvýšily. Otec dále podal návrh na výkon rozhodnutí, neboť matka nerespektuje pravomocný rozsudek ohledně styku otce s nezletilým. Soud prvního stupně rozsudkem č. j. P 9/2001-265 ze dne 23. května 2002 návrh otce na změnu výchovy zamítl, styk otce s nezletilým byl zakázán a současně byla vyslovena předběžná vykonatelnost rozsudku. K odvolání otce Městský soud v Praze usnesením č. j. 14 Co 297/2003-297 ze dne 31. 7. 2003 rozsudek soudu prvního stupně zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení se závazným pokynem vypracovat na členy rodiny znalecký posudek, neboť znalecký posudek, o který se soud prvního stupně opíral, nebyl v procesním slova smyslu znaleckým posudkem, ale listinou, kterou stěžovatelka zakládala jako důkaz.

Po doplnění dokazování soud prvního stupně ve věci rozhodl napadeným rozsudkem č. j. 15 P 9/2001-745 ze dne 27. listopadu 2006 tak, že zastavil řízení o výkon rozhodnutí ( výrok I ), zamítl návrh matky na zákaz styku otce s nezletilým ( výrok II ), zamítl návrh otce na změnu výchovy ( výrok III ), určil povinnost otce přispívat na výživu nezletilého měsíčně částkou 3.000,- Kč a povinnost doplatit dlužné výživné ( výrok IV ), určil, že otec je oprávněn stýkat se s nezletilým vždy každý pátek sudého týdne v roce od 15 :00 hodin do 16 :00 hodin a dále vždy každý čtvrtek lichého týdne v roce od 14 :00 hodin do 15 :00 hodin vždy na půdě Fondu ohrožených dětí za přítomnosti sociální pracovnice Fondu a psycholožky Fondu a bez přítomnosti matky nezletilého ( výrok V ). Ve výroku VI a VII pak soud prvního stupně nepřiznal státu a žádnému z účastníků náhradu nákladů řízení. V odůvodnění uvedl, že byly splněny podmínky pro novou úpravu styku nezletilého s otcem. Konstatoval, že vztahy v rodině jsou trvale napjaté a situace se nezklidňuje, ale naopak vyhrocuje. Nezletilý neviděl svého otce prakticky řadu let, nepočítaje setkání v rámci vyšetření u znalce. Vztah nezletilého k otci je silně negativní. Situace v rodině nezletilého silně traumatizuje a lze stěží odhadnout, jaké následky bude mít pro dítě v budoucnu, pokud jde o jeho psychickou rovnováhu, vztah k manželství a rodině. Podle závěrů znalců nelze realizovat styk tak, jak bylo původně pravomocně upraveno, byla však jednoznačně zdůrazněna nutno realizovat tzv. asistovaný styk za přítomnosti odborníka. Styk otce s nezletilým přitom byl doporučen, neboť v obecné i konkrétní rovině platní jednoznačně nutnost být v průběžném kontaktu s oběma rodiči. Soud prvního stupně dále uvedl, že byla zvažována i změna výchovného prostředí, ale s ohledem na závěry odborníků k ní přistoupeno nebylo, protože znalci se shodli jednoznačně v tom, že takový násilný zásah by byl neúnosnou zátěží do psychiky dítěte s těžko odhadnutelným následkem.

Ve vztahu k výživnému vycházel soud prvního stupně z toho, že v mezidobí od poslední úpravy vzrostly potřeby nezletilého ( zejména nástup do 1. třídy základní školy ), a proto bylo nutné výši výživného upravit.

K odvolání matky Městský soud v Praze rozsudkem č. j. 30 Co 63/2007-783 ze dne 3. dubna 2007 potvrdil rozsudek soudu prvního stupně v napadeném výroku o úpravě styku otce s nezletilým ( výrok V ) a ve výrocích o náhradě nákladů státu a náhradě nákladů řízení ( výrok VI a VII ). Rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů odvolacího řízení. V odůvodnění svého rozhodnutí Městský soud v Praze uvedl, že shodně se soudem prvního stupně dospěl k závěru, že byly splněny podmínky pro změnu rozhodnutí o styku otce s dítětem a je namístě upravit styk otce s nezletilým soudně. Městský soud se velmi podrobně zabýval námitkami stěžovatelky směřujícími vůči znaleckým posudkům se zřetelem na vzájemný vztah mezi znalci. Dospěl k závěru, že znalecké posudky jsou logicky odůvodněny a nejsou ani v příkrém rozporu s dalšími četnými důkazy. Neměl rovněž pochybnosti o nepodjatosti znalců, které také odůvodnil. V této souvislosti pak uvedl, že není nutné provádět doplňující výslech znalců, což navrhovala stěžovatelka v odvolání. Zabýval se i návrhem stěžovatelky na prozkoumání vhodnosti výchovného prostředí a širší rodiny otce, což odmítl vzhledem k úpravě styku nezletilého s otcem na neutrální půdě. Podrobně se zabýval i dalšími námitkami stěžovatelky.

Ze spisu rovněž vyplývá, že stěžovatelka podala proti rozhodnutí odvolacího soudu i dovolání, které však bylo usnesením Nejvyššího soudu č. j. 30 Cdo 321/2008-932 ze dne 5. března 2008 odmítnuto, protože směřovalo proti rozhodnutí odvolacího soudu, proti němuž není dovolání přípustné.

IV.

Ústavní soud již mnohokrát ve svých rozhodnutích konstatoval, že není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů. Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byla stěžovatelka účastníkem, k porušení jejích základních práv či svobod chráněných ústavním pořádkem. Vzhledem k tomu, že se stěžovatelka dovolávala ochrany svého základního práva na spravedlivý proces, přezkoumal Ústavní soud z tohoto hlediska napadená rozhodnutí i řízení jim předcházející a dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Jádrem ústavní stížnosti je nesouhlas stěžovatelky s právními a skutkovými závěry vyslovenými v napadených rozhodnutích. Stěžovatelka polemizuje s hodnocením důkazů tak, jak je provedly obecné soudy a namítá, že nepřihlédly k jí navrhovaným důkazům a přiklonily se k tvrzením otce nezletilého. Ústavní soud těmto námitkám přisvědčit nemohl. Ze spisu i z napadených rozhodnutí vyplývá, že obecné soudy ( zejména pak soud prvního stupně ) prováděly rozsáhlé dokazování a provedené důkazy také řádně hodnotily v souladu se zásadou volného hodnocení důkazů, vymezenou v ustanovení § 132 o. s. ř. Nelze přisvědčit stěžovatelce ani v tom, že by se obecné soudy nevypořádaly s tím, proč některé důkazy neprovedly. Ústavní soud v této souvislosti poukazuje především na odůvodnění rozhodnutí odvolacího soudu, kde je zcela dostatečně a přesvědčivě vyjádřeno hodnocení znaleckých posudků, postoj a vztah znalců i odůvodněno, proč nepovažoval odvolací soud za potřebné konat ve věci další výslech znalců. Ústavní soud se s tímto hodnocením ztotožňuje a porušení práva stěžovatelky na spravedlivý proces ani porušení rovného postavení účastníků řízení v něm nespatřuje.

Pokud jde o námitku stěžovatelky, že závěry obecných soudů nemají oporu v provedeném dokazování ( jde zejména o závěr soudů, že otec podal četné návrhy na výkon rozhodnutí ), nepovažuje ji Ústavní soud ve vztahu k jádru věci za tak podstatnou, aby byla způsobilá porušit základní právo stěžovatelky na spravedlivý proces. Nicméně ze spisu obecného soudu je patrno, že návrh na výkon rozhodnutí otcem podán byl. V dalším kontextu napadených rozhodnutí pak z ústavní stížnosti nevyplývá, které konkrétní závěry nemají oporu v provedeném dokazování. Sám Ústavní soud však na základě soudního spisu a napadených rozhodnutí usoudil, že ve věci nelze dovozovat rozpor mezi provedenými důkazy a z nich vyvozenými skutkovými závěry a jejich hodnocením tak, jak to obecné soudy učinily.

Ústavní soud se s obecnými soudy shoduje v tom, že pro zdravý vývoj dítěte je nutno budovat vztah k oběma rodičům. Všichni jsou povinni jednat tak, aby právo dítěte na budování vazby na oba rodiče nebylo narušováno.

Ústavní soud konečně poukazuje i na to, že při změněných podmínkách lze znovu otázku styků nezletilého s otcem řešit, čehož - jak vyplývá ze spisu - si jsou účastníci vědomi.

Za tohoto stavu dospěl Ústavní soud k závěru, že základní práva a svobody, jichž se stěžovatelka dovolává, napadenými rozhodnutími zjevně porušeny nebyly.

Proto Ústavnímu soudu nezbylo než ústavní stížnost podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, jako návrh zjevně neopodstatněný odmítnout.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 4. března 2010

Vojen Guttler v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

č. j. 30 Co 63/2007-783

Obvodního soudu pro Prahu 6

č. j. 15 P 9/2001-745

Městského soudu v Praze

č. j. 30 Co 63/2007-783

Obvodního soudu pro Prahu 6

č. j. 15 P 9/2001-745

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Městský soud

Ústavní soud

Obvodní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. 15 P 9/2001

Obvodního soudu pro Prahu 6

sp. zn. 12 Nc 200/99

sp. zn. 12 Nc 200/99

soudu prvního stupně

Soud prvního stupně

č. j. P 9/2001-265

Městský soud

č. j. 14 Co 297/2003-297

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

soud prvního stupně

č. j. 15 P 9/2001-745

soud prvního stupně

Soud prvního stupně

soud prvního stupně

Městský soud v Praze

č. j. 30 Co 63/2007-783

soudu prvního stupně

Městský soud

soudem prvního stupně

Městský soud

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

č. j. 30 Cdo 321/2008-932

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

soud prvního stupně

§ 132 o. s. ř.

Ústavní soud

odvolacího soudu

odvolací soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) a Ivany Janů ve věci ústavní stížnosti stěžovatelky JUDr. R. M., zastoupené JUDr. Vladimírem Papežem, advokátem se sídlem České Budějovice, J. Š. Baara 1715/80, proti usnesení Nejvyššího soudu České republiky ze dne 13. 4. 2005, čj. 33 Odo 335/2004 - 88, rozsudku Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 25. 11. 2003, čj. 19 Co 2537/2003 - 70, a rozsudku Okresního soudu v Českých Budějovicích ze dne 2. 9. 2003, čj. 24 C 40/2003 - 56, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včasnou ústavní stížností, splňující i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatelka navrhuje, aby byla zrušena shora označená rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR, Krajského soudu v Českých Budějovicích ( dále "krajský soud" ) a Okresního soudu v Českých Budějovicích ( dále "okresní soud" ), vydaná v řízení, v němž se žalobkyně Česká spořitelna, a. s. ( dále též "žalobkyně" ), domáhala po stěžovatelce, jako žalované, zaplacení částky 105 541,-- Kč s příslušenstvím.

Stěžovatelka ve své stížnosti zrekapitulovala podstatu sporu a tvrdí, že postupem soudů došlo k porušení jejích základních práv a svobod, práva na spravedlivý proces podle čl. 36 Listiny základních práv a svobod ( dále "Listina" ) a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále "Úmluva" ) a k porušení práva na ochranu práv podle čl. 90 Ústavy ČR. Odkázala na nález Ústavního soudu, publikovaný pod č. 231/2000 Sb., podle něhož by nájemci měli být chráněni před excesivním nájmem a před jeho excesivním zvyšováním.

K ústavní stížnosti byla vyžádána vyjádření obecných soudů jako účastníků řízení. Nejvyšší soud odkázal na obsah jím vydaného usnesení a poznamenal, že v ústavní stížnosti není uvedeno, zda a případně která základní práva stěžovatelky byla rozhodnutím Nejvyššího soudu porušena.

Krajský soud sdělil, že nepovažuje stížnost za důvodnou, neboť jeho rozsudkem nebyla porušena základní práva stěžovatelky. Vydání tržního nájemného nebylo ze strany žalobkyně požadováno, při vyčíslení výše bezdůvodného obohacení se vycházelo jen z tzv. regulovaného nájemného.

Podle vyjádření okresního soudu základní právo stěžovatelky podle čl. 36 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy nebylo porušeno. Je sice pravdou, že okresní soud rozhodl rozsudkem pro uznání, ale toto nesprávné rozhodnutí bylo zhojeno v odvolacím řízení.

II.

Ze spisu Okresního soudu v Českých Budějovicích, sp. zn. 24 C 40/2003, bylo zjištěno, že rozsudkem ze dne 10. 2. 1997, čj. 16 C 259/95 - 45, ve spojení s rozsudkem krajského soudu ze dne 10. 7. 1997, čj. 6 Co 949/97 - 60, byla stěžovatelce uložena povinnost označený byt vyklidit a předat jej žalobkyni. Ta následně podala žalobu, kterou požadovala po stěžovatelce zaplacení částky 105 541,-- Kč s příslušenstvím z titulu bezdůvodného obohacení, které stěžovatelka na její úkor získala užíváním bytu ve vlastnictví žalobkyně v době od 1. 1. 2001 do 30. 11. 2002. Původní rozsudek okresního soudu, pro uznání, ze dne 25. 3. 2003, čj. 24 C 40/2003 - 33, byl zrušen usnesením krajského soudu ze dne 28. 5. 2003, čj. 19 Co 1259/2003 - 46, okresní soud poté rozsudkem ze dne 2. 9. 2003, čj. 24 C 40/2003 - 56, uložil stěžovatelce povinnost zaplatit žalobkyni žalovanou částku. Krajský soud rozsudkem ze dne 25. 11.2003, čj. 19 Co 2537/2003 - 70, uvedený rozsudek okresního soudu potvrdil.

V uvedeném případě obecné soudy dospěly k názoru, že mezi účastníky neexistuje platná nájemní smlouva, právo stěžovatelky bydlet v bytě trvá do doby zajištění náhradního bytu. Za užívání bytu nelze stěžovatelce stanovit nájemné podle příslušných právních předpisů. Na její straně vzniká bezdůvodné obohacení ve smyslu § 451 občanského zákoníku. Jako výši bezdůvodného obohacení určily částku, kterou by činilo, v případě užívání bytu na základě nájemní smlouvy, tzv. věcně usměrňované nájemné ( dvojnásobek maximálního základního nájemného ) podle vyhlášky č. 176/1993 Sb., o nájemném z bytu a úhradě za plnění spojená s užíváním bytu, ve znění pozdějších předpisů, a to i přesto, že tato vyhláška byla nálezem Ústavního soudu č. 231/2000 Sb. ke dni 31. 12. 2001 zrušena.

Dovolání stěžovatelky proti rozsudku krajského soudu bylo odmítnuto usnesením Nejvyššího soudu ze dne 13. 4. 2005, čj. 33 Odo 335/2004 - 88, jako nepřípustné.

III.

Kromě obecného odkazu na již krajským soudem zrušený rozsudek okresního soudu, pro zmeškání, ze dne 25. 3. 2003, stěžovatelka předkládá pouze argumentaci, týkající se procesních pochybení obecných soudů a jejich rozhodnutí, která předcházela řízení zahájenému u okresního soudu pod sp. zn. 24 C 40/2003. Pokud v ústavní stížnosti z roku 2005 vytýká obecným soudům pochybení, ke kterým mělo dojít v řízeních skončených v devadesátých letech, je to zjevně pozdě.

Stěžovatelka užívá ( jedná se o dobu podání stížnosti ) byt ve vlastnictví žalobkyně. Za užívání tohoto bytu, o rozloze 126 m2, byla zmíněnými rozhodnutími obecných soudů zavázána zaplatit rozdíl mezi jí placenou částkou a částkou požadovanou žalobkyní, tedy částku odpovídající měsíční úhradě za užívání bytu ve výši 4 950, 74 Kč. Ze stížnosti stěžovatelky ani ze spisu okresního soudu již není zřejmé, proč ani 8 let po vydání rozsudku o vyklizení bytu stěžovatelka byt stále užívá a nepřestěhovala se do bytu náhradního. Zodpovědět, zda je to vinou stěžovatelky nebo žalobkyně a řešit další otázky s tím spojené, rozhodně není úkolem Ústavního soudu, jakkoli se o to stěžovatelka podáním své stížnosti snaží.

Ústavní soud představuje soudní orgán ochrany ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ČR ). Není obecným soudem dalšího stupně a není součástí obecných soudů, jimž není ani instančně nadřazen. Úkolem Ústavního soudu je kontrola rozhodovací činnosti obecných soudů pouze za situace, kdy svými rozhodnutími zasahují do ústavně zaručených základních práv nebo svobod jednotlivce. To znamená, že Ústavní soud není oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů a detailně přezkoumávat v ústavní stížnosti tvrzené nesprávnosti, které svou podstatou spočívají v rovině podústavního práva.

Po zhodnocení všech okolností případu dospěl Ústavní soud k závěru, že postupem obecných soudů, ani jejich rozhodnutími, nedošlo k porušení ústavně zaručených základních práv stěžovatelky podle čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy, ani k porušení ust. čl. 90 Ústavy ČR. V řízení nedošlo ani k průtahům stěžovatelkou tvrzeným, tedy k zásahu do práva zaručeného čl. 38 odst. 2 Listiny.

Ústavní soud připomíná, že zákon o Ústavním soudu rozeznává, v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ), jako zvláštní kategorii, návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti. K odstranění pochybností o přijatelnosti návrhu si může Ústavní soud vyžádat stanoviska účastníků a vedlejších účastníků řízení o ústavní stížnosti, event. spis či jinou dokumentaci, týkající se napadeného rozhodnutí orgánu veřejné moci. Pokud tato stanoviska účastníků a vedlejších účastníků řízení obsahují relevantní tvrzení ( v této věci tomu tak nebylo ), může Ústavní soud vyzvat stěžovatele k jeho případné replice ve stanovené lhůtě. Pokud informace zjištěné uvedeným postupem vedou Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, ústavní stížnost bude bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že jde v této fázi o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního.

Vzhledem ke skutečnosti, že Ústavní soud neshledal porušení ústavně zaručených základních práv nebo svobod stěžovatelky v řízení před obecnými soudy, odmítl její ústavní stížnost podle ust. § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení :Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 28. června 2007

Vojen Güttler
předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

čj. 33 Odo 335/2004 - 88

Krajského soudu v Českých Budějovicích

čj. 19 Co 2537/2003 - 70

Okresního soudu v Českých Budějovicích

čj. 24 C 40/2003 - 56

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

Nejvyššího soudu ČR

Krajského soudu v Českých Budějovicích

Okresního soudu v Českých Budějovicích

Česká spořitelna, a. s.

čl. 36 Listiny základních práv a svobod

čl. 90 Ústavy ČR

Ústavního soudu

č. 231/2000 Sb.

Nejvyšší soud

Nejvyššího soudu

okresního soudu

čl. 36 Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

okresní soud

Okresního soudu v Českých Budějovicích,

sp. zn. 24 C 40/2003

čj. 16 C 259/95 - 45

krajského soudu

čj. 6 Co 949/97 - 60

okresního soudu

čj. 24 C 40/2003 - 33

krajského soudu

čj. 19 Co 1259/2003 - 46

okresní soud

čj. 24 C 40/2003 - 56

Krajský soud

čj. 19 Co 2537/2003 - 70

okresního soudu

§ 451 občanského zákoníku

č. 176/1993 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

č. 231/2000 Sb.

krajského soudu

Nejvyššího soudu

čj. 33 Odo 335/2004 - 88

krajským soudem

okresního soudu

okresního soudu

sp. zn. 24 C 40/2003

okresního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

ust. čl. 90 Ústavy ČR

čl. 38 odst. 2 Listiny

Ústavní soud

Ústavním soudu

§ 43 odst. 2 písm. a ),

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Ludvíka Davida, CSc., a soudců JUDr. Josefa Rakovského a Mgr. Zdeňka Sajdla v právní věci žalobce : BOHEMIANS PRAHA, se sídlem v Praze 9, Lovosická 559, zastoupen Mgr. Tomášem Uherkem, advokátem v Praze 9, Jandova 8, proti žalovanému : Fotbalová asociace České republiky, se sídlem v Praze 6, Diskařská ul. 100, zastoupena Mgr. Markem Vojáčkem, advokátem v Praze 1, Týn 1049/3, za účasti vedlejšího účastníka na straně žalovaného : Bohemians 1905, a. s., se sídlem v Praze 10, Vršovická 1489/31, zastoupena JUDr. Pavlem Fráňou, advokátem v Praze 8, Sokolovská 49/5, o určení, zda je rozhodnutí asociace v souladu se zákonem a stanovami, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 1 pod sp. zn. 24 C 175/2005, o dovolání žalovaného proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 19. 4. 2012, č. j. 20 Co 85/2012-315, takto :

I. Dovolání žalovaného se odmítá.
II. Žalovaný je povinen zaplatit žalobci na náhradě nákladů dovolacího řízení částku ve výši 4.900,- Kč, a to do tří dnů od právní moci rozsudku k rukám jeho zástupce Mgr. Tomáše Uherka.O d ů v o d n ě n í :
 Rozsudkem Městského soudu v Praze výše označeným byl ve výroku I. potvrzen rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 7. 9. 2011, č. j. 24 C 175/2005-265, kterým bylo určeno, že rozhodnutí Výkonného výboru Českomoravského fotbalového svazu ( dále „ ČMFS “ ) ze dne 5. 8. 2005, kterým se v souladu s ustanoveními článku IV. odst. 2 písm. a ) a článku V. odst. 2 Soutěžního řádu ČMFS družstvo klubu FC Střížkov Praha 9 vylučuje z účasti v České fotbalové lize ( dále „ ČFL “ ) pro soutěžní ročník 2005/2006, pro soutěžní ročník 2005/2006 se družstvo nezařazuje do jiné třídy soutěže a pro soutěžní ročník 2006/2007 má nárok na zařazení do nejnižší třídy soutěže Pražského fotbalového svazu, je v rozporu se zákonem a stanovami žalovaného. Ve výroku II. rozsudku odvolacího soudu bylo rozhodnuto, že žalovaný a vedlejší účastník jsou povinni společně a nerozdílně zaplatit žalobci na náhradě nákladů odvolacího řízení částku 12.720,- Kč.
 Odvolací soud tedy potvrdil rozsudek soudu prvního stupně, kterým bylo určeno, že předmětné rozhodnutí výkonného výboru ČMFS ze dne 5. 8. 2005 je v rozporu se zákonem a stanovami žalovaného. Nejprve se vyjádřil k otázce aktivní věcné legitimace žalobce - bývalého člena sdružení ( asociace ) k podání žaloby podle § 15 odst. 1 zákona č. 83/1990 Sb., o sdružování občanů. Odkázal na judikaturu Nejvyššího soudu, podle které lze naléhavý právní zájem na požadovaném určení ve smyslu § 80 písm. c ) o. s. ř. přiznat též žalobci, který ( záleží na ochraně jeho práv ) členem žalovaného občanského sdružení – nyní Fotbalové asociace České republiky, dříve ČMFS - nebyl. Proto soud dospěl k závěru, že žalobce má jako bývalý člen sdružení, do jehož poměrů napadené rozhodnutí negativně zasáhlo, právní zájem na vyslovení jeho nesouladu se zákonem a stanovami, a to i a ohledem na provázanost se sporem o náhradu škody, jež mu měla být sporným rozhodnutím způsobena. Při právním posouzení věci vycházel soud z tehdy platných Stanov ČMFS, podle kterých je právo účastnit se soutěží žalovaného základním právem každého jeho člena. Uvedl dále, že ze stanov vyplývá, že Výkonný výbor ČMFS je ( byl ) statutárním orgánem a jeho rozhodnutí nelze napadnout opravným prostředkem; Odvolací a revizní komise žalovaného není oprávněna jeho rozhodnutí přezkoumávat. Z toho soud dovodil, že napadené rozhodnutí nemohl vydat Výkonný výbor žalovaného, neboť toto rozhodnutí zasáhlo do základních práv člena ČMFS a nebylo proti němu přípustné odvolání. Podle Soutěžního řádu ČMFS dále dovodil, ževyloučit družstvo z účasti v příslušné soutěži, popřípadě nezařadit jej do soutěže, na kterou má jinak právo, je za stanovených podmínek oprávněn „ ústřední orgán “ žalovaného. Ten pověří přímým řízením soutěže své ligové, sportovně technické, případně jiné komise. Podle Stanov ČMFS je komisí, která řídí fotbalové soutěže v Čechách, Řídící komise pro Čechy. Stanovy nadto zakazují Výkonnému výboru zasahovat do pravomocí řídících orgánů soutěží, tedy i Řídící komise pro Čechy. Proto soud dospěl k závěru, že předmětné rozhodnutí nevydal orgán, který k tomu byl zmocněn Stanovami a Soutěžním řádem ČMFS. Samotná Odvolací a revizní komise ČMFS navíc ve svém rozhodnutí ze dne 4. 10. 2007, kterým zastavila řízení o zrušení rozhodnutí Výkonného výboru ze dne 5. 8. 2005, konstatovala, že Výkonný výbor rozhodl v dané věci v rozporu se stanovami a že nemá z tohoto důvodu pravomoc takové rozhodnutí, které nemá oporu v žádném předpise ČMFS, přezkoumat.
 Proti rozsudku odvolacího soudu podal žalovaný dovolání. Jeho přípustnost dovozoval ze zásadního právního významu napadeného rozhodnutí a jako důvod uvedl nesprávné právní posouzení věci odvolacím soudem. Jako otázky zásadního právního významu uvedl 1 ) nedostatek aktivní legitimace žalobce, 2 ) zda lze ustanovení § 15 zákona č. 83/1990 Sb. vykládat tak, že obligatorně stanoví dvojinstančnost rozhodování spolku a 3 ) zda v případě, kdy je dána pravomoc orgánu spolku rozhodnout o vyloučení člena, lze ( a maiori ad minus ) rozhodnout i bez výslovné úpravy v předpisech spolku o jiném zásahu do práv a povinností spojených se členstvím ve spolku, když tento zásah dosahuje nižší intenzity než vyloučení člena; též zda je nutné rozhodnutí orgánu spolku ( pro srozumitelnost ) odůvodňovat, přestože tuto povinnost orgány spolku nestanoví. Tyto teze v dovolání žalovaný dále rozvedl a navrhl, aby byl rozsudek odvolacího soudu zrušen.
 K dovolání se prostřednictvím zástupce vyjádřil žalobce. Uvedl, že je přesvědčen, že napadené rozhodnutí bylo vydáno bezdůvodně a především pak orgánem žalovaného, který k tomu nebyl oprávněn. Tím došlo k porušení zákona, stanov i dalších předpisů žalovaného. Tyto své závěry v textu vyjádření vysvětloval a závěrem navrhl dovolání žalovaného odmítnout, popř. zamítnout.
 Vyjádření k dovolání podal prostřednictvím zástupce též vedlejší účastník na straně žalovaného. Ztotožnil se s názorem žalovaného, že rozsudek odvolacího soudu spočívá na nesprávném právním posouzení věci; stejně tak uvedl i v podstatě shodné otázky, v nichž spatřuje zásadní právní význam napadeného rozsudku odvolacího soudu.
 Nejvyšší soud zjistil, že žalovaný podal dovolání v zákonné lhůtě ( § 240 odst. 1, § 241 odst. 1 o. s. ř. ). Přípustnost dovolání dovozoval z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. a dovolací důvod, který by dovolací soud přezkoumal v případě přípustnosti dovolání, byl uplatněn podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.
 Přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. ( ve znění účinném do 31. 12. 2012 ) je dána, jestliže nemůže nastoupit přípustnost podle § 237 odst. 1 písm. a ), b ) o. s. ř. ( změna rozhodnutí soudu prvního stupně odvolacím soudem, vázanost soudu prvního stupně předchozím odlišným právním názorem odvolacího soudu ) a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí ve věci samé má po právní stránce zásadní význam. Podle § 237 odst. 3 o. s. ř. má rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé po právní stránce zásadní význam zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená otázka posouzena jinak.
 Dovolatel položil přezkumné instanci tři otázky, jimž měl být přiznán zásadní právní význam. Ani u jedné však nelze takový závěr učinit.
 První otázka směřující k tvrzenému nedostatku aktivní legitimace žalobce nemůže být zodpovězena kladně. Ani skutečnost, že žalobce již není členem ( nyní ) Fotbalové asociace České republiky, nebránila žalobci podat tuto žalobu. Jak správně shledaly nižší instance, žalobce jednak byl v době rozhodování Výkonného výboru ČMFS členem ČMFS a kromě toho jsou oprávněné zájmy žalobce ( požadavek na náhradu škody ve spojitosti s napadeným rozhodnutím ) takové povahy, že žalobce k žalobě též opravňují. Nelze než rovněž poukázat na judikaturu Nejvyššího soudu. V rozsudku sp. zn. 28 Cdo 2865/2006 připustil dovolací soud, aby žalobu podala fyzická osoba, která sama nebyla členem ČMFS, a to z toho důvodu, že se napadené rozhodnutí orgánu ČMFS bezprostředně dotýkalo jejích práv a zájmů. V usnesení Nejvyššího soudu sp. zn. 28 Cdo 1018/2005 nejvyšší instance uzavřela, že aktivně věcně legitimován k podání žaloby podle § 15 odst. 1 zákona č. 83/1990 Sb. je též bývalý člen občanského sdružení, zejména jde-li o právní vztah založený rozhodnutím orgánu sdružení, jenž se ho bezprostředně týká.
 Druhá právní otázka dovolatele směřovala k interpretaci ustanovení § 15 odst. 1 zákona č. 83/1990 Sb. Dovolatel se domníval, že toto ustanovení nestanoví povinnost občanského sdružení ( spolku ) rozhodovat dvojinstančně jako podmínku soudního přezkumu; nedostatek dvojinstančního rozhodování by podle něj ani neměl být zásahem do základních, resp. členských práv člena spolku. Nejvyšší soud může na takto položenou otázku odpovědět pouze kladně, aniž by to však cokoliv změnilo na jeho právních závěrech. Citované ustanovení zákona č. 83/1990 Sb. zajisté výslovně nestanoví, že by rozhodování orgánů občanského sdružení muselo být dvojinstanční. Lze si též představit jednoinstanční rozhodování spolkového orgánu, které může být soudně přezkoumatelné a může se přitom týkat základních práv člena spolku ( rozhodnutí valné hromady nebo jiného vrcholného zastupitelského orgánu ). V nyní posuzované věci však v důsledcích nejde o dvojinstančnost rozhodování, ale o to, zda o dočasném vyloučení člena z fotbalové soutěže rozhodl ten interní orgán, jenž k tomu byl podle stanov ( konkretizující interní normy ) oprávněn.
 Ani třetí otázka dovolatele, jak byla položena, nemže založit přípustnost jeho dovolání. Podstatné je, zda byl Výkonný výbor ČMFS oprávněn vyloučit svého člena ( žalobce ) z určité fotbalové soutěže. Není již relevantní, nakolik byl naplněn obecný požadavek na text svazového rozhodnutí znějící tak, aby rozhodnutí bylo určité a srozumitelné.
 Nejvyšší soud je dovolacím důvodem použitým dovolatelem vázán a není zásadně oprávněn přezkoumávat ty aspekty rozhodnutí nižší instance, proti nimž dovolatel nebrojil. Je však třeba současně konstatovat, že právě tyto právní aspekty byly pro rozhodnutí odvolacího soudu určující. Dovolatel ničeho nenamítá proti právnímu závěru vzešlému z dokazování před nižšími instancemi, že Výkonný výbor ČMFS jako jeho statutární orgán nebyl bezprostředně oprávněn vyloučit žalobce, resp. jeho družstvo ze soutěže. Přímým řízením předmětné soutěže byla podle čl. 4 bodu 2 a ), b ) Soutěžního řádu pověřena Řídící komise ČMFS pro Čechy. Pouze tato komise byla oprávněna vyloučit družstvo žalobce z účasti v příslušné soutěži, jak o tom též svědčí čl. 5 odst. 2 Soutěžního řádu ČMFS. Rozhodnutí Řídící komise pak bylo podle čl. 15 odst. 1 Stanov ČMFS přezkoumatelné jeho Odvolací a revizní komisí. Ta ostatně dne 4. 10. 2007 sama zastavila řízení o zrušení nyní napadeného rozhodnutí Výkonného výboru ze dne 5. 8. 2005 s konstatováním, že tento výbor jednal v rozporu se stanovami, vydal-li své rozhodnutí. V posuzované věci bylo tedy nižšími instancemi přesvědčivě dovozeno, že soudně napadené rozhodnutí vydal k tomu neoprávněný orgán, což je nepochybně taková vada, že nezbylo než vyslovit rozpor tohoto rozhodnutí se zákonem i Stanovami ČMFS.
 Rozpor napadeného rozhodnutí se zákonem spočívá v porušení čl. 20 odst. 3 Listiny základních práv a svobod, neboť jde o nepřípustné omezení výkonu práv člena občanského sdružení. Rozpor rozhodnutí se stanovami pak spočívá nejen v porušení jejich výchozích zásad ( rozdělení rozhodovacích pravomocí mezi jednotlivými orgány spolku ), ale konkrétněji v porušení organizační normy stanovy provádějící ( Soutěžní řád ) jako speciálního předpisu, jenž opravňuje jednotlivé orgány spolku ( svazu ) k určitému druhu rozhodování; posledně uvedený postulát byl v konkrétních důsledcích flagrantně porušen.
 Nejvyšší soud poté, co současně posoudil rozhodnutí odvolacího soudu jako věcně správné, podané dovolání neshledal přípustným. Proto je v souladu s ustanoveními § 243 odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.
 Úspěšnému žalobci vzniklo podle § 243c odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř. právo na náhradu nákladů, vynaložených v řízení o dovolání. Tyto náklady představovala odměna za jeden úkon právní služby, a to za písemné vyjádření k dovolání. Výchozí sazba odměny tu činila 15.000,- Kč, a to podle § 5 písm. d ) vyhlášky č. 484/2000 Sb., ve znění dalších předpisů. Tuto výchozí částku však bylo nutné dvakrát krátit, poněvadž v řízení byl protistranou učiněn jediný úkon a dovolání bylo odmítnuto ( § 14 odst. 1, § 15, § 18 odst. 1 cit. vyhl. ). Po této redukci představovala definitivní výše odměny za úkon částku 3.750,- Kč, po přičtení 300,- Kč režijního paušálu a 21 % DPH činila konečná výše nákladů dovolacího řízení částku 4.900,50 Kč ( ve výroku zaokrouhleno ). Žalobci byly přiznány k náhradě tyto náklady pouze ( na rozdíl od řízení před nižšími soudy ) proti žalovanému, nikoli však proti vedlejšímu účastníkovi, ač ten v dovolacím řízení dovolatele - žalovaného podporoval. Vedlejší účastník však není oprávněn podat dovolání ( R 3/2004 ) a podle názoru dovolací instance se tak – za přiměřeného použití § 243c odst. 1 o. s. ř. – nestává pro nákladové účely v rámci tohoto řízení povinnou osobou.
 Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 9. ledna 2013

JUDr. Ludvík David, CSc.
předseda senátu

Nejvyšší soud

Obvodního soudu pro Prahu 1

sp. zn. 24 C 175/2005

Městského soudu v Praze

č. j. 20 Co 85/2012-315

Městského soudu v Praze

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 24 C 175/2005-265

odvolacího soudu

Odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 15 odst. 1 zákona č. 83/1990 Sb.

Nejvyššího soudu

§ 80 písm. c ) o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacím soudem

§ 15 zákona č. 83/1990 Sb.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

§ 240 odst. 1, § 241 odst. 1 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

dovolací soud

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

ve znění účinném do 31. 12. 2012

§ 237 odst. 1 písm. a ), b ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

dovolací soud

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

Nejvyššího soudu

sp. zn. 28 Cdo 2865/2006

dovolací soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 28 Cdo 1018/2005

§ 15 odst. 1 zákona č. 83/1990 Sb.

§ 15 odst. 1 zákona č. 83/1990 Sb.

Nejvyšší soud

č. 83/1990 Sb.

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 243c odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř.

§ 5 písm. d ) vyhlášky č. 484/2000 Sb.

ve znění dalších předpisů

§ 243c odst. 1 o. s. ř.