U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Miroslavy Jirmanové a soudců JUDr. Olgy Puškinové a JUDr. Vladimíra Mikuška v exekuční věci oprávněné P. V., zastoupené JUDr. Zdeňkem Stašem, advokátem se sídlem v Českých Budějovicích, L. B. Schneidera 2, proti povinnému P. V., zastoupenému JUDr. Radimem Pařízkem, advokátem se sídlem v Českých Budějovicích, Žižkova 1, pro 95 000,- Kč, vedené u Okresního soudu v Českých Budějovicích pod sp. zn. 18 Nc 6505/2006, o dovolání povinného proti usnesení Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 16. 1. 2007, č. j. 8 Co 2591/2006-56, takto :

Dovolání se odmítá.
O d ů v o d n ě n í :

Okresní soud v Českých Budějovicích usnesením ze dne 7. 9. 2006, č. j. 18 Nc 6505/2006-36, zamítl návrh povinného na zastavení exekuce ( první odstavec výroku ) a exekuci nařízenou usnesením téhož soudu ze dne 7. 6. 2006, č. j. 18 Nc 6505/2006-13, částečně zastavil pro částku 17 500,- Kč ( druhý odstavec výroku ).

Krajský soud napadeným rozhodnutím rozhodl, že usnesení soudu prvního stupně se vyjma výroku v odstavci druhém, o částečném zastavení exekuce, který zůstal odvoláním nedotčen, ve výroku v odstavci prvém dílem mění tak, že se exekuce nařízená usnesením Okresního soudu v Českých Budějovicích ze dne 7. 6. 2006, č. j. 18 Nc 6505/2006-13, zastavuje pro další částku 5 000,- Kč; ve zbytku se usnesení soudu prvního stupně, pokud jde o zamítnutí návrhu povinného na úplné zastavení exekuce, potvrzuje. Stejně jako soud prvního stupně dospěl k závěru, že dohodou ze dne 16. 11. 2001 se oprávněná s povinným pouze dohodli na změně splatnosti a místa platby běžného výživného, stanoveného rozsudkem Krajského soudu v Českých Budějovicích. Jejím uzavřením však rozsudek nepozbyl účinnosti. Současně uzavřel, že taková dohoda nevyžaduje ke své platnosti schválení soudem. Dále odvolací soud dospěl k závěru, že celou částku 22 500,- Kč, kterou povinný oprávněné zaslal, je třeba s ohledem na datum splatnosti výživného ( do každého třicátého dne v měsíci ) započíst na dlužné výživné, nikoliv i na běžné výživné za měsíc červen 2006.

Povinný v dovolání, jež směřuje proti výroku usnesení odvolacího soudu, jímž bylo potvrzeno usnesení soudu prvního stupně ve výroku o zamítnutí návrhu na úplné zastavení exekuce, a jehož přípustnost opírá o ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) a odst. 3 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, namítá, že řízení je postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, a že rozhodnutí odvolacího soudu ( jakož i soudu prvního stupně ) spočívá na nesprávném právním posouzení věci ( § 241a odst. 2 písm. a/ a b/ o. s. ř. ). Neztotožňuje se se závěrem odvolacího soudu, že dohodou účastníků byl změněn původní rozsudek Okresního soudu v Českých Budějovicích ve spojení s rozsudkem Krajského soudu v Českých Budějovicích, kterými byly upraveny poměry k tehdy nezletilé oprávněné. Pokud je taková dohoda uzavřena, musí být schválena soudem. Protože tomu v souzené věci nebylo, vznikl mezi oprávněnou ( po dosažení její zletilosti ) a povinným zcela nový právní vztah. Dále vytýká soudům obou stupňů, že se nevypořádaly s námitkou, že oprávněná od 4. 10. 2004 ukončila studium na vysoké škole, když předtím již od června toho roku nestudovala. Tímto okamžikem se veškeré rozsudky i dohody o výživném staly neúčinnými, povinný proto přestal výživné od měsíce října 2004 platit. Nesouhlasí s názorem, že soudní rozhodnutí upravující poměry k nezletilým dětem by platily i pro období zletilosti bez omezení. Navrhl proto, aby dovolací soud usnesení odvolacího soudu zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení.

Nejvyšší soud rozhodl o dovolání podle občanského soudního řádu ve znění účinném do 30. 6. 2009 ( viz Část první, čl. II Přechodná ustanovení, bod 12. zákona č. 7/2009 Sb. ), dále jen „ o. s. ř. “.

Dovolání není přípustné.

Podle ustanovení § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští.

Je-li napadeným rozhodnutím – jako v projednávaném případě – usnesení ( výrok ) odvolacího soudu, jímž bylo potvrzeno usnesení ( výrok ), kterým soud prvního stupně rozhodl o návrhu na zastavení exekuce, je dovolání ve smyslu § 238a odst. 1 písm. c ) o. s. ř. přípustné za podmínek vymezených v § 237 odst. 1 písm. b ) nebo c ) o. s. ř. ( srov. § 238a odst. 2 o. s. ř. ve spojení s § 130 zákona č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti /exekuční řád/ a o změně dalších zákonů, dále též jen „ zákon č. 120/2001 Sb. “ ). Protože použití ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. je vyloučeno ( usnesení soudu prvního stupně nepředcházelo dřívější, odvolacím soudem zrušené, rozhodnutí téhož soudu ), zbývá přípustnost dovolání vyvozovat již jen z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., které ji spojuje se závěrem dovolacího soudu, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. O takový případ jde zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je odvolacími soudy nebo dovolacím soudem rozhodována rozdílně, nebo řeší-li právní otázku v rozporu s hmotným právem ( § 237 odst. 3 o. s. ř. ).

Dovolací přezkum předjímaný ustanovením § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. je předpokládán zásadně pro posouzení otázek právních, navíc otázek zásadního právního významu; dovolání lze tudíž odůvodnit jedině ustanovením § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř., tj. tím, že napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci.

Dovolatel netvrdí, že rozhodnutí má po právní stránce zásadní význam, a ani hodnocením námitek obsažených v dovolání k tomuto názoru dospět nelze.

Exekučním titulem je v souzené věci rozsudek Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 12. 2. 2001, č. j. 19 Co 91/2001-101, kterým tento soud změnil rozsudek Okresního soudu v Českých Budějovicích ze dne 7. 12. 2000, č. j. P 321/98-83, tak, že schválil dohodu rodičů tehdy nezletilé oprávněné a nezletilého O. V. ve znění : Výživné, které je otec povinen platit podle rozsudku Okresního soudu v Českých Budějovicích ze dne 21. 4. 1998, č. j. 22 C 69/98/-13, v částce 7 500,- Kč pro nezletilou Petru a 7 500,- Kč pro nezletilého O., se počínaje dnem 1. 3. 2001 snižuje na částku 5 000,- Kč pro nezletilou P. a částku 5 000,- Kč pro nezletilého O., splatných vždy předem do každého 5. dne v měsíci k rukám matky. Dne 16. 11. 2001 uzavřeli povinný s oprávněnou dohodu z důvodu dosažení zletilosti oprávněné ve znění : Otec P. V. bude přispívat na výživu dcery P. V. částkou 5 000,- Kč měsíčně vždy do každého 30. dne v měsíci složením uvedené částky na účet P. V., číslo…., vedený u…. Dále je v dohodě mimo jiné uvedeno, že byla uzavřena po vzájemné dohodě dcery a otce a že touto dohodou dochází ke změně rozsudku Okresního soudu v Českých Budějovicích č. j. P 321/98-83, a rozsudku Krajského soudu v Českých Budějovicích č. j. 19 Co 91/2001-101.

Podle § 268 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. výkon rozhodnutí bude zastaven, jestliže rozhodnutí, které je podkladem výkonu, bylo po nařízení výkonu zrušeno nebo se stalo neúčinným.

Podle § 85 odst. 1 zákona č. 94/1963 Sb., zákon o rodině, ve znění pozdějších předpisů ( dále též jen „ zák. o rod. “ ) vyživovací povinnost rodičů k dětem trvá do té doby, pokud děti nejsou samy schopny se živit.

Povinný předně namítá, že exekuční titul pozbyl účinnosti dnem dosažení zletilosti oprávněné.

Neúčinný titul je takový, který zůstává v platnosti, avšak nemůže být pokladem pro vymáhání jím uložené povinnosti.

Zákon o rodině ( jak je uvedeno výše ) váže trvání vyživovací povinnosti rodičů k dětem na dobu, do které děti nejsou samy schopny se živit. Z toho vyplývá jednoznačný závěr ( který nečiní v rozhodovací praxi soudů potíže ), že rozhodnutí popřípadě dohody o úpravě výživného pro nezletilé dítě účinnosti po dosažení zletilosti oprávněného dítěte nepozbývají.

Dále povinný namítal, že rozsudky o určení výživného pro oprávněnou se staly neúčinnými od okamžiku, kdy oprávněná přestala studovat na vysoké škole. I zde platí závěr výše učiněný o trvání vyživovací povinnosti rodiče do doby, než je dítě schopno se samo živit. Otázku, zda jsou splněny podmínky pro zrušení výživného, si exekuční soud sám vyřešit nemůže. Nejvyšší soud ČSR totiž již ve stanovisku „ Ze zhodnocení rozhodování soudů a státních notářství při výkonu rozhodnutí “, Cpj 159/79, ze dne 18. 2. 1981, uveřejněném pod číslem 21/1981 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ( str. 182 – 183 ), přijal mimo jiné závěr, že soud není oprávněn řešit pro účely zastavení výkonu rozhodnutí jako předběžnou otázku to, zda jsou splněny podmínky pro zrušení vyživovací povinnosti vůči oprávněnému.

Konečně povinný namítal, že rozsudek Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 12. 2. 2001, č. j. 19 Co 91/2001-101, pozbyl účinnosti v důsledku dohody uzavřené mezi účastníky dne 16. 11. 2011. Touto námitkou povinný zpochybňuje skutkový závěr odvolacího soudu učiněný z obsahu dohody, že se jednalo jen o změnu splatnosti výživného a změnu místa platby výživného stanoveného exekučním titulem. Taková námitka je však podřaditelná jen pod dovolací důvod podle § 241a odst. 3 o. s. ř., který při dovolání přípustném podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. přípustnost dovolání nezaloží.

Dovolání, které není přípustné ani podle § 237 odst. 1 písm. c ) ve spojení s § 238a odst. 1 písm. d ), odst. 2 o. s. ř., Nejvyšší soud odmítl ( § 243b odst. 5 věta první a § 218 písm. c/ o. s. ř. ).

O náhradě nákladů dovolacího řízení se rozhoduje ve zvláštním režimu ( § 87 a násl. zákona č. 120/2001 Sb. ).

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

 V Brně dne 20. září 2011

 JUDr. Miroslava J i r m a n o v á, v. r.
 předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Českých Budějovicích

sp. zn. 18 Nc 6505/2006

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č. j. 8 Co 2591/2006-56

Okresní soud v Českých Budějovicích

č. j. 18 Nc 6505/2006-36

č. j. 18 Nc 6505/2006-13

soudu prvního stupně

Okresního soudu v Českých Budějovicích

č. j. 18 Nc 6505/2006-13

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

Krajského soudu

odvolací soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 241a odst. 2 písm. a/ a b/ o. s. ř.

odvolacího soudu

Okresního soudu

Krajského soudu

dovolací soud

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

§ 236 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soud prvního stupně

§ 238a odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 238a odst. 2 o. s. ř.

§ 130 zákona č. 120/2001 Sb.

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

dovolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č. j. 19 Co 91/2001-101

Okresního soudu v Českých Budějovicích

č. j. P 321/98-83

Okresního soudu v Českých Budějovicích

č. j. 22 C 69/98/-13

Okresního soudu v Českých Budějovicích

č. j. P 321/98-83

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č. j. 19 Co 91/2001-101

§ 85 odst. 1 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyšší soud

Cpj 159/79

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č. j. 19 Co 91/2001-101

odvolacího soudu

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 87 a násl. zákona č. 120/2001 Sb.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele J. T., zastoupeného JUDr. PhDr. Oldřichem Choděrou, advokátem se sídlem Praha 2, Jugoslávská 12, proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 1. 6. 2010, čj. 31 Co 341/2009 - 413, a rozsudku Okresního soudu Praha - západ ze dne 10. 2. 2009, čj. 12 P 23/2007 - 259, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včasnou ústavní stížností, splňující i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatel navrhl zrušení shora uvedených rozhodnutí, kterými mělo být porušeno jeho právo na výchovu dítěte a na rodinný život zaručené v čl. 1, čl. 4 odst. 2, čl. 10 odst. 2, čl. 32 odst. 4, čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále "Listina" ), čl. 90 Ústavy ČR a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Stěžovatel uvedl, že od doby, kdy se dozvěděl o smrti matky své nezletilé dcery J. T. ( dále "nezletilá" ), se domáhá u obecných soudů jejího svěření do své péče. Obecné soudy přesto, že dospěly k závěru, že po mu po bytové a materiální stránce nelze nic vytknout a s nezletilou udržuje pravidelný kontakt, uzavřely, po zhodnocení jeho osobnosti znaleckými posudky, že nemůže být jejím vychovatelem. Stěžovatel má zato, že je schopen péči o nezletilou po všech stránkách zajistit. Z žádného důkazu nevyplynulo, že by se vůči ní v minulosti dopustil čehokoliv závadného. Jedinými důkazy, na základě kterých obecné soudy rozhodly o jejím svěření do výchovného zařízení, tak byly znalecké posudky, konstatující údajné podstatné snížení jeho výchovných schopností v důsledku disharmonie jeho osobnosti. Podle stěžovatele i v případě, kdy by jeho výchovné schopnosti byly skutečně sníženy, měla by nezletilá žít s ním, jako svým biologickým rodičem, a to přednostně před sebelepším výchovným ústavem. Právo na její výchovu nelze omezit pouze na základě znaleckých posudků, které obecně konstatují jeho snížené výchovné schopnosti. Pokud by žil s matkou nezletilé až do její smrti, nikdo by se o jeho psychologický obraz nestaral a bylo by samozřejmé, že by ji dále vychovával. Poukázal na znalecký posudek PhDr. K. H., podle kterého je situace, kdy dítě vyrůstá v prostředí kolektivního zařízení při možnosti umístění v rodinném prostředí, zcela nepřirozená a vyslovil naději na úspěšnou resocializaci stěžovatele vzhledem k jeho nadprůměrné inteligenci s tím, že doporučil vytvořit plán postupného vytvoření a upevnění pozitivního vztahu nezletilé s ním za současného dohledu, ať již soudního či sociální péče. Z provedeného dokazování před obecnými soudy tak nelze dovodit, že by nezletilá postrádala řádnou péči ve vlastní rodině.

II.

Z ústavní stížnosti a připojených listin Ústavní soud zjistil, že rozsudkem ze dne 10. 2. 2009, čj. 12 P 23/2007 - 259, svěřil Okresní soud Praha - západ ( dále "soud prvního stupně" ) nezletilou do péče "Zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc Klokánek" se sídlem v Hostivicích ( dále jen "zařízení" ), přičemž výživné pro nezletilou neurčil. K odvolání stěžovatele Krajský soud v Praze rozsudkem ze dne 1. 6. 2010, čj. 31 Co 341/2009 - 413, rozsudek soudu prvního stupně ve výroku o svěření nezletilé do péče "zařízení" potvrdil a určil stěžovateli povinnost platit výživné.

III.

Ústavní soud je podle čl. 83 Ústavy ČR soudním orgánem ochrany ústavnosti. Tuto svoji pravomoc vykonává mimo jiné tím, že ve smyslu jejího čl. 87 odst. 1 písm. d ) rozhoduje o ústavní stížnosti proti pravomocnému rozhodnutí a jinému zásahu orgánů veřejné moci do ústavně zaručených základních práv a svobod ( srov. též § 72 odst. 1 písm. a ) zákona o Ústavním soudu ). Jestliže ústavní stížnost směřuje proti rozhodnutí vydanému v soudním řízení, pak není samo o sobě významné, je-li namítána jeho věcná nesprávnost. Pravomoc Ústavního soudu je založena výlučně k přezkumu dodržení ústavněprávních principů a k posouzení otázky, zda v řízení ( rozhodnutím v něm vydaným ) nebyly dotčeny předpisy ústavního pořádku chráněná práva nebo svobody jeho účastníka, zda řízení bylo vedeno v souladu s ústavními principy a zda lze řízení jako celek pokládat za spravedlivé.

Poté, co se Ústavní soud seznámil s obsahem ústavní stížnosti a napadených rozhodnutí, dospěl k závěru, že je zjevně neopodstatněná. Stěžovatel jejím prostřednictvím pouze vyjadřuje svůj nesouhlas se skutkovými a právními závěry obecných soudů, přičemž zásah do svých shora uvedených práv spatřuje v tom, že rozhodly v rozporu s jeho přesvědčením.

Ústavní soud úvodem připomíná, že z ústavního principu nezávislosti soudů ( čl. 81 Ústavy ČR ) vyplývá i zásada volného hodnocení důkazů. Pouze soud rozhoduje, které skutečnosti jsou k dokazování relevantní a které z navržených ( případně i nenavržených ) důkazů provede, případně zda a nakolik považuje za nezbytné dosavadní stav dokazování doplnit, které skutečnosti má za zjištěné a které není třeba dokazovat. Do hodnocení provedených důkazů obecnými soudy není Ústavní soud zásadně oprávněn zasahovat. Důvodem jeho zásahu je až stav, kdy hodnocení důkazů a k tomu přijaté skutkové závěry jsou výrazem zjevného faktického omylu či excesu logického ( vnitřního rozporu ), a tím vybočují ze zásad spravedlivého procesu. Zásadám spravedlivého procesu ( čl. 36 odst. 1 Listiny ) také odpovídá požadavek, aby soudy učiněná skutková zjištění a přijaté právní závěry byly řádně a srozumitelně odůvodněny.

V mezích takto limitovaného přezkumu Ústavní soud v postupu obecných soudů ve věci stěžovatele porušení jeho ústavních práv či svobod neshledal. Obecné soudy provedly obsáhlé dokazování směřující ke zjištění, zda stěžovateli může být nezletilá svěřena do výchovy. Na základě jeho předchozích trestních odsouzení za úmyslné ublížení na zdraví ( v jednom případě dokonce s následkem smrti ) považovaly za nutné zhodnotit jeho osobnost znaleckými posudky. Z provedeného znaleckého posudku mimo jiné vyplynulo, "že jeho výchovné schopnosti jsou podstatně snížené vzhledem k disharmonii jeho osobnosti, jejíž základní charakteristikou je egocentrismus, s tím, že je u něj zvýšená pravděpodobnost vyjádření agrese nepřiměřeným, rozumově necenzurovaným způsobem". Obecné soudy, také s ohledem na již dříve, v rámci stěžovatelových předchozích trestních řízení, provedené znalecké posudky se závěrem o explozivní poruše jeho osobnosti s výraznými agresivními rysy, přijaly závěr, že stěžovatel není schopen uspokojit základní potřeby nezletilé, jakými jsou pocit bezpečí, jistoty a akceptace. Z tohoto důvodu nevyhověly jeho návrhu o její svěření do jeho výchovy.

Obecné soudy se zaměřily i na možnosti stěžovatelovy resocializace, přičemž ze znaleckého posudku MUDr. M. B. vyplynulo, že u něj dominují dissociální rysy, které jsou s vysokou mírou pravděpodobnosti už stabilní, a nedojde proto k jejich změně. Pokud stěžovatel odkazuje na znalecký posudek PhDr. K. H., který nebyl obecnými soudy proveden, nemohou mít jednotlivé jím citované závěry vytržené z jeho kontextu odpovídající výpovědní hodnotu.

Ústavní soud tak ověřil, že obecné soudy, především odvolací soud, zevrubně hodnotily výdělkové i bytové poměry stěžovatele. Ke zjištění aktuálních poměrů nezletilé si opatřily zprávu zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc Klokánek, hodnotily i vzájemnou interakci nezletilé a stěžovatele, přičemž uzavřely, že mu, jak po bytové a materiální stránce, tak z hlediska vztahu k nezletilé nelze nic vytknout. V otázce svěření nezletilé do jeho výchovy opřely svá rozhodnutí o provedené znalecké posudky především s ohledem na to, že byl v minulosti několikrát trestně stíhán. Své úvahy vyložily dostatečně podrobně, tedy v podobě, jež poskytuje potřebný podklad pro kontrolu správnosti na nich založených skutkových závěrů. Pokud stěžovatel namítá, že snížené výchovné schopnosti nemohou být důvodem omezení jeho rodičovských práv, je nutné mu připomenout, že protiváhou takovéhoto omezení bylo v jeho věci právo na život a zdraví nezletilé, jež rovněž požívá ústavněprávní ochrany.

Pokud obecné soudy uzavřely, že i když stěžovatel do budoucna pro nezletilou disponuje uspokojivým hmotným zabezpečením a projevuje o ni soustavný zájem, nelze mu ji, s ohledem na jeho psychopaticky strukturovanou osobnost, do výchovy svěřit, nelze takovémuto jejich závěru z ústavněprávního hlediska cokoli upřít. Své závěry podepřely odpovídajícím množstvím důkazů, adekvátně je odůvodnily a současně se uspokojivě vypořádaly s jeho námitkami. Za tohoto stavu nelze obecným soudům nic podstatného vytknout. Jejich rozhodnutí postrádají prvky svévole a mezi skutkovými zjištěními a právními závěry, jež z něj vyvodily, nelze spatřovat ani extrémní rozpor ve smyslu ustálené judikatury Ústavního soudu.

Vzhledem k shora uvedenému byla ústavní stížnost stěžovatele, bez přítomnosti účastníků a mimo ústní jednání, odmítnuta jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 2. listopadu 2010

Vojen Güttler, v. r.
předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Praze

čj. 31 Co 341/2009 - 413

Okresního soudu Praha - západ

čj. 12 P 23/2007 - 259

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

Ústavní soud

čj. 12 P 23/2007 - 259

Okresní soud Praha - západ

Krajský soud v Praze

čj. 31 Co 341/2009 - 413

soudu prvního stupně

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

čl. 87 odst. 1 písm. d )

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 81 Ústavy ČR

Ústavní soud

čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolací soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

 Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 14. listopadu 2012 o dovolání, které podal obviněný J. Ch. proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 25. 4. 2012, sp. zn. 5 To 392/2011, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Městského soudu v Brně pod sp. zn. 5 T 79/2011, t a k t o :

 Podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. se dovolání obviněného J. Ch. o d m í t á .

O d ů v o d n ě n í :

 Rozsudkem Městského soudu v Brně ze dne 3. 8. 2011, sp. zn. 5 T 79/2011, byl obviněný J. Ch., a to na podkladě skutkových zjištění, jak je v rozhodnutí uvedeno, uznán vinným zločinem porušení povinnosti při správě cizího majetku podle § 220 odst. 1, odst. 3 tr. zákoníku a podle § 220 odst. 3 tr. zákoníku byl odsouzen k trestu odnětí svobody v trvání dvou a půl roku.

 Podle § 84 odst. 1 a § 85 odst. 1 tr. zákoníku byl obviněnému výkon trestu podmíněně odložen na zkušební dobu v trvání čtyř roků a současně byl nad obviněným vysloven dohled. Podle § 85 odst. 2 tr. zákoníku byla obviněnému uložena povinnost, aby ve zkušební době podmíněného odsouzení podle svých sil nahradil škodu, kterou zločinem způsobil.

 Podle § 229 odst. 1 tr. ř. byla poškozená společnost MAX centrum s. r. o., se sídlem Brno, Kubíčkova 1115/8 ( dále jen MAX centrum s. r. o. ), odkázána na náhradu škody na řízení ve věcech občanskoprávních.

 Obviněný proti tomuto rozhodnutí podal odvolání, o němž rozhodl Krajský soud v Brně usnesením ze dne 25. 4. 2012, sp. zn. 5 To 392/2011, jímž řádný opravný prostředek podle § 256 tr. ř. zamítl jako nedůvodný.

 Proti citovanému usnesení odvolacího soudu podal obviněný prostřednictvím obhájce dovolání, které opřel o dovolací důvod uvedený v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. V odůvodnění dovolání obviněný uvedl, že má za to, že rozhodnutí odvolacího soudu, stejně jako rozhodnutí soudu I. stupně dle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. spočívá na nesprávném právním posouzení skutku, když se soud I. stupně ani odvolací soud dostatečně nevypořádal se všemi okolnostmi významnými pro rozhodnutí ve věci, když v důsledku toho dospěl k nesprávnému závěru o jeho vině a rovněž tak o škodě, kterou měl svým jednáním údajně způsobit. Podle přesvědčení obviněného soud I. stupně ani odvolací soud nezhodnotily odpovídajícím způsobem provedené důkazy v jejich vzájemných souvislostech, a v důsledku toho provedly i nesprávné právní hodnocení jeho jednání.

 Obviněný v závěru svého mimořádného opravného prostředku navrhl, aby dovolací soud napadené rozhodnutí soudu prvního i druhého stupně zrušil a vrátil věc soudu prvního stupně k novému rozhodnutí, případně aby sám vydal rozsudek, jímž by obviněného zprostil obžaloby v plném rozsahu.

 Nejvyšší soud jako soud dovolací zjistil, že obviněný podal dovolání jako oprávněná osoba ( § 265d odst. 2 tr. ř. ), včas a na správném místě ( § 265e tr. ř. ), jeho dovolání směřuje proti rozhodnutí, proti němuž je dovolání obecně přípustné [§ 265a odst. 2 písm. h ) tr. ř.], a podané dovolání obsahuje stanovené formální náležitosti ( § 265f odst. 1 tr. ř. ), byť samotné odůvodnění je stručné a velmi obecné. Z převážné části dovolatel odkázal na odůvodnění podaného odvolání a odvolacímu soudu obecně vytkl, že odpovídajícím způsobem provedené důkazy nezhodnotil. Nejvyšší soud opakovaně uvedl, že v rámci dovolacího řízení musí Nejvyšší soud vycházet z konkrétních námitek, o něž dovolatel opírá naplnění jím uplatněných dovolacích důvodů. Nejvyšší soud nemůže přihlížet k té části, v níž dovolatel odkazuje na argumentaci, kterou uplatnil v podaném odvolání ( viz např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. 8. 2010, sp. zn. 8 Tdo 940/2010 a ze dne 5. 10. 2011, sp. zn. 5 Tdo 1189/2011 ). Ostatně obviněný v závěru podání sám uvedl, že své dovolání ještě blíže odůvodní ve lhůtě 20-ti dnů, což však do doby rozhodování Nejvyššího soudu neučinil, byť tato lhůta byla několikanásobně překročena.

 Faktická nekonkrétnost dovolacích námitek tak měla vliv na posouzení opodstatněnosti dovolatelem uplatněného dovolacího důvodu. Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., který obviněný ve svém dovolání uvedl, je dán v případech, kdy rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku, nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Uvedenou formulací zákon vyjadřuje, že dovolání je určeno k nápravě právních vad rozhodnutí ve věci samé, pokud tyto vady spočívají v právním posouzení skutku nebo jiných skutečností podle norem hmotného práva, nikoliv z hlediska procesních předpisů. Tento dovolací důvod nemůže směřovat proti porušení procesních předpisů, ale výlučně proti nesprávnému hmotně právnímu posouzení. Skutkový stav je při rozhodování o dovolání hodnocen pouze z toho hlediska, zda skutek, nebo jiná okolnost skutkové povahy byly správně právně posouzeny, tj. zda jsou právně kvalifikovány v souladu s příslušnými ustanoveními hmotného práva. S poukazem na tento dovolací důvod totiž nelze přezkoumávat a hodnotit správnost a úplnost zjištění skutkového stavu, či prověřovat úplnost provedeného dokazování a správnost hodnocení důkazů ve smyslu ustanovení § 2 odst. 5, 6 tr. ř.

 Opakovaně již bylo vysloveno, že Nejvyšší soud není povolán k dalšímu, již třetímu justičnímu zkoumání skutkového stavu ( srov. usnesení Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 73/03 ). Případy, na které dopadá ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je tedy nutno odlišovat od případů, kdy je rozhodnutí založeno na nesprávném skutkovém zjištění. Dovolací soud musí vycházet ze skutkového stavu tak, jak byl zjištěn v průběhu trestního řízení a jak je vyjádřen především ve výroku odsuzujícího rozsudku a je povinen zjistit, zda je právní posouzení skutku v souladu s vyjádřením způsobu jednání v příslušné skutkové podstatě trestného činu s ohledem na zjištěný skutkový stav. Jinak řečeno, dovolání opírající se o dovolací důvod uvedený v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. vyžaduje, aby podstatou výhrad dovolatele a obsahem jím uplatněných dovolacích námitek se stalo tvrzení, že soudy zjištěný skutkový stav věci, popsaný v jejich rozhodnutí, tj. zejména v tzv. skutkové větě výrokové části, popř. blíže rozvedený či doplněný v odůvodnění, není takovým trestným činem, za který jej soudy pokládaly, nebo jimi učiněné skutkové zjištění nevyjadřuje naplnění všech zákonných znaků skutkové podstaty trestného činu, za nějž byl obviněný odsouzen. Dovolatel pak s poukazem na tento dovolací důvod musí namítat, že skutek buď vykazuje zákonné znaky jiného trestného činu a nebo není vůbec žádným trestným činem.

 Nejvyšší soud shledal, že obviněný sice dovolání označil jako podané z důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., ale jak již bylo shora uvedeno, jen velmi nekonkrétně napadl soudy učiněná skutková zjištění. Obviněný zcela explicitně uvedl, že oba soudy vadným hodnocením důkazů dospěly k nesprávným skutkovým závěrům a v důsledku nesprávných skutkových závěrů pak bylo provedeno nesprávné právní posouzení skutku.

 Z těchto uplatněných námitek, ze kterých však nelze zjistit, v čem vůbec mělo nesprávné hodnocení provedených důkazů nalézacím soudem spočívat, je zřejmé, že se obviněný snaží primárně dosáhnout změny zjištění skutkového stavu a teprve na základě toho poukazuje na údajnou nesprávnost právní kvalifikace skutku. Dovolatel tak uplatnil námitky skutkové, které z pohledu dovolacího důvodu podle § 265 odst. 1 písm. g ) tr. ř. nejsou relevantní, a dovolací soud není oprávněn se jimi zabývat.

 Jen pro úplnost lze dodat, že dovolací soud neshledal rozpor mezi skutkovými zjištěními, které soudy po zhodnocení provedených důkazů učinily, a právním posouzením věci. Soudy své skutkové závěry opřely o konkrétní zjištění učiněné na základě provedených a zákonně vyhodnocených důkazů ( § 2 odst. 5, 6 tr. ř. ). Ostatně ani obviněný nezpochybnil a naopak potvrdil, že „ Dohodu o ukončení Smlouvy o nájmu nebytových prostor “ ze dne 11. 2. 2010 uzavřel v postavení jednatele společnosti MAX centrum s. r. o., tedy jako osoba, které je zákonem uložena povinnost vykonávat svou působnost statutárního orgánu s péčí řádného hospodáře tak, jak to vyplývá z ustanovení § 135 odst. 2 a § 194 odst. 5 obchodního zákoníku. Stejně tak ani obviněný nezpochybňoval fakt, že jedinou náplní podnikatelské činnosti obchodní společnosti MAX centrum s. r. o., byla správa budovy a sjednaná odměna z této činnosti tvořila její jediný příjem. Na základě těchto zjištění pak soudy dospěly k závěru, že si obviněný této skutečnosti musel být vědom stejně jako důsledku svého jednání spočívajícího v tom, že vypovězení předmětné nájemné smlouvy povede k faktické likvidaci obchodní společnosti, kterou jako jednatel zastupoval. Oba soudy také přesvědčivým způsobem dovodily skutkový závěr, že obviněný svým jednáním způsobil společnosti MAX centrum s. r. o., škodu velkého rozsahu. Škoda se obecně chápe jako újma, která nastala a projevuje se v majetkové sféře poškozeného, a to nejen ve formě faktického zmenšení majetku, ale i v ušlém zisku, kdy nenastane předpokládaný přírůstek na majetku, který lze očekávat. Očekávanou výši odměny bylo možno dovodit z předmětné nájemní smlouvy a zejména z jejího dodatku č. 1 čl. 7 a z faktu, že předmětnou nájemní smlouvou byla správa budovy sjednána až do prosince 2014. Takto dovozená výše škody byla správně označena škodou velkého rozsahu ve smyslu § 220 odst. 3 tr. zákoníku, neboť přesáhla rozhodnou hranici 5 miliónů Kč ( § 138 odst. 1 tr. zákoníku ), přičemž z hlediska zavinění postačí způsobení tohoto těžšího následku z nedbalosti [§ 17 písm. a ) tr. zákoníku], neboť v tomto případě zákon nevyžaduje zavinění úmyslné.

 Závěrem lze uvést, že dovolatel ve svém mimořádném opravném prostředku dovozoval nesprávnost právního posouzení skutku z vadného hodnocení důkazů a učiněných skutkových závěrech soudů, přitom své tvrzení nedoložil jedinou konkrétní námitkou k aplikaci ustanovení hmotného práva, jak vyžaduje naplnění deklarovaného dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. Nejvyšší soud proto dovolání obviněného podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. odmítl, aniž z jeho podnětu věcně přezkoumal napadená rozhodnutí a předcházející řízení z hledisek stanovených v § 265i odst. 3, 4, 5 tr. ř. Toto rozhodnutí učinil Nejvyšší soud v neveřejném zasedání za splnění podmínek ustanovení § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

P o u č e n í : Proti rozhodnutí o dovolání není opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. ř. ).

V Brně dne 14. listopadu 2012

 Předsedkyně senátu :JUDr. Blanka Roušalová

 Vypracoval :
 JUDr. Vilém Ravek

Nejvyšší soud

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 5 To 392/2011

soudu odvolacího

Městského soudu v Brně

sp. zn. 5 T 79/2011

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

Městského soudu v Brně

sp. zn. 5 T 79/2011

§ 220 odst. 1, odst. 3 tr. zákoníku

§ 220 odst. 3 tr. zákoníku

§ 85 odst. 2 tr. zákoníku

§ 229 odst. 1 tr. ř.

Krajský soud v Brně

sp. zn. 5 To 392/2011

§ 256 tr. ř.

odvolacího soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

odvolacího soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

odvolací soud

odvolací soud

dovolací soud

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265d odst. 2 tr. ř.

§ 265e tr. ř.

§ 265a odst. 2 písm. h ) tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

odvolacímu soudu

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 8 Tdo 940/2010

sp. zn. 5 Tdo 1189/2011

Nejvyššího soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 73/03

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Dovolací soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265 odst. 1 písm. g ) tr. ř.

dovolací soud

dovolací soud

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

§ 220 odst. 3 tr. zákoníku

§ 138 odst. 1 tr. zákoníku

§ 17 písm. a ) tr. zákoníku

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265i odst. 3, 4, 5 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

§ 265n tr. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy senátu Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatelky B. J., zastoupené JUDr. Jiřím Švecem, advokátem se sídlem Kladno, T.G.Masaryka 579, proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 27. 1. 2010, č. j. 13Co 576/2009-92, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Stěžovatelka se ústavní stížností domáhá zrušení výše uvedeného rozhodnutí městského soudu. Opírá ji zejména o následující důvody :

Obvodní soud pro Prahu 9 rozsudkem ze dne 7. 10. 2009, č. j. 41P 82/2002-70, zvýšil výživné pro dceru stěžovatelky ( v řízení o ústavní stížnosti vedlejší účastníci ) nezletilou K. J., naposledy stanovené rozsudkem téhož soudu ze dne 19. 9. 2005, č. j. 41P 82/2002-46, z částky 3.000,- Kč měsíčně na částku 3.800,- Kč měsíčně s účinností od 1. 9. 2009; dále stanovil podmínky splatnosti, vyčíslil dlužné výživné a rozhodl o náhradě nákladů řízení. Tento rozsudek byl k odvolání otce nezletilé ( v řízení o ústavní stížnosti vedlejšího účastníka ) rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 27. 1. 2010, č. j. 13Co 576/2009-92, změněn tak, že návrh stěžovatelky - matky - na zvýšení výživného pro nezl. K. byl zamítnut a bylo rozhodnuto, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů.

Podle názoru stěžovatelky byla napadeným rozsudkem Městského soudu v Praze porušena její základní práva zakotvená v čl. 36 odst. 1 a čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ).

Odvolací soud totiž - podle stěžovatelky - nedodržel zásady spravedlivého procesu tak, jak jsou upraveny v hlavě V. Listiny a rozvedeny v jednotlivých ustanoveních občanského soudního řádu. Přesto, že jde o řízení péče o nezletilé, kde má soud povinnost provést i jiné důkazy potřebné pro zjištění skutkového stavu, než byly účastníky navrhovány, odvolací soud takové důkazy, jejichž potřeba vyplynula z obsahu spisu i z námitek stěžovatelky, neprovedl. Konkrétně odvolací soud nezjistil aktuální příjmy otce a spokojil se s jeho tvrzením, že se jeho příjem nezměnil. Přitom byl napadený rozsudek vyhlášen 27. 1. 2010; je tedy zřejmé, že zpráva o výdělku otce měla zahrnovat i příjem za měsíc prosinec 2009, kdy plat obvykle bývá zvýšen o mimořádné odměny. To by se pak promítlo do výše průměrného příjmu, a proto měl být důkaz zprávou zaměstnavatele otce o výší jeho příjmu proveden.

Odvolací soud také zcela opominul stěžejní námitku stěžovatelky, že na straně otce nenastala zásadní změna poměrů tím, že mu přibyla vyživovací povinnost k jeho nynější manželce, která nepracuje. Stěžovatelka ve vyjádření k odvolání vedlejšího účastníka - otce -poukazovala na to, že invalidní dcera manželky otce nevyžaduje celodenní péči, neboť čas od rána do odpoledních hodin tráví ve škole. Za této situace by manželka otce mohla - podle stěžovatelky - alespoň na částečný úvazek pracovat, což by se odrazilo i v hodnocení schopnosti otce plnit vyživovací povinnost vůči nezl. K. Soud měl vzít naopak v úvahu, jak to ostatně stěžovatelka navrhovala, že hospodářská situace rodiny otce je ovlivněna společným soužitím s dcerou manželky otce, která má invalidní důchod.

Stěžovatelka dodala, že se odvolací soud těmito námitkami stěžovatelky ( zřetelně vyslovenými v jejím vyjádření k odvolání vedlejšího účastníka ) vůbec nezabýval. Na druhou stranu bylo prokázáno, že došlo na straně nezletilé K. a jejich rodičů k takové změně poměrů, které by zvýšení výživného ve smyslu § 99 zák. o rodině odůvodnily. Odvolací soud v odůvodnění rozsudku uvedené změny poměrů konstatoval, na rozdíl od soudu 1. stupně z nich však dovodil, že tyto změny zvýšení výživného neodůvodňují. Tento závěr odůvodnil pouze tím, že příjem otce je třeba považovat za "přiměřený" a že poměry otce, který má stejně jako v době předchozího rozhodnutí o výživném kromě nezl. K. vyživovací povinnost ke dvěma dalším zletilým dětem a nově i k manželce, zvýšení výživného neumožňují.

II.

Ústavní soud si vyžádal spis vedený Obvodním soudem pro Prahu 9 sp. zn. 41 P 82/2002. Zjistil, že Obvodní soud pro Prahu 9 rozhodl svým rozsudkem č. j. 41 P 82/2002-70 ze dne 7. 10. 2009 tak, že : "Výživné otce na nezletilou K. J., naposledy stanovené rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 9 ze dne 19.9.2005, čj. 41 P 82/2002-46 se otci zvyšuje na částku 3.800,- Kč měsíčně s účinností od 1.9.2009. […] Nedoplatek za měsíc září 2009 ve výši 800,- Kč je otec povinen uhradit nejpozději do 3 dnů od právní moci tohoto rozhodnutí. […] Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení." Soud zhodnotil majetkové poměry domácnosti stěžovatelky ( matky ), kde žije nezletilá K. J., a majetkové poměry vedlejšího účastníka ( otce ), který žije v domácností se svoji nynější manželkou a její plně invalidní dcerou; o tuto dceru její matka - vyjma doby, kdy je ve škole ( kde o ní stará asistent ) - celodenně pečuje, proto nepracuje a pobírá příspěvek na péči. Dospěl k závěru, že jsou dány podmínky zvýšení výživného. Zejména se zvýšil věk nezletilé, která je již v současné době ve kvintě osmiletého gymnázia, čímž dochází k dalšímu zvýšení jejich potřeb v souvislosti se studiem. U obou rodičů došlo k mírnému zvýšení příjmů ( u matky na 19.964,- Kč, u otce na 20.966,- Kč ), další vyživovací povinnost jím nepřibyla; otec má nadále vyživovací povinnost ke svým zletilým dětem, kde došlo k navýšení výživného na 6000,- Kč. Otec má tedy celkem tři vyživovací povinnosti k prakticky dospělým dětem, je tedy třeba, aby se v co největší míře na jejich výživě podílel. Výživné ve výši 3.800,- Kč měsíčně soud považuje za přiměřené jak k příjmu otce, tak i počtu jím vyživovaných osob.

K odvolání otce Městský soud v Praze napadeným rozsudkem č. j. 13 Co 576/2009-92 ze dne 27. 1. 2010 rozhodl tak, že "I. Rozsudek soudu prvního stupně se mění tak, že se návrh matky na zvýšeni výživného pro nezl. K. J. zamítá . […] II. Žádný z účastníků n e ni ú právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů". Městský soud připomněl základní zásady, kterými je soud při rozhodování o vyživovací povinnosti podle ustanovení § 85 odst. 2, 3 a § 96 odst. 1 zákona o rodině vázán; zejména je třeba přihlédnout k odůvodněným potřebám oprávněného a ke schopnostem, možnostem a majetkovým poměrům povinného, jakož i k míře osobní péče rodičů o nezletilé; přitom dítě má právo podílet se na životní úrovni rodičů. Těmito zásadami se však soud prvního stupně podle názoru městského soudu zcela neřídil. Při posuzování případu sice dostatečně zjistil skutkový stav věci a vyvodil v podstatě správné právní závěry, jestliže usoudil, že se změnily poměry na straně všech účastníků. Odvolací soud však nesdílel jeho názor, že tyto změny odůvodňují zvýšení výživného otci. Odvolací soud hodnotil totiž zcela odlišně od soudu prvního stupně výdělkové poměry otce. Otec řádně pracuje v pracovním poměru jako řidič autobusu městské hromadné dopravy, dosahuje čisté mzdy ve výši kolem 20.000,- Kč, takže oproti předchozí úpravě došlo k navýšení asi o 3.000,- Kč. Tento příjem je podle městského soudu třeba považovat za přiměřený a nelze hovořit o tom, že by se otec lépe placenému zaměstnání vyhýbal. Stejně jako v minulosti má ještě vyživovací povinnost ke dvěma zletilým dětem. Navíc se ale znovu oženil a má částečnou vyživovací povinnost ke své současné manželce, která, jak bylo v řízení prokázáno, pečuje o invalidní dceru. Za této situace, ač se potřeby nezletilé nepochybně zvýšily, majetkové a výdělkové poměry otce dle odvolacího soudu zvýšení výživného neumožňují.

III.

K ústavní stížnosti se vyjádřil Obvodní soud pro Prahu 9, který pouze odkázal na rozsudek Městského soudu v Praze.

Městský soud v Praze se k ústavní stížnosti vyjádřil tak, že v předmětné věci neexistuje hrubý rozpor mezi jeho právními závěry a skutkovými zjištěními. Procesní práva stěžovatelky rovněž nebyla porušena. Právo na spravedlivý proces nelze podle městského soudu vykládat tak, že došlo k jeho porušení, nebylo-li rozhodnuto dle představ stěžovatelky. Proto navrhl, aby byla ústavní stížnost odmítnuta.

Protože vyjádření soudů nevnesla do věci nic nového, Ústavní soud z nich při svém rozhodování nevycházel a proto je stěžovatelce k případné replice nezasílal.

IV.

Ústavní soud již mnohokrát ve svých rozhodnutích konstatoval, že není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů ( viz např. nález sp. zn. III. ÚS 23/93, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 1, str. 41 ). Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení jeho základních práv či svobod chráněných ústavním pořádkem. Skutečnost, že se obecný soud opřel o právní názor ( resp. výklad zákona, příp. jiného právního předpisu ), se kterým se stěžovatel neztotožňuje, nezakládá sama o sobě důvod k ústavní stížnosti ( viz nález sp. zn. IV. ÚS 188/94, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 3, str. 281 ). Jestliže ústavní stížnost směřuje proti rozhodnutí soudu, vydanému v občanskoprávním řízení, není samo o sobě významné, je-li namítána jeho věcná nesprávnost; Ústavní soud není totiž součástí soustavy obecných soudů a není ani povolán k instančnímu přezkumu jejich rozhodnutí, takže jeho pravomoc je založena výlučně k přezkumu z hlediska dodržení principů ústavněprávních ( srov. čl. 83 Ústavy ).

Stěžovatelka se v ústavní stížnosti dovolávala ochrany zejména svého základního práva na spravedlivý proces. Ústavní soud tedy přezkoumal z tohoto hlediska napadené rozhodnutí i řízení, z něhož toto rozhodnutí vzešlo, a dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ke konkrétním námitkám stěžovatelky, tak jak byly stručně vymezeny v oddílu I tohoto usnesení, uvádí Ústavní soud zejména následující :

- Stěžovatelka namítla, že městský soud v době svého rozhodování neměl k dispozici potvrzení zaměstnavatele o příjmech otce nezletilé za měsíc prosinec roku 2009, kdy v tomto období bývají vypláceny odměny ovlivňující výši průměrného příjmu. Tu má Ústavní soud za to, že tato okolnost je pro určení přiměřené vyživovací povinností vedlejšího účastníka nepodstatná, neboť takováto jednorázová odměna ( ad hoc ) průměrnou výši příjmu zásadně neovlivňuje. Nadto je třeba zdůraznit, že městský soud vycházel při svém rozhodování ze skutkového stavu, tak jak ho zjistil soud obvodní. Součástí spisového materiálu tedy byla i zpráva zaměstnavatele o příjmech otce ( vedlejšího účastníka ) do září 2009; městský soud přitom ústavní stížností napadeným rozhodnutím rozhodl již v lednu 2010. Zprávu o otcově výdělku lze tedy považovat za dostačující.
- Pokud stěžovatelka uvedla, že městský soud měl při svém rozhodování vzít v úvahu skutečnost, že nynější manželka vedlejšího účastníka může alespoň na částečný úvazek pracovat, neboť o svoji těžce invalidní dceru v době jejího školního pobytu nepečuje, pak podle názoru Ústavního soudu je tato námitka nepřípadná. Obecné soudy vyšly z tvrzení vedlejšího účastníka ( jež nebyla stěžovatelkou zpochybňována, ba naopak je sama stěžovatelka potvrdila - srov. č.l. 83 ), že dcera jeho manželky je těžce invalidní, pohybuje se na elektrickém vozíčku, ve škole studuje za pomoci asistenta, a manželka vedlejšího účastníka v této souvislosti pobírá příspěvek na péči o osobu blízkou [správně, v souladu s novou právní úpravu, příspěvek na péči, a to pro těžkou závislost]. Za tohoto stavu nebylo věcí obecných soudů ( zejména městského soudu ) - rozhodujících o zcela jiné právní otázce, tedy o výživném - aby posuzovaly ( časovou ) náročnost péče o invalidního člověka; pokud byl manželce vedlejšího účastníka ( respektive správně její dceři ) tento příspěvek přiznán, musely tuto skutečnost zcela respektovat. Zde Ústavní soud dodává, že příspěvek na péči pro těžkou závislost se poskytuje osobě, která se nemůže postarat nejen sama o sebe ( udržování osobní hygieny atp. ), ale která je na druhé osobě závislá i při obstarávání ostatních záležitostí, jež vždy nesouvisí s bezprostřední fyzickou péčí o takto postiženého člověka. Proto nelze akcentovat argumentaci stěžovatelky, že otcova manželka měla - mimo péči o invalidní dceru - alespoň na částečný úvazek pracovat.

Závěrem Ústavní soud zdůrazňuje, že věci určení či změny výživného zásadně považuje za doménu obecných soudů, do níž zasahuje jen v případech výjimečných. O takovou situaci však v souzené věci nejde. Ostatně, nelze nevidět, že změní-li se v budoucnu poměry, může oprávněná osoba podat nový návrh na úpravu výživného.

Za tohoto stavu dospěl Ústavní soud k závěru, že základní práva a svobody, jichž se stěžovatelka dovolává, napadeným rozhodnutím zjevně porušeny nebyly.

Proto Ústavnímu soudu nezbylo než ústavní stížnost podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků jako návrh zjevně neopodstatněný odmítnout.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 1. října 2010

Vojen Güttler v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

č. j. 13Co 576/2009-92

městského soudu

Obvodní soud pro Prahu 9

č. j. 41P 82/2002-70

č. j. 41P 82/2002-46

Městského soudu v Praze

č. j. 13Co 576/2009-92

Městského soudu

hlavě V. Listiny

občanského soudního řádu

odvolací soud

odvolací soud

odvolací soud

§ 99 zák. o rodině

Odvolací soud

Ústavní soud

Obvodním soudem pro Prahu 9

sp. zn. 41 P 82/2002

Obvodní soud pro Prahu 9

č. j. 41 P 82/2002-70

Obvodního soudu pro Prahu 9

čj. 41 P 82/2002-46

Městský soud v Praze

č. j. 13 Co 576/2009-92

soudu prvního stupně

Městský soud

soud prvního stupně

městského soudu

Odvolací soud

Odvolací soud

soudu prvního stupně

městského soudu

odvolacího soudu

Obvodní soud pro Prahu 9

Městského soudu v Praze

Městský soud v Praze

městského soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 23/93

Ústavní soud České republiky

sp. zn. IV. ÚS 188/94

Ústavní soud České republiky

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy

Ústavní soud

Ústavní soud

městský soud

Ústavní soud

městský soud

soud obvodní

městský soud

městský soud

Ústavního soudu

městského soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy Mgr. Michala Králíka, Ph.D., a soudců Mgr. Davida Havlíka, a JUDr. Jiřího Spáčila, CSc., ve věci žalobce M. I., bytem v M., zastoupeného JUDr. Zdeňkem Bučkem, advokátem se sídlem v Kyjově, Jungmannova 24, proti žalované TRUSTINVESTU CR, spol. s r. o., identifikační číslo osoby 26914069, se sídlem v Praze 1, Václavské nám. 846/1, zastoupené Mgr. Ing. Tomášem Vítkem, advokátem se sídlem v Praze 7, Přívozní 2/1054, o určení neplatnosti rozhodčích nálezů, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 1 pod sp. zn. 19 C 64/2010, o návrhu na přikázání věci z důvodu vhodnosti Městskému soudu v Brně, takto :
Věc vedená u Obvodního soudu pro Prahu 1 pod sp. zn. 19 C 64/2010 se přikazuje k projednání a rozhodnutí Městskému soudu v Brně.
Usnesení neobsahuje odůvodnění, protože se jím zcela vyhovuje návrhu, jemuž nikdo neodporoval ( § 169 odst. 2 občanského soudního řádu ).
Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
 V Brně dne 21. ledna 2013 Mgr. Michal Králík, Ph.D.
 předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 1

sp. zn. 19 C 64/2010

Městskému soudu v Brně

Obvodního soudu pro Prahu 1

sp. zn. 19 C 64/2010

Městskému soudu v Brně

§ 169 odst. 2 občanského soudního řádu