Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Obecně prospěšné práce
Přeměna trestu
Dotčené předpisy : § 268 odst. 2 tr. ř.
§ 269 odst. 2 tr. ř.
§ 270 odst. 1 tr. ř.
Kategorie rozhodnutí : D

4 Tz 88/2012-21ČESKÁ REPUBLIKA
ROZSUDEK

JMÉNEM REPUBLIKY

 Nejvyšší soud České republiky projednal ve veřejném zasedání konaném dne 18. prosince 2012 v senátu složeném z předsedy senátu JUDr. Františka Hrabce a soudců JUDr. Jiřího Pácala a JUDr. Danuše Novotné stížnost pro porušení zákona, kterou podal ministr spravedlnosti České republiky ve prospěch obviněného Z. N., proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové, pobočka v Pardubicích, ze dne 23. 3. 2011 sp. zn. 14 To 106/2011, ve věci vedené u Okresního soudu v Chrudimi pod sp. zn. 2 T 161/2009 a podle § 268 odst. 2, § 269 odst. 2 a § 270 odst. 1 tr. ř. rozhodl t a k t o :

 Usnesením Krajského soudu v Hradci Králové, pobočka v Pardubicích ze dne 23. 3. 2011 sp. zn. 14 To 106/2011 a v řízení předcházejícím b y l p o r u š e n z á k o n v ustanoveních § 2 odst. 5, odst. 6, § 147 odst. 1 a § 148 odst. 1 písm. c ) tr. ř. v neprospěch obviněného Z. N.

Napadené usnesení, jakož i usnesení Okresního soudu v Chrudimi ze dne 5. 1. 2011 sp. zn. 2 T 161/2009 s e z r u š u j í .

Zrušují se též všechna další rozhodnutí na zrušená rozhodnutí obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu.

 Okresnímu soudu v Chrudimi s e p ř i k a z u j e, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.

Odůvodnění :

 Ministr spravedlnosti podal podle § 266 odst. 1 tr. ř. ve prospěch obviněného Z. N. stížnost pro porušení zákona proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové, pobočka v Pardubicích, ze dne 23. 3. 2011 sp. zn. 14 To 106/2011.

 V této poukázal, že vydání napadeného usnesení krajského soudu nejdříve předcházelo vydání trestního příkazu Okresním soudem v Chrudimi ze dne 15. 9. 2009 sp. zn. 2 T 161/2009, který nabyl právní moci dne 1. 10. 2009. Tímto trestním příkazem byl obviněný Z. N. uznán vinným trestným činem zpronevěry podle § 248 odst. 1 tr. zákona č. 140/1961 Sb, ve znění účinném do 31. 12. 2009 ( dále jen tr. zák. ), jehož se dopustil skutkem ze dne 15. 6. 2007 v Ch. Za to byl odsouzen k trestu obecně prospěšných prací ( dále jen OPP ) ve výměře 250 hodin a dále mu byla stanovena povinnost zaplatit manželům J. a P. J. na náhradě škody částku 20 000,- Kč.

 Úkony spojené s výkonem trestu OPP u obviněného započal realizovat Okresní soud v Pardubicích, neboť v jeho obvodu se tehdy zdržoval. Tento soud opatřením ze dne 12. 10. 2009 pověřil výkonem probačního dohledu Středisko Probační a mediační služby ČR v Pardubicích ( dále jen PMS Pardubice ), a to za účelem předvolání a poučení obviněného před nařízením výkonu trestu OPP a zjištění, u kterého poskytovatele lze výkon trestu nařídit včetně druhu práce.

 Po zákonné změně příslušnosti soudu k výkonu tohoto druhu trestu, účinné od 1. 1. 2010, pokračoval v realizaci úkonů spojených s výkonem trestu OPP Okresní soud v Chrudimi. Ze zprávy PMS Pardubice ze dne 25. 1. 2010, která byla Okresnímu soudu v Chrudimi doručena dne 26. 1. 2010, vyplynulo, že obviněný se nedostavil dne 20. 1. 2010 k vypracování písemného projednání podmínek výkonu trestu OPP a z tohoto důvodu bylo navrženo soudu, aby obviněnému nařídil výkon trestu OPP bez předchozího projednání podmínek.

 Okresní soud v Chrudimi opatřením ze dne 1. 2. 2010 vyzval obviněného, aby se ve lhůtě 15 dnů od převzetí výzvy dostavil k projednání podmínek výkonu trestu na PMS Pardubice s tím, že jinak mu bude výkon trestu nařízen k Úřadu městského obvodu Pardubice V. Odsouzenému byla výzva soudu doručena dne 10. 2. 2010. Ze zprávy PMS Pardubice ze dne 2. 3. 2010 vyplynulo, že obviněný na výzvu soudu nereagoval a středisko PMS nekontaktoval.

 Usnesením Okresního soudu v Chrudimi ze dne 3. 3. 2010 č.j. 2 T 161/2009-62, byl podle § 336 odst. 2 tr. ř. obviněnému nařízen výkon trestu OPP ve výměře 250 hodin u Městského obvodu Pardubice V, s druhem práce : úklid a údržba veřejných prostranství, budov, komunikací a zeleně a pomocné práce. Současně mu byla stanovena povinnost dostavit se do 14 dnů od oznámení tohoto usnesení k projednání podmínek výkonu tohoto trestu na PMS Pardubice a dále povinnost dostavit se v den určený probačním úředníkem na Úřad městského obvodu Pardubice V, kontaktní osoba pan J. M., za účelem nástupu výkonu tohoto trestu. Obviněný byl rovněž poučen o následcích nevykonání trestu OPP ve stanovené lhůtě do jednoho roku od jeho nařízení, tj. do 3. 3. 2011. Citované usnesení bylo obviněnému doručeno dne 11. 3. 2010.

 Opatřením Okresního soudu v Chrudimi ze dne 3. 3. 2010 č.j. 2 T 161/2009-64, bylo podle § 336 odst. 4 tr. ř. středisko PMS Pardubice pověřeno kontrolou nad výkonem trestu OPP obviněným N. Ze zprávy PMS Pardubice ze dne 21. 4. 2010 vyplynulo, že obviněný kontaktoval PMS i poskytovatele, sepsal s ním dohodu o realizaci výkonu trestu OPP a zavázal se zahájit výkon trestu dne 25. 4. 2010.

 Z následných zpráv střediska PMS Pardubice vyplynulo, že obviněný bez omluvy nedodržel termín zahájení výkonu trestu, který fakticky započal vykonávat až dne 16. 5. 2010. Ve zprávě PMS Pardubice ze dne 27. 10. 2010 je mimo jiné uvedeno, že v době od 16. 5. 2010 do 23. 5. 2010 vykonal z uloženého trestu pouze 31 hodin, poté již trest nevykonával, nepřijímal telefonní hovory od PMS ani od poskytovatele. Z tohoto důvodu poskytovatel rozvázal s obviněným dne 23. 10. 2010 dohodu o výkonu trestu OPP. S ohledem na tyto skutečnosti PMS Pardubice navrhlo soudu rozhodnout o přeměně nevykonaného zbytku trestu OPP v trest odnětí svobody, neboť obviněný se výkonu trestu bez vážných důvodů vyhýbá. Okresnímu soudu v Chrudimi byla zpráva PMS Pardubice ze dne 27. 10. 2010 s návrhem na rozhodnutí o přeměně trestu OPP v trest odnětí svobody doručena dne 29. 10. 2010.

 Okresní soud v Chrudimi na základě návrhu PMS Pardubice nařídil dne 8. 11. 2010 veřejné zasedání o návrhu na přeměnu trestu obecně prospěšných prací v trest odnětí svobody na termín 5. 1. 2011. Předvolání k veřejnému zasedání bylo obviněnému doručeno dne 10. 11. 2010. Okresní soud v Chrudimi konal veřejné zasedání dne 5. 1. 2011 v nepřítomnosti obviněného N. Po provedení potřebných důkazů veřejné zasedání vyústilo ve vyhlášení usnesení ze dne 5. 1. 2011 č.j. 2 T 161/2009-80, kterým soud podle § 340b odst. 1 tr. ř. a podle § 45a odst. 4 tr. zák. přeměnil nevykonaný zbytek trestu OPP ve výměře 219 hodin, který byl obviněnému uložen trestním příkazem téhož soudu ze dne 15. 9. 2009 č.j. 2 T 161/2009-43, v trest odnětí svobody v trvání 110 dnů a současně podle § 39a odst. 2 písm. b ) tr. zák. obviněného zařadil pro výkon trestu do věznice s dozorem.

 Soud odůvodnil své rozhodnutí poukazem na návrh PMS Pardubice na přeměnu trestu OPP v trest odnětí svobody a připojenou zprávu Úřadu městského obvodu Pardubice V ze dne 23. 10. 2010, ze které vyplynulo, že obviněný vykonal z uloženého trestu pouze 31 hodin, když naposledy pracoval dne 23. 5. 2010 a poté již nebyl kontaktní, ačkoli měl práci domluvenou a připravenou. Počet hodin vykonaného trestu OPP byl doložen harmonogramem výkonu trestu OPP. Soud z těchto skutečností dovodil, že obviněný v době od nařízení výkonu trestu OPP nevedl řádný život, neboť nedodržel předepsaný harmonogram pro výkon uloženého trestu a tak zaviněně nevykonal zbytek trestu. Tím naplnil podmínky pro rozhodnutí soudu o přeměně zbytku nevykonaného trestu OPP v nepodmíněný trest odnětí svobody. Citované usnesení okresního soudu bylo doručeno obviněnému dne 24. 2. 2011.

 Obviněný podal proti usnesení o přeměně trestu stížnost, v níž zejména namítl, že všechny hodiny veřejných prací odpracoval do začátku února 2011 a odpracované hodiny byly zaslány na Úřad města Pardubice.

 O stížnosti obviněného proti usnesení okresního soudu o přeměně trestu OPP v trest odnětí svobody rozhodl v neveřejném zasedání Krajský soud v Hradci Králové, pobočka v Pardubicích, který usnesením ze dne 23. 3. 2011 č.j. 14 To 106/2011-93, stížnost podle § 148 odst. 1 písm. c ) tr. ř. zamítl jako nedůvodnou.

 Krajský soud své rozhodnutí odůvodnil v podstatě tím, že okresní soud důvodně rozhodl o přeměně trestu v nepodmíněný trest odnětí svobody, neboť pro takové rozhodnutí měl potřebné podklady, především zprávy PMS Pardubice. Krajský soud si sám ověřil telefonickým dotazem u PMS Pardubice, že obviněný odpracoval z uloženého trestu OPP pouze 31 hodin a žádné další již neodpracoval. Tím byl podle krajského soudu vyvrácen zásadní stížnostní argument obviněného, že celý trest OPP odpracoval. Krajský soud shledal za správnou aplikaci § 45a odst. 4 tr. zák., včetně přepočtu nevykonaného zbytku trestu OPP v trest odnětí svobody a zařazení obviněného pro výkon trestu do věznice s dozorem.

 Usnesení krajského soudu spolu s výzvou k nástupu trestu odnětí svobody ve lhůtě do 5 pracovních dnů od doručení výzvy, bylo doručeno obviněnému dne 14. 4. 2011. Obviněný se dostavil dne 18. 4. 2011 k Okresnímu soudu v Chrudimi a do protokolu uvedl, že celý trest OPP ke dni 21. 2. 2011 již odpracoval u sportovního klubu H. SKP Pardubice a předložil harmonogram výkonu trestu OPP a výkaz práce opatřený razítkem této organizace a podpisem jejího předsedy P. S. Z harmonogramu výkonu trestu OPP vyplynulo, že obviněný odpracoval v období od 25. 4. 2010 do 21. 2. 2011 celkem 252,5 hodin.

 Druhou výzvu soudu k nástupu výkonu trestu ze dne 5. 12. 2011 obviněný převzal dne 8. 12. 2011. O jeho žádosti o odklad výkonu trestu ze dne 9. 12. 2011, doručené Okresnímu soudu v Chrudimi dne 15. 12. 2011, soud dosud nerozhodl.

 Stěžovatel poukázal na znění ustanovení § 2 odst. 5, 6 tr. ř. a § 147 odst. 1 a § 148 odst. 1 písm. c ) tr. ř. a vyjádřil názor, že se jimi krajský soud při svém rozhodování o stížnosti obviněného N. důsledně neřídil.

 Obviněný svou včas podanou stížnost proti usnesení Okresního soudu v Chrudimi ze dne 5. 1. 2011 č.j. 2 T 161/2009-80, opřel o argument, že uložený trest OPP ve stanovené lhůtě již zcela vykonal s tím, že přehled odpracovaných hodin pan S., který na práci dohlížel, poslal na úřad města Pardubice a na probační úřad. Krajský soud následně, v rámci stížnostního řízení, tvrzení obviněného ověřil telefonickým dotazem u pracovnice střediska PMS Pardubice, která potvrdila, že jmenovaný z celkového počtu 250 hodin OPP odpracoval pouze 31 hodin, a současně vyloučila, že by obviněný měl celý trest OPP vykonán. Takový způsob verifikace skutečnosti, jež mohla mít zásadní vliv na rozhodnutí stížnostního soudu, lze označit za nedostatečný. Krajský soud se neměl spokojit pouze s telefonickou informací probační úřednice PMS Pardubice, ale měl a mohl tvrzení obviněného o vykonání trestu OPP ověřit jiným vhodným způsobem, např. vyžádáním podrobné zprávy PMS Pardubice, v níž by bylo zahrnuto i vyjádření poskytovatele a odpovědné kontaktní osoby Úřadu městského obvodu Pardubice V k tomu, zda údaje obviněného o vykonání trestu OPP odpovídají skutečnému stavu věci. Teprve po obstarání důkazů k tvrzení obviněného a jejich vyhodnocení postupem podle § 2 odst. 6 tr. ř., tedy i v kontextu s důkazy provedenými již soudem prvního stupně, mohl krajský soud o stížnosti obviněného spolehlivě rozhodnout.

 Jak vyplývá z dokumentů založených ve spise Okresního soudu v Chrudimi sp. zn. 2 T 161/2009, obviněný následně soudu i PMS Pardubice doložil své tvrzení vyplněným a potvrzeným harmonogramem výkonu trestu OPP, a to na předepsaném tiskopisu. Ze zprávy PMS Pardubice se podává, že středisko PMS nebylo ze strany poskytovale informováno o tom, že klient práce vykonává, a vzhledem k těmto komplikacím se vede jednání o rozvázání spolupráce s tímto poskytovatelem. Je tedy zřejmé, že rozpor skutečností s formálně zjištěným stavem z větší části zavinil poskytovatel. Z předloženého harmonogramu prací dále vyplývá, že povaha prací odpovídá druhu práce, který byl obviněnému nařízen usnesením Okresního soudu v Chrudimi ze dne 3. 3. 2010 č.j. 2 T 161/2009-62. Uvedený tiskopis podepsal předseda sportovního klubu H. SKP Pardubice, což je sice statutární orgán subjektu odlišného od poskytovatele, obviněný si však této odlišnosti nemusel být vědom, když pracoval na stadionu ve vlastnictví poskytovatele, který sportovní klub jen spravuje.

 Pokud se Krajský soud v Hradci Králové, pobočka v Pardubicích, v usnesení č.j. 14 To 106/2011-93 spokojil se skutkovými a právními závěry obsaženými v usnesení Okresního soudu v Chrudimi ze dne 5. 1. 2011 č.j. 2 T 161/2009-80, informací PMS Pardubice o nevykonání trestu OPP obviněným, a neobstaral si další podklady pro své rozhodnutí a poté stížnost obviněného jako nedůvodnou zamítl, porušil zákon v jeho neprospěch. Uvedenou vadu nelze napravit cestou obnovy řízení, neboť nové skutečnosti ( nova ) již obviněný uvedl v rámci své stížnosti, což zákon umožňuje ( § 145 odst. 2 tr. ř. ), avšak stížnostní soud tyto skutečnosti spolehlivě neověřil.

 Vzhledem ke shora uvedenému ministr spravedlnosti navrhl, aby Nejvyšší soud podle § 268 odst. 2 tr. ř. vyslovil, že usnesením Krajského soudu v Hradci Králové, pobočka v Pardubicích ze dne 23. 3. 2011 č.j. 14 To 106/2011-93, byl porušen zákon v neprospěch obviněného Z. N. v ustanoveních § 147 odst. 1 a § 148 odst. 1 písm. c ) tr. ř. a v řízení, jež mu předcházelo, také v ustanovení § 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř. Podle § 269 odst. 2 tr. ř. pak aby toto usnesení Krajského soudu v Hradci Králové, pobočka v Pardubicích zrušil, dále aby zrušil i usnesení Okresního soudu v Chrudimi ze dne 5. 1. 2011 č.j. 2 T 161/2009-80, jakož i všechna další rozhodnutí na zrušená usnesení obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu.

Nejvyšší soud podle § 267 odst. 3 tr. ř. přezkoumal zákonnost a odůvodněnost těch výroků rozhodnutí, proti nimž byla stížnost pro porušení zákona podána, v rozsahu a z důvodů v ní uvedených, jakož i řízení napadené části rozhodnutí předcházející, a dospěl k závěru, že zákon porušen byl.

 Podle § 147 odst. 1 tr. ř. při rozhodování o stížnosti přezkoumá nadřízený orgán a ) správnost všech výroků napadeného usnesení, proti nimž může stěžovatel podat stížnost, b ) řízení předcházející napadenému usnesení.

 Podle § 148 odst. 1 písm. c ) tr. ř. nadřízený orgán zamítne stížnost, není-li důvodná.

 Podle § 2 odst. 5 tr. ř. orgány činné v trestním řízení postupují v souladu se svými právy a povinnostmi a za součinnosti stran tak, aby byl zjištěn skutkový stav věci, o němž nejsou důvodné pochybnosti, a to v rozsahu, který je nezbytný pro jejich rozhodnutí.

 Podle § 2 odst. 6 tr. ř. orgány činné v trestním řízení hodnotí důkazy podle svého vnitřního přesvědčení založeného na pečlivém uvážení všech okolností případu jednotlivě i v jejich souhrnu.

Z výše konstatovaného obsahu spisu je zjevné, že krajský soud v postavení soudu stížnostního v daném případě nepostupoval zcela v souladu s citovanými ustanoveními trestního řádu. Na podkladě podané stížnosti obviněného Z. N. byl povinen přezkoumat všechny výroky napadeného usnesení soudu prvního stupně, stejně jako správnost postupu řízení, které jeho vydání předcházelo. Pojmem správnost je pak třeba rozumět jejich zákonnost a odůvodněnost.

Lze souhlasit s ministrem spravedlnosti, že v daném případě nepostačovalo pouhé telefonické ověření otázky, kolik hodin obviněný vykonal z uloženého trestu OPP, na PMS Pardubice. Krajský soud měl tvrzení obviněného obsažené v jím podaném opravném prostředku, že celý trest OPP ve stanovené době řádně vykonal, prověřit i jiným způsobem. Např. vyžádat si u PMS Pardubice podrobnou zprávu ohledně výkonu trestu OPP ze strany obviněného, případně se obdobným způsobem dotázat na Úřadu městského obvodu Pardubice V. Mohl taktéž vyzvat obviněného, aby své tvrzení doložil. Na druhé straně je pravdou, že soud standardně o těchto záležitostech primárně jedná s příslušným střediskem PMS, a nikoli se subjekty jinými. V daném případě však došlo k situaci, kdy obviněný měl uložený trest OPP v soudem uložené výměře 250 hodin vykonat a to na pracovišti, kde mu byla práce původně oficiálně přidělena, o čemž se objevily i písemné doklady. Tyto ale nebyly dány k dispozici PMS Pardubice a v důsledku toho pak ani rozhodujícím soudům.

S ohledem na výše uvedené se jeví jako nezbytné prověřit, zda obviněný Z. N. uložený trest OPP skutečně vykonal, a to výslechem všech zainteresovaných osob, zejména obviněného, dále svědků P. S., P. H., J. M., A. S., případně dalších. Zjištěné poznatky přitom konfrontovat s obsahem písemných dokladů, které o výkonu trestu OPP obviněným jsou založeny v trestním spise.

Jelikož se Nejvyšší soud po přezkoumání předmětného spisového materiálu ztotožnil s názorem ministra spravedlnosti uvedeným ve stížnosti pro porušení zákona v tom, že Krajský soud v Hradci Králové, pobočka v Pardubicích při projednávání stížnosti obviněného Z. N., proti usnesení Okresního soudu v Chrudimi nepostupoval v souladu se zákonem, když stížnost obviněného bez předchozího potřebného zjištění skutkového stavu věci a opatření stěžejních důkazů, jako nedůvodnou zamítl, proto podle § 268 odst. 2 tr. ř. vyslovil, že usnesením stížnostního soudu ze dne 23. 3. 2011 sp. zn. 14 To 106/2011 a v předcházejícím řízení byl porušen zákon v ustanoveních § 2 odst. 5, 6 a § 147 odst. 1 a § 148 odst. 1 písm. c ) tr. ř. v neprospěch obviněného. Podle § 269 odst. 2 tr. ř. pak toto usnesení stížnostního soudu zrušil, ale zrušil i předchozí usnesení Okresního soudu v Chrudimi ze dne 5. 1. 2011 sp. zn. 2 T 161/2009 včetně všech dalších rozhodnutí na zrušená usnesení obsahově navazujících, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu. Učinil tak proto, že bude nezbytné v rámci nového veřejného zasedání konaného u soudu prvního stupně vyslechnout výše jmenované osoby, shromážděné důkazy znovu vyhodnotit a následně rozhodnout, zda obviněný skutečně uložený trest OPP vykonal. Pokud soud dospěje ke kladnému závěru, dalšího rozhodnutí nebude zapotřebí, jelikož v takovém případě bude na obviněného automaticky stran tohoto trestu třeba hledět, jako by nebyl odsouzen ( § 45a odst. 5 tr. zák. ). V opačném případě bude nezbytné rozhodnout o přeměně nevykonaného trestu OPP v trest odnětí svobody. Nejvyšší soud proto z těchto důvodů podle § 270 odst. 1 tr. ř. přikázal Okresnímu soudu v Chrudimi, aby věc v naznačených intencích v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.

Poučení : Proti tomuto rozhodnutí není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 18. prosince 2012

Předseda senátu :
JUDr. František H r a b e c

§ 268 odst. 2 tr. ř.

§ 269 odst. 2 tr. ř.

§ 270 odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud České republiky

sp. zn. 14 To 106/2011

Okresního soudu v Chrudimi

sp. zn. 2 T 161/2009

sp. zn. 14 To 106/2011

Okresního soudu v Chrudimi

sp. zn. 2 T 161/2009

Okresnímu soudu v Chrudimi

§ 266 odst. 1 tr. ř.

sp. zn. 14 To 106/2011

krajského soudu

Okresním soudem v Chrudimi

sp. zn. 2 T 161/2009

§ 248 odst. 1 tr. zákona č. 140/1961 Sb

ve znění účinném do 31. 12. 2009

Okresní soud v Pardubicích

Okresní soud v Chrudimi

Okresnímu soudu v Chrudimi

Okresní soud v Chrudimi

Okresního soudu v Chrudimi

č.j. 2 T 161/2009-62

§ 336 odst. 2 tr. ř.

Okresního soudu v Chrudimi

č.j. 2 T 161/2009-64

§ 336 odst. 4 tr. ř.

Okresnímu soudu v Chrudimi

Okresní soud v Chrudimi

Okresní soud v Chrudimi

č.j. 2 T 161/2009-80

§ 340b odst. 1 tr. ř.

§ 45a odst. 4 tr. zák.

č.j. 2 T 161/2009-43

§ 39a odst. 2 písm. b ) tr. zák.

okresního soudu

okresního soudu

č.j. 14 To 106/2011-93

§ 148 odst. 1 písm. c ) tr. ř.

Krajský soud

okresní soud

Krajský soud

krajského soudu

Krajský soud

§ 45a odst. 4 tr. zák.

krajského soudu

Okresnímu soudu v Chrudimi

Okresnímu soudu v Chrudimi

krajský soud

Okresního soudu v Chrudimi

č.j. 2 T 161/2009-80

Krajský soud

Krajský soud

§ 2 odst. 6 tr. ř.

soudem prvního stupně

krajský soud

Okresního soudu v Chrudimi

sp. zn. 2 T 161/2009

Okresního soudu v Chrudimi

č.j. 2 T 161/2009-62

č.j. 14 To 106/2011-93

Okresního soudu v Chrudimi

č.j. 2 T 161/2009-80

§ 145 odst. 2 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 268 odst. 2 tr. ř.

č.j. 14 To 106/2011-93

§ 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř.

§ 269 odst. 2 tr. ř.

Okresního soudu v Chrudimi

č.j. 2 T 161/2009-80

Nejvyšší soud

§ 267 odst. 3 tr. ř.

§ 147 odst. 1 tr. ř.

§ 148 odst. 1 písm. c ) tr. ř.

§ 2 odst. 5 tr. ř.

§ 2 odst. 6 tr. ř.

krajský soud

soudu prvního stupně

Krajský soud

Nejvyšší soud

Krajský soud v Hradci Králové

Okresního soudu v Chrudimi

§ 268 odst. 2 tr. ř.

stížnostního soudu

sp. zn. 14 To 106/2011

§ 269 odst. 2 tr. ř.

Okresního soudu v Chrudimi

sp. zn. 2 T 161/2009

soudu prvního stupně

§ 45a odst. 5 tr. zák.

Nejvyšší soud

§ 270 odst. 1 tr. ř.

Okresnímu soudu v Chrudimi


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu Jiřího Nykodýma a soudců Stanislava Balíka a Dagmar Lastovecké v právní věci stěžovatelů a ) Ing. V. P., b ) J. P. a c ) H. P., zastoupených JUDr. Lucií Horčičkovou, advokátkou se sídlem v Praze 6, Jednořadá 1051/53, proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 6. 12. 2007 č. j. 22 Co 433/2007-66 a rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 7 ze dne 7. 6. 2007 č. j. 29 C 171/2005-48, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včas podanou ústavní stížností, která byla Ústavnímu soudu doručena dne 4. 3. 2008 a i v ostatním splňovala všechny náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), se stěžovatelé domáhají zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí, a to s odkazem na údajné porušení jejich ústavně zaručených práv plynoucích z čl. 36 odst. 1 a čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ).

Z přiložených rozhodnutí Ústavní soud zjistil, že Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 6. 12. 2007 č. j. 22 Co 433/2007-66 potvrdil ve věci samé rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 7 ze dne 7. 6. 2007 č. j. 29 C 171/2005-48, kterým obvodní soud zamítl žalobu stěžovatelů, jíž se domáhali po žalovaném P. K. ( dále jen "žalovaný" ) zaplacení částky 3.185,- Kč spolu s úrokem z prodlení ve výši 3 % z částky 3.185,- Kč od 16. 11. 2004 do zaplacení, jako poměrné části nákladů, které vynaložili jakožto spoluvlastníci nájemního domu, v němž je žalovaný nájemcem, na osazení termostatických ventilů na ústřední topení v jednotlivých bytech. Odvolací soud se plně ztotožnil se soudem prvého stupně, který výkladem dotčených ustanovení § 6 odst. 7 zákona č. 406/2000 Sb., § 5 odst. 1 vyhlášky č. 152/2001 Sb., vyhlášky č. 137/1998 Sb., normy ČSN 060310, § 687 odst. 2 občanského zákoníku a § 5 nařízení vlády č. 258/1995 Sb., dospěl k závěru, že žádný právní předpis nestanoví povinnost nájemce bytu spolupodílet se na úhradě nákladů na vybavení vnitřních tepelných zařízení budov. Uvedl, že § 6 odst. 7 zákon č. 406/2000 Sb. ukládá vlastníkům budov povinnost vybavit vnitřní tepelná zařízení budov přístroji regulujícími dodávku tepelné energie, mezi něž podle § 5 odst. 1 vyhlášky č. 152/2001 Sb. patří i termostatické ventily. Tyto nejsou zařizovacími předměty, nýbrž součástí ústředního vytápění, což vyplývá z vyhlášky č. 137/1998 Sb. a normy ČSN 060310. Jak soud prvého stupně dále dovodil z § 5 nařízení vlády č. 258/1995 Sb., nelze osazení ústředního topení termoregulačními ventily pokládat za drobnou opravu vnitřního vybavení domu tak, aby se uživatel bytu měl podílet na jejich úhradě. K námitce stěžovatelů, že se soud prvého stupně nevypořádal s rozpory v provedených důkazech, odvolací soud pouze podotkl, že není opodstatněná, neboť rozhodnutí ve věci spočívalo na právním posouzení problematiky, které soud může učinit sám. Ani poukaz na nález Ústavního soudu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 není případný, neboť ve věci stěžovatelů nejde o problematiku, která by nebyla zákonem vůbec upravena.

Stěžovatelé napadli shora uvedená rozhodnutí projednávanou ústavní stížností. Namítají, že soudy obou stupňů se nevypořádaly se skutečností, že zde existuje mezera v zákonodárství spočívající v tom, že nebyla přijata zákonem předpokládaná právní úprava vyplývající z ustanovení § 696 odst. 1 občanského zákoníku. Soudy se dle stěžovatelů rovněž náležitě nevypořádaly s jejich právní argumentací ani s rozpory mezi jednotlivými důkazy a svá rozhodnutí řádně neodůvodnily. Dle stěžovatelů nastal v souzené věci extrémní rozpor mezi skutkovými zjištěními a právními závěry, když odvolací soud nepokládal provedené listinné důkazy za rozhodující, neboť věc spočívá na právním posouzení. Obecné soudy nevzaly v potaz skutečnost, že z nainstalovaných termostatických ventilů mají výlučný prospěch nájemci, naopak pronajimatelům z jejich instalace žádný prospěch neplyne.

Ústavní soud dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud v první řadě konstatuje, že jeho úkolem je ochrana ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ČR ). Není součástí soustavy obecných soudů a nepřísluší mu právo dozoru nad rozhodovací činností obecných soudů. Do této rozhodovací činnosti je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, byla-li pravomocným rozhodnutím těchto orgánů porušena stěžovatelova základní práva a svobody chráněné ústavním pořádkem České republiky.

Ústavní soud dále uvádí, že není zásadně povolán k přezkumu správnosti aplikace "jednoduchého práva", přičemž tak může činit pouze tehdy, shledá-li současně i porušení některých ústavních kautel. Ústavní soud ve svých četných rozhodnutích zřetelně definoval podmínky, při jejichž existenci má nesprávná aplikace jednoduchého práva obecným soudem za následek porušení základních práv a svobod jednotlivce. Jedná se o případy, v nichž Ústavní soud posuzuje, zda obecné soudy v dané věci správně posoudily konkurenci norem jednoduchého práva sledujících určitý ústavně chráněný účel či konkurenci interpretačních alternativ jedné konkrétní normy nebo případy, kdy obecné soudy svévolně aplikují jednoduché právo ( srov. např. nález, sp. zn. III. ÚS 321/03 ).

Provedenou lustrací a následnou komparací návrhů podaných u Ústavního soudu bylo zjištěno, že stěžovatelé uplatnili obdobné námitky v dalších dvou ústavních stížnostech, které podali proti rozsudkům, jimiž byli zamítnuty jejich žaloby proti nájemcům na zaplacení nákladů spojených s výměnou termostatických ventilů v daných bytech. V prvé z nich již Ústavní soud usnesením ze dne 20. 3. 2008 sp. zn. III. ÚS 976/07 rozhodl tak, že ústavní stížnost odmítl pro zjevnou neopodstatněnost. Závěry učiněné v uvedeném usnesení jsou plně použitelné i na projednávanou věc.

Ústavní soud nemá za to, že by se soudy v dostatečné míře v rámci jejich postupu při rozhodování nevypořádaly s provedenými důkazy a vybočily tak z mezí ústavnosti. Soudy prováděly interpretaci a aplikaci právních předpisů, když zjišťovaly, zda nárok uplatňovaný stěžovateli má právní podklad, tedy zda tu je právní důvod požadovat danou úhradu po nájemci. Výklad právní normy přitom náleží soudu, který rozhoduje v dané věci, nikoliv osobám poskytujícím listinný důkaz.

Stejně tak považuje Ústavní soud za dostatečné vypořádání se soudů s námitkou stěžovatelů o absenci zákonné právní úpravy předpokládané v ustanovení § 696 občanského zákoníku. Z odůvodnění rozhodnutí odvolacího soudu je zřejmý závěr o nepřiléhavosti argumentace nálezem Pl. ÚS 20/05; z odůvodnění rozhodnutí obou soudů se pak podává, jaká ustanovení právních předpisů příslušnou právní úpravu obsahují.

Ústavní soud dále shledal odůvodnění soudních rozhodnutí srozumitelnými a dostatečného rozsahu i obsahu; k porušení práva na řádné odůvodnění rozhodnutí nedošlo.

Ústavní soud proto konstatuje, že postupem obecných soudů nedošlo k porušení ústavně zaručených základních práv a svobod stěžovatelů jako účastníků řízení, z něhož napadená rozhodnutí vzešla. Ustanovení Listiny, která garantují právo na soudní ochranu, nelze přirozeně vykládat tak, že by zahrnovala i právo na úspěch ve sporu. Okolnost, že se stěžovatelé se závěry obecných soudů neztotožňují, nezakládá sama o sobě odůvodněnost ústavní stížnosti.

Z výše uvedených důvodů Ústavní soud postupoval podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu a ústavní stížnost jako zjevně neopodstatněnou odmítl.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 30. dubna 2008

Jiří Nykodým
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

č. j. 22 Co 433/2007-66

Obvodního soudu pro Prahu 7

č. j. 29 C 171/2005-48

Ústavnímu soudu

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

Ústavní soud

Městský soud v Praze

č. j. 22 Co 433/2007-66

Obvodního soudu pro Prahu 7

č. j. 29 C 171/2005-48

obvodní soud

Odvolací soud

§ 6 odst. 7 zákona č. 406/2000 Sb.

§ 5 odst. 1 vyhlášky č. 152/2001 Sb.

vyhlášky č. 137/1998 Sb.

§ 687 odst. 2 občanského zákoníku

§ 5 nařízení vlády č. 258/1995 Sb.

§ 6 odst. 7 zákon č. 406/2000 Sb.

§ 5 odst. 1 vyhlášky č. 152/2001 Sb.

č. 137/1998 Sb.

§ 5 nařízení vlády č. 258/1995 Sb.

odvolací soud

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

§ 696 odst. 1 občanského zákoníku

odvolací soud

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 321/03

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 976/07

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 696 občanského zákoníku

odvolacího soudu

Pl. ÚS 20/05

Ústavní soud

Ústavní soud

Listiny

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

III. ÚS 666/04

 Ústavní soud rozhodl dne 13. prosince 2004 o ústavní stížnosti E K., zastoupené JUDr. E. P. advokátkou proti rozsudku Městského soudu v Praze sp. zn. 53 Co 403/2002 ze dne 20. ledna 2003 ve spojení s rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 10 sp. zn. 21 C 139/98 ze dne 12. března 2002, t a k t o :
Ústavní stížnost se odmítá.
O d ů v o d n ě n í
 Stěžovatelka svou ústavní stížností napadá - z důvodů v ní podrobně rozvedených a s tvrzením porušení práv zaručovaných čl. 36 odst. 1 a 37 Listiny základních práv a svobod - v záhlaví označená rozhodnutí obecných soudů tj. rozhodnutí soudu I. a II. stupně.
 Jak Ústavní soud zjistil z rozsudku Nejvyššího soudu ČR sp. zn. 33 Odo 24/2004 ze dne 22. června 2004 ( stěžovatelce resp. její právní zástupkyni doručeném 24. září 2004 ), podala stěžovatelka proti rozhodnutí soudu II. stupně dovolání, o němž Nejvyšší soud rozhodl shora označeným rozsudkem tak, že dovolání stěžovatelky, které shledal přípustným, zamítl s odůvodněním, že právní závěry odvolacího soudu v dané věci jsou správné. Toto rozhodnutí Nejvyššího soudu, které je právě tím pravomocným rozhodnutím, jež ústavní stížností musí být v prvé řadě napadeno [§ 72 odst. 1 písm. a ), odst. 3 zák. č. 182/193 Sb., ve znění pozdějších předpisů], však stěžovatelka svou ústavní stížností nenapadla. Za uvedeného stavu, kdy stěžovatelka nenapadla meritorní rozhodnutí dovolacího soudu a její ústavní stížnost, jejímž petitem je Ústavní soud vázán, tak nesměřuje proti rozhodnutí o posledním prostředku, který zákon k ochraně tvrzených práv stěžovatelce poskytoval, je třeba považovat ústavní stížnost za nepřípustnou. Smyslem a funkcí ústavní stížnosti je náprava zásahu orgánu veřejné moci do ústavně zaručených práv a svobod [čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy, § 82 odst. 2 písm. a ), odst. 3 písm. a ) zák. č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu], k nápravě nemůže však dojít tak, že by z řízení o ústavní stížnosti a z přezkumu Ústavním soudem bylo vyňato právě rozhodnutí o posledním prostředku poskytovaném zákonem k ochraně práva. Rozhodnutí o ústavní stížnosti, směřující jen proti rozhodnutím soudu I. a II. stupně, by totiž mohlo vést k tomu, že rozhodnutím Ústavního soudu by rozhodnutí Nejvyššího soudu zůstalo nedotčeno, což by nepochybně bylo v rozporu s principem právní jistoty ( srov. usnesení Ústavního soudu sp. zn. IV. ÚS 58/95 publikované ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu ve sv. 7 pod č. 2, obdobně III. ÚS 598/01 a další ).
 Z uvedených důvodů byla ústavní stížnost stěžovatelky podle § 43 odst. 1 písm. e ) zák. č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, odmítnuta.
Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.
V Brně dne 13. prosince 2004

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

III. ÚS 666/04

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

sp. zn. 53 Co 403/2002

Obvodního soudu pro Prahu 10

sp. zn. 21 C 139/98

Ústavní soud

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 33 Odo 24/2004

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

ve znění pozdějších předpisů

dovolacího soudu

Ústavní soud

Ústavním soudu

Ústavním soudem

Ústavního soudu

Nejvyššího soudu

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 58/95

Ústavního soudu

III. ÚS 598/01

Ústavním soudu


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Nájem bytu
Dotčené předpisy : § 3 odst. 6 předpisu č. 107/2006Sb.
§ 696 obč. zák. ve znění od 31.03.2006
Kategorie rozhodnutí : B

26 Cdo 2171/2009

ROZSUDEK

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Doc. JUDr. Věry Korecké, CSc., a soudců JUDr. Miroslava Feráka a JUDr. Marie Rezkové ve věci žalobce M. S., zastoupeného JUDr. Svatavou Němcovou, advokátkou se sídlem Praha 2, Chodská 30, proti žalovanému Ing. V. S., zastoupenému JUDr. Marcelou Šancovou, advokátkou se sídlem Praha 1, Petrská 1133/6, o určení neplatnosti jednostranného zvýšení nájemného, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 1 pod sp. zn. 23 C 106/2007, o dovolání žalobce proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 20. června 2008, č. j. 14 Co 175/2008-39, takto :

I. Dovolání se zamítá.
II. Žalobce je povinen zaplatit žalovanému na náhradě nákladů dovolacího řízení částku 3.960,- Kč, k rukám JUDr. Marcely Šancové, advokátky se sídlem Praha 1, Petrská 1133/6, do tří dnů od právní moci tohoto rozsudku.

 O d ů v o d n ě n í :

Obvodní soud pro Prahu 1 ( soud prvního stupně ) rozsudkem ze dne 3. 12. 2007, č. j. 23 C 106/2007-24, zamítl žalobu na určení, že jednostranné zvýšení nájemného z bytové jednotky č. 8, ve 4. patře domu na adrese P., B. 733/21 ( dále jen „ předmětný byt “, resp. „ byt “ a předmětný dům ), učiněné oznámením o jednostranném zvýšení nájemného ze dne 11. 9. 2006 ( dále též jen „ Oznámení “ ), je neplatné; dále rozhodl o nákladech řízení. Po provedeném dokazování vzal zejména za prokázáno, že žalobci ( nájemci předmětného bytu ) bylo dne 3. 10. 2006 doručeno písemné oznámení o nové výši nájemného ze dne 11. 9. 2006, podepsané jménem žalovaného ( v té době správce předmětného domu ), že žalobce s novou výší nájemného nesouhlasil a reklamoval zvýšení dopisem ze dne 21. 11. 2006, adresovaným a doručeným správci domu, že poté podal žalobu na neplatnost zvýšení nájemného, v níž jako žalovaného označil správce domu, že řízení o ní bylo pravomocně zastaveno pro zpětvzetí žaloby, že v té době byla v katastru nemovitostí jako vlastnice předmětného domu zapsána E. S., že podal další žalobu vůči jmenované, že řízení o této druhé žalobě bylo rovněž pravomocně zastaveno ( pro zpětvzetí žaloby ), a že žaloba v dané věci byla podána dne 9. 8. 2007. Na tomto skutkovém podkladě dospěl k závěru, že tato žaloba byla podána po lhůtě stanovené v § 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb., o jednostranném zvyšování nájemného z bytu a o změně zákona č. 40/1964, občanský zákoník, ve znění před novelou provedenou zákonem č. 150/2009 Sb. ( dále jen „ zákon č. 107/2006 Sb. “ ), z něhož vyplývá, že pokud nájemce nesouhlasí s jednostranným zvýšením nájemného, je oprávněn ve lhůtě tří kalendářních měsíců od doručení oznámení pronajímatele o jednostranném zvýšení nájemného podat žalobu k soudu na určení neplatnosti zvýšení nájemného. V dané věci tato lhůta marně uplynula dnem 31. 1. 2007; skutečnost, že žalobce podal předtím žalobu vůči správci domu, kterou poté vzal zpět, nemá právní účinky na zachování lhůty. Z těchto důvodů nebylo možné žalobu věcně projednat.

K odvolání žalobce Městský soud v Praze ( soud odvolací ) rozsudkem ze dne 20. 6. 2008, č. j. 14 Co 175/2008-39, rozsudek soudu prvního stupně potvrdil a rozhodl o nákladech odvolacího řízení. Ztotožnil se s skutkovými zjištěními soudu prvního stupně i s jeho právním posouzením běhu lhůty dle ustanovení § 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb., a otázky včasnosti podané žaloby. Konstatoval, že zákon v některých případech stanoví lhůtu pro uplatnění určitých práv s tím, že právo, které nebylo uplatněno ve lhůtě, zaniká ( tzv. prekluze ). Má-li právo zaniknout prekluzí, musí to být v právním předpise stanoveno, zpravidla se používá dovětek „ jinak právo zanikne “, ale skutečnost, že jde o lhůtu propadnou lze slovně vyjádřit i jinak ( jak bylo v soudní praxi vyloženo např. ohledně lhůt stanovených v ustanovení § 13 odst. 2 zákona č. 87/1991 Sb. o mimosoudních rehabilitacích, ve znění pozdějších předpisů a ustanovení § 64 zákona č. 65/1965 Sb., zákoníku práce ( nyní § 72 zákona č. 262/2006 Sb., zákoníku práce, jež jsou rovněž lhůtami prekluzívními, přesto že v uvedených ustanoveních není výslovně uvedeno „ jinak právo zanikne “ ). Jazykovým a logickým výkladem ustanovení § 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb. lze rovněž dospět k závěru, lhůta zde uvedená je lhůtou prekluzívní. Potřebný úkon pro uplatnění práva je tedy zapotřebí učinit nejpozději poslední den lhůty, přičemž žaloba musí být podána u soudu ( nestačí ji předat poslední den lhůty na poště k doručení ); k zániku práva prekluzí, jež nastává ex lege, přihlíží soud z úřední povinnosti. Přisvědčil proto závěru soudu prvního stupně, že lhůta k uplatnění neplatnosti zvýšení nájemného marně uplynula dnem 31. 1. 2007, neboť žalobce podal žalobu až dne 9. 8. 2007, a že tudíž již nebylo možné přezkoumávat platnost zvýšení nájemného. Námitku žalobce, že lhůta byla zachována, neboť řádně pokračoval v řízení o včas podané žalobě, o níž bylo řízení zastaveno ( jelikož v den, kdy ji vzal zpět, zároveň podal žalobu novou ), neshledal důvodnou. Uvedl, že uplatnil-li účastník u soudu svůj nárok a v zahájeném řízení řádně pokračoval, pak po dobu řízení neběží promlčecí lhůta, nikoliv prekluzívní, přičemž navíc nelze hovořit o řádném pokračování v řízení, jestliže bylo řízení pro zpětvzetí návrhu zastaveno.

Proti rozsudku odvolacího soudu podal žalobce dovolání, jehož přípustnost opřel o ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. a uplatnil v něm dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř. Zásadní právní význam napadeného rozhodnutí spatřuje v tom, že odvolací soud nesprávně dovodil, že lhůta uvedená v ustanovení § 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb. je lhůtou prekluzívní, a že tato otázka nebyla dosud dovolacím soudem řešena. Nesouhlasí rovněž s názorem odvolacího soudu, že nelze hovořit o řádném pokračování v řízení, jestliže bylo zastaveno řízení žalobou zahájené; řídil se písemným doporučením soudu, přičemž svým jednáním současně zřetelně naznačil, že má úmysl v zahájeném řízení pokračovat. Dále odvolacímu soudu vytýká, že nevzal v úvahu skutečnost, že Oznámení neobsahuje zákonem kogentně stanovené náležitosti, navíc je – s ohledem na množství chyb a nepřesností – nejasné a neurčité, a tudíž absolutně neplatné. Nemůže tak způsobit zamýšlené účinky, i kdyby nic nenamítal. Navrhl, aby rozhodnutí soudů obou stupňů byla zrušena a věc byla vrácena soudu prvního stupně k dalšímu řízení. K doplnění dovolání ze dne 11. 2. 2010, jež bylo učiněno až po uplynutí dovolací lhůty, dovolací soud s ohledem na ustanovení § 242 odst. 4 o. s. ř. nepřihlížel.

Žalovaný se v dovolacím vyjádření ztotožnil s napadeným rozhodnutím a navrhl, aby dovolání bylo odmítnuto.

Podle čl. II bodu 12. věty před středníkem zákona č. 7/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony, dovolání proti rozhodnutím odvolacího soudu vyhlášeným ( vydaným ) přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona ( tj. před 1. červencem 2009 ) se projednají a rozhodnou podle dosavadních právních předpisů. Bylo-li napadené rozhodnutí vydáno dne 20. června 2008, Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací dovolání projednal a o něm rozhodl podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění před novelou provedenou zákonem č. 7/2009 Sb. ( dále opět jen „ o. s. ř.” ).

Nejvyšší soud po zjištění, že dovolání bylo podáno včas, osobou k tomu oprávněnou - účastníkem řízení ( § 240 odst. 1 o. s. ř. ), za splnění podmínky advokátního zastoupení dovolatele ( § 241 odst. 1 a 4 o. s. ř. ), se zabýval jeho přípustností.

Dovolí není v dané věci přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř., neboť napadené rozhodnutí je rozhodnutím potvrzujícím, ani podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř., když rozhodnutí soudu prvního stupně, potvrzené napadeným rozhodnutím soudu odvolacího, je jeho prvním rozhodnutím ve věci. Dovolací soud se proto zabýval přípustností dovolání z hlediska § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., jehož se dovolatel dovolává.

Podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. je dovolání přípustné proti rozhodnutí odvolacího soudu, jímž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, jestliže dovolání není přípustné podle písmena b ) a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. Podle ustanovení § 237 odst. 3 o. s. ř. má rozhodnutí odvolacího soudu po právní stránce zásadní význam zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je odvolacími soudy nebo dovolacím soudem rozhodována rozdílně, nebo řeší-li právní otázku v rozporu s hmotným právem.

Z toho, že přípustnost dovolání je ve smyslu citovaných ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) a odst. 3 o. s. ř. spjata se závěrem o zásadním významu rozsudku po stránce právní, vyplývá, že také dovolací přezkum se otevírá pro posouzení otázek právních; způsobilým dovolacím důvodem, jímž lze dovolání odůvodnit, je zásadně důvod podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř., jehož prostřednictvím lze namítat, že rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci. Jelikož ve smyslu § 242 odst. 3 o. s. ř. je dovolací soud – s výjimkou určitých vad řízení – vázán uplatněným dovolacím důvodem, jsou pro úsudek, zda rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam či nikoli, relevantní pouze otázky ( z těch, na kterých rozhodnutí odvolacího soudu spočívá ), jejichž posouzení odvolacím soudem dovolatel napadl, resp. jejichž řešení v dovolání alespoň zpochybnil.

Jak vyplývá z obsahu dovolání ( § 41 odst. 2 o. s. ř. ) dovolatel zásadní právní význam napadeného rozhodnutí spatřuje v posouzení charakteru lhůty uvedené v § 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb. Dovolací soud je toho názoru, že jde o otázku zásadního právního významu podle § 237 odst. 3 o. s. ř., neboť nebyla dosud v rozhodovací praxi dovolacího soudu výslovně řešena. Je-li podle závěru dovolacího soudu napadené rozhodnutí zásadně právně významné, stává se tím dovolání přípustným podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Podle ustanovení § 242 odst. 3 o. s. ř. je dovolací soud vázán nejen rozsahem dovolání, ale i uplatněným dovolacím důvodem, včetně toho, jak jej dovolatel obsahově vymezil. Je-li dovolání přípustné, dovolací soud přihlédne též k vadám uvedeným v § 229 odst. 1, § 229 odst. 2 písm. a ) a b ) a § 229 odst. 3 o. s. ř., jakož i k jiným vadám řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci ( § 241a odst. 2 písm. a/ o. s. ř. ); obligatorně posuzované vady nebyly v dovolání namítány a jejich existence se nepodává ani z obsahu spisu.

Právní posouzení věci je nesprávné ( § 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř. ), jestliže odvolací soud posoudil věc podle právní normy, jež na zjištěný skutkový stav nedopadá, nebo právní normu, sice správně určenou, nesprávně vyložil, případně ji na daný skutkový stav nesprávně aplikoval.

Podle § 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb. povinnost platit zvýšené nemné vzniká dnem, který je uveden v oznámení o zvýšení nájemného, nejdříve však prvním dnem kalendářního měsíce následujícího po uplynutí 3 kalendářních měsíců od jeho doručení nájemci. V této lhůtě je nájemce oprávněn podat žalobu k soudu na určení neplatnosti zvýšení nájemného.

Citovaný zákon neobsahuje zvláštní úpravu charakteru uvedené lhůty. Jde však nepochybně o předpis občanskoprávní, stanovící postup při určení výše nájemného v nájemních ( občanskoprávních ) vztazích ( srov. jeho ustanovení § 1 ), jehož vydání předpokládá ustanovení § 696 obč.zák. Protože občanský zákoník rozlišuje pouze doby promlčecí a prekluzívní, lze o lhůtě uvedené v § 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb. uvažovat jen jako o době prekluzívní či době promlčecí, přičemž je zapotřebí vycházet z jazykového a logického výkladu tohoto ustanovení.

Nejvyšší soud opakovaně ( srov. jeho rozsudek z 17. 12. 1997, sp. zn. 3 Cdon 1348/96, a z 16. 12. 1999, sp. zn. 23 Cdo 1460/98, uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod R 50/1999 a R 43/2000 ), dále např. rozsudky z 29. 2. 2000, sp. zn. 20 Cdo 1053/98, z 15. 5. 2000, sp. zn. 23 Cdo 2313/98, a usnesení z 6. 1. 2009, sp. zn. 28 Cdo 2674/2006 /ústavní stížnost proti tomuto usnesení byla odmítnuta usnesením Ústavního soudu z 25. 6. 2009, sp. zn. I ÚS 856/09/ ) vyjádřil právní názor, že stanoví-li zákon v konkrétním ustanovení, že účastník hmotněprávního vztahu může své právo uplatnit u soudu ( jiného určeného orgánu ) v určité lhůtě, lze z takového ustanovení dovodit závěr, že po marném uplynutí takové lhůty již svá práva s úspěchem uplatnit nemůže; jde tedy o lhůtu propadnou, byť není vyjádřena dovětkem „ jinak právo zanikne “, když skutečnost, že jde o dobu prekluzivní je slovně vyjádřena jinak. I když jde o rozhodnutí vztahující se k povaze lhůt upravených v tzv. „ restitučních “ předpisech ( § 13 odst. 3 zákona č. 87/1991 Sb., § 13 odst. 2 zákona č. 229/1991 Sb. ), je dovolací soud toho názoru, že obecný závěr v nich přijatý se uplatní – z důvodů níže uvedených – i ve vztahu ke lhůtě upravené v § 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb.

Ze znění posléze uvedeného ustanovení se podává, že ( nejdříve ) uplynutím výše uvedené lhůty vzniká nájemci povinnost platit zvýšené nájemné a že nájemce ( pokud se zvýšením nájemného nesouhlasí ) může v této lhůtě podat žalobu na neplatnost jednostranného zvýšení nájemného. Logickým a jazykovým výkladem citovaného ustanovení je možno dovodit, že jediným způsobem, jak lze zabránit vzniku povinnosti platit zvýšené nájemné, je podání žaloby v zákonné lhůtě, a že jejím marným uplynutím pak již nájemci vzniká ( ze zákona ) povinnost platit zvýšené nájemné. Je tedy zřejmé, že se jedná o lhůtu hmotněprávní ( je obsažena v hmotněprávním předpisu ) a prekluzivní ( propadnou ). Zároveň je zřejmé, že je-li žaloba na neplatnost jednostranného zvýšení nájemného podána po uplynutí prekluzívní lhůty, soud ji musí již z tohoto důvodu zamítnout ( neboť právo domáhat se neplatnosti zvýšení nájemného zaniklo prekluzí ) a nemůže tudíž věcně přezkoumávat platnost oznámení pronajímatele o jednostranném zvýšení nájemného.

S přihlédnutím k námitkám žalobce ohledně neplatnosti Oznámení je třeba zdůraznit, že smyslem a účelem části první zákona č. 107/2006 Sb. ( do níž je zařazeno i ustanovení § 3 odst. 6 ) bylo dočasně, na předem stanovenou dobu ( srov. § 3 odst. 1, § 8 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb. ), zasáhnout do nájemních vztahů k bytům prostřednictvím regulace nájemného ve zde vymezených bytech. Již proto je třeba omezit uplatnění žaloby na neplatnost zvýšení nájemného nepřekročitelným časovým rámcem, nehledě na to, že odlišný názor na povahu lhůty stanovené v § 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb. by vedl ke stavu právní nejistoty v nájemních vztazích ohledně jednoho z jeho základních prvků, jakým je nájemné, resp. jeho výše.

Jestliže tedy v projednávané věci odvolací soud dospěl k závěru, že žalobu na určení neplatnosti jednostranného zvýšení nájemného, která je podána po uplynutí prekluzívní lhůty stanovené v § 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb., je třeba zamítnout, aniž je možno se zabývat věcí samou ( tj. otázkou platnosti jednostranného zvýšení nájemného ), je jeho právní posouzení správné. Námitka dovolatele, že se soud nezabýval tím, zda Oznámení obsahuje zákonem stanovené náležitosti, proto není důvodná.

Pokud dovolatel dále nesouhlasil se závěrem odvolacího soudu, že nelze uvažovat o řádném pokračování v řízení, jestliže bylo zastaveno řízení žalobou zahájené, je třeba konstatovat, že tato výtka je v daném případě irelevantní, neboť – jak ostatně správně konstatoval odvolací soud – otázka řádného pokračování v řízení má vliv na běh toliko promlčecí ( nikoliv však prekluzívní ) lhůty.

Nejvyšší soud proto – aniž ve věci nařídil jednání ( § 243a odst. 1 o. s. ř. ) – dovolání jako nedůvodné zamítl ( § 243b odst. 2 věta před středníkem a odst. 6 o. s. ř. ).

O náhradě nákladů dovolacího řízení dovolací soud rozhodl podle § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1, § 151 odst. 1 a 142 odst. 1 o. s. ř. a zavázal žalobce, který nebyl v dovolacím řízení úspěšný, k náhradě nákladů dovolacího řízení, které žalovaným vznikly v souvislosti s podáním vyjádření k dovolání prostřednictvím advokátky. Tyto náklady sestávají z odměny advokátky v částce 3.000,- Kč ( § 2 odst. 1, § 7 písm. d/ ve spojení s § 10 odst. 3 a § 18 odst. 1 vyhlášky č. 484/2000 Sb., ve znění pozdějších předpisů ), z paušální částky náhrad hotových výdajů ve výši 300,- Kč, jež stojí vedle odměny ( srov. § 2 odst. 1, § 13 odst. 1 a 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb., ve znění pozdějších předpisů ), a z částky 660,- Kč představující 20% DPH ( § 137 odst. 3 o. s. ř. ).

Proti tomuto rozsudku není přípustný opravný prostředek.

Nesplní-li povinný dobrovolně, co mu ukládá vykonatelné rozhodnutí, může oprávněný podat návrh na soudní výkon rozhodnutí.V Brně dne 10. března 2011

Doc. JUDr. Věra Korecká, CSc., v. r.
předsedkyně senátu

§ 3 odst. 6 předpisu č. 107/2006Sb.

§ 696 obč. zák.

ve znění od 31.03.2006

26 Cdo 2171/2009

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 1

sp. zn. 23 C 106/2007

Městského soudu v Praze

č. j. 14 Co 175/2008-39

Obvodní soud pro Prahu 1

soud prvního stupně

č. j. 23 C 106/2007-24

§ 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb.

č. 40/1964

občanský zákoník

č. 150/2009 Sb.

Městský soud v Praze

soud odvolací

č. j. 14 Co 175/2008-39

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

§ 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb.

§ 13 odst. 2 zákona č. 87/1991 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 64 zákona č. 65/1965 Sb.

§ 72 zákona č. 262/2006 Sb.

§ 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb.

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolací soud

§ 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb.

dovolacím soudem

odvolacího soudu

odvolacímu soudu

soudu prvního stupně

dovolací soud

§ 242 odst. 4 o. s. ř.

č. 99/1963 Sb.

občanský soudní řád

ve znění pozdějších předpisů

odvolacího soudu

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

č. 99/1963 Sb.

občanský soudní řád

č. 7/2009 Sb.

o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 240 odst. 1 o. s. ř.

§ 241 odst. 1 a 4 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

soudu odvolacího

Dovolací soud

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

písmena b )

dovolací soud

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

§ 242 odst. 3 o. s. ř.

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolacím soudem

§ 41 odst. 2 o. s. ř.

§ 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb.

Dovolací soud

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

dovolacího soudu

dovolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 242 odst. 3 o. s. ř.

dovolací soud

dovolací soud

§ 241a odst. 2 písm. a/ o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř.

odvolací soud

§ 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb.

§ 1

§ 696 obč.zák.

§ 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb.

Nejvyšší soud

sp. zn. 3 Cdon 1348/96

sp. zn. 23 Cdo 1460/98

sp. zn. 20 Cdo 1053/98

sp. zn. 23 Cdo 2313/98

sp. zn. 28 Cdo 2674/2006

Ústavního soudu

sp. zn. I ÚS 856/09

§ 13 odst. 3 zákona č. 87/1991 Sb.

§ 13 odst. 2 zákona č. 229/1991 Sb.

dovolací soud

§ 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb.

č. 107/2006 Sb.

§ 3 odst. 6 )

§ 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb.

odvolací soud

§ 3 odst. 6 zákona č. 107/2006 Sb.

odvolacího soudu

odvolací soud

Nejvyšší soud

§ 243a odst. 1 o. s. ř.

dovolací soud

ve znění pozdějších předpisů

ve znění pozdějších předpisů

§ 137 odst. 3 o. s. ř.


U S N E S E N Í

 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 16. ledna 2013 o dovolání obviněného M. Ž., proti rozsudku Vrchního soudu v Olomouci ze dne 17. 9. 2012, sp. zn. 3 To 124/2012, v trestní věci vedené u Krajského soudu v Brně pod sp. zn. 39 T 8/2012, t a k t o :

 Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu se dovolání obviněného o d m í t á .

O d ů v o d n ě n í :

 Rozsudkem Krajského soudu v Brně ze dne 20. 7. 2012, sp. zn. 39 T 8/2012, byl obviněný M. Ž. ( vedle spoluobviněného M. H. ) uznán vinným jednak pokusem zločinu těžkého ublížení na zdraví podle § 21 odst. 1 k § 145 odst. 1, 2 písm. g ) tr. zákoníku, jednak přečinem porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1 tr. zákoníku, jichž se podle skutkové věty výroku o vině daného rozsudku dopustil se spoluobviněným M. H. tím, že

dne 11. března 2012 v době od 23.00 hod. do 23.38 hod. společně vešli neuzamčenými vstupními dveřmi do chaty majitele L. M. evidenčního čísla postavené na pozemku v katastrálním území B.-B. v chatové oblasti zvané P. H., bez vědomí I. B. a D. B., kteří chatu obývali; v chatě napadli I. B., který byl s manželkou D. B. v posteli, kde se milovali, opakovaně udeřili I. B. pěstmi do hlavy a do oblasti hrudníku, uchopili ho za horní končetiny a násilně ho nahého stáhli z postele, přetáhli ho do vedlejší místnosti, kde ho M. H. chytil do tzv. kravaty a držel ho v ní, opakovaně ho napadli údery pěstí, M. Ž. ho nejméně jednou kopl do obličeje a M. H. opakovaně do oblasti hlavy a hrudníku, oba měli obutou pevnou obuv, působeno bylo také do oblasti krku I. B., M. H. vícekrát vyzýval M. Ž., aby zlomil I. B. ruku; jednání M. H. a M. Ž. zanechali, protože I. B. přestal evidentně klást odpor, silně krvácel z nosu a bezvládně ležel; I. B. utrpěl otřes mozku, zhmoždění a krevní podlitiny obličeje, mnohočetné zlomeniny obličejových kostí ( nosní, levé očnice, levé čelní dutiny, levého jařmového oblouku, pravé čelistní dutiny ), krevní podlitiny krku, zlomeninu malíku levé ruky, mnohočetné krevní podlitiny hrudníku a zad a mnohočetné krevní podlitiny horních končetin, v souhrnu byla způsobena I. B. střední až středně těžká zranění, která měla za následek výrazné omezení v obvyklém způsobu života po dobu několika týdnů, život I. B. byl ohrožen silným krvácením z nosu, byl v bezvědomí, pokud by byl ponechán bez pomoci, hrozilo mu udušení vdechnutím krve do plic, M. H. a M. Ž. si byli vědomi toho, že napadením měli obuté boty ( zřejmě správně : že při napadení měli obuté boty ), s ohledem na značnou intenzitu útoku, který směřoval zejména do oblasti hlavy a horní části těla, mohli způsobit I. B. mnohem závažnější zranění, například krvácení nad a pod mozkové obaly, těžký otřes mozku, zhmoždění mozku, porušení lebečně páteřního spojení s pohmožděním až přerušením míchy s možným trvalých ochrnutím končetin, zlomeniny žeber s poškozením plic, srdce, velkých cév, jater, sleziny, ledvin, krvácení do hrudníku a břicha, dušení volnou krví zatékající do dýchacích cest; M. Ž. byl rozsudkem Městského soudu v Brně 9 T 140/2006 ze 7. listopadu 2006, v právní moci ve spojení s usnesením Krajského soudu v Brně 5 To 673/2006 ze 7. února 2007, uznán vinným pokusem trestného činu ublížení na zdraví podle § 8 odst. 1 k § 222 odst. 1 trestního zákona, byl mu uložen souhrnný trest odnětí svobody v trvání tří let, který vykonal 11. dubna 2008.

Za uvedené jednání byl obviněný M. Ž. odsouzen podle § 145 odst. 2 tr. zákoníku za použití § 43 odst. 1 tr. zákoníku k úhrnnému trestu odnětí svobody v trvání sedmi let a podle § 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku byl pro výkon uloženého trestu zařazen do věznice s ostrahou.

Proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 20. 7. 2012, sp. zn. 39 T 8/2012, podali odvolání jak obvinění M. Ž. a M. H., tak i státní zástupce Krajského státního zastupitelství v Brně. O podaných odvoláních rozhodl Vrchní soud v Olomouci rozsudkem ze dne 17. 9. 2012, sp. zn. 3 To 124/2012, tak, že podle § 258 odst. 1 písm. e ), odst. 2 tr. řádu napadený rozsudek z podnětu odvolání státního zástupce Krajského státního zastupitelství v Brně částečně zrušil ve výroku o trestu u obviněného M. Ž. a podle § 259 odst. 3 tr. řádu nově sám rozhodl tak, že tohoto obviněného za pokus zločinu těžkého ublížení na zdraví podle § 21 odst. 1 a § 145 odst. 1, 2 písm. g ) tr. zákoníku a přečin porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1 tr. zákoníku, ohledně nichž zůstal výrok o vině v napadeném rozsudku nezměněn, podle § 145 odst. 2 tr. zákoníku za použití § 43 odst. 1 tr. zákoníku odsoudil k úhrnnému trestu odnětí svobody v trvání 8 let, pro jehož výkon jej podle § 56 odst. 2 písm. d ) tr. zákoníku zařadil do věznice se zvýšenou ostrahou. Odvolání obviněných M. Ž. a M. H. byla pak podle § 256 tr. řádu jako nedůvodná zamítnuta.

 Proti rozsudku Vrchního soudu v Olomouci ze dne 17. 9. 2012, sp. zn. 3 To 124/2012, podal obviněný M. Ž. prostřednictvím svého obhájce dovolání opírající se o důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu. V rámci své dovolací argumentace obviněný namítl, že přestože po vynesení odsuzujícího rozsudku Krajským soudem v Brně neměl stran skutkových zjištění a právního hodnocení skutku v odvolání žádné připomínky, v průběhu odvolacího řízení dospěl k názoru, že právní kvalifikace jeho jednání je vadná, neboť neměl být uznán vinným žádným z přisouzených trestných činů. Pokud jde o uznání viny pokusem zločinu těžkého ublížení na zdraví podle § 21 odst. 1 k § 145 odst. 1 tr. zákoníku, zdůraznil skutečnost, že v určité fázi svého jednání zanechal napadání poškozeného a účinným způsobem mu přivolal lékařskou pomoc, takže vědomě zamezil dalšímu škodlivému následku a tento se pokusil zmenšit. Dovozuje proto, že jeho jednáním bylo naplněno ustanovení § 21 odst. 3 písm. a ) odst. 5 tr. zákoníku, tedy že došlo k dobrovolnému upuštění od dokonání trestného činu a jeho trestní odpovědnost tak zanikla v důsledku skutečnosti, že o pokusu trestného činu učinil oznámení policejnímu orgánu. Za uvedeného stavu má za to, že skutek měl být posouzen jako lehká újma na zdraví. Dále v dovolání uvádí, že i právní hodnocení skutku přečinem porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1 tr. zákoníku je vadné, neboť vlastníkem chaty byla jiná osoba než poškozený a vlastník ani nevěděl, kdo se v jeho objektu zdržuje. Obviněný je přesvědčen o tom, že pokud poškozenému nevznikl žádný titul k užívání předmětné nemovitosti, a to především na základě platné nájemní smlouvy, pak užívání nemovitosti bez jakéhokoli právního titulu nemůže zakládat právní ochranu poškozeného, a to ani ve smyslu § 178 tr. zákoníku. Připouští pouze, že právní kvalifikací mohl soud reagovat na skutečnost, že k útoku na poškozeného došlo na veřejném místě. Za odpovídající právní kvalifikaci svého jednání obviněný označil přečin ublížení na zdraví podle § 146 odst. 1 tr. zákoníku.

 S ohledem na výše uvedené skutečnosti obviněný závěrem svého mimořádného opravného prostředku navrhl, aby Nejvyšší soud České republiky napadené rozhodnutí i rozsudek soudu prvního stupně zrušil a přikázal věc Krajskému soudu v Brně k novému projednání a rozhodnutí.

 Státní zástupkyně Nejvyššího státního zastupitelství využila svého zákonného práva a k dovolání obviněného se písemně vyjádřila. Ve svém vyjádření stručně shrnula dosavadní průběh trestního řízení a dále uvedla, že Vrchní soud v Olomouci se posuzováním jednání obviněného z hlediska zániku trestnosti u pokusu zločinu těžkého ublížení na zdraví zabýval a dle jejího názoru správně dospěl k závěru, že v posuzované trestní věci se o situaci, kterou by bylo možné podřadit pod ustanovení § 21 odst. 3 písm. a ), odst. 5 tr. zákoníku, nejedná. Pokud obvinění zanechali v určité fázi svého jednání, odstranili pouze nebezpečí, které by vedlo k závažnějšímu následku než k jakému ve skutečnosti došlo. Podle státní zástupkyně Nejvyššího státního zastupitelství soudy obou stupňů správně vyhodnotily i skutečnost, že obviněný se dopustil také přečinu porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1 tr. zákoníku, neboť ochrana domovní svobody se vztahuje nejen na vlastníka nemovitosti, ale i na nájemce a jiného uživatele, přičemž existence a uzavření řádné nájemní smlouvy na užívané prostory není podmínkou k tomu, aby takovéto obydlí požívalo ochrany před zásahy třetích osob.

Závěrem svého vyjádření proto státní zástupkyně Nejvyššího státního zastupitelství navrhla, aby Nejvyšší soud České republiky dovolání obviněného podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu odmítl jako zjevně neopodstatněné a aby tak učinil za podmínek uvedených v ustanovení § 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu v neveřejném zasedání.

Nejvyšší soud České republiky ( dále jen Nejvyšší soud ) jako soud dovolací ( § 265c tr. řádu ) shledal, že dovolání obviněného je přípustné [§ 265a odst. 1, 2 písm. h ) tr. řádu], bylo podáno osobou oprávněnou prostřednictvím obhájce, tedy podle § 265d odst. 1 písm. b ) tr. řádu a v souladu s § 265d odst. 2 tr. řádu, přičemž lhůta k podání dovolání byla ve smyslu § 265e tr. řádu zachována.

Protože dovolání lze podat jen z důvodů uvedených v § 265b tr. řádu, bylo dále nutno posoudit, zda námitky vznesené obviněným naplňují jím uplatněný zákonem stanovený dovolací důvod, jehož existence je současně nezbytnou podmínkou provedení přezkumu napadeného rozhodnutí dovolacím soudem podle § 265i odst. 3 tr. řádu.

Ve smyslu ustanovení § 265b odst. 1 tr. řádu je dovolání mimořádným opravným prostředkem určeným k nápravě výslovně uvedených procesních a hmotně právních vad, ale nikoli k revizi skutkových zjištění učiněných soudy prvního a druhého stupně ani k přezkoumávání jimi provedeného dokazování. Těžiště dokazování je totiž v řízení před soudem prvního stupně a jeho skutkové závěry může doplňovat, popřípadě korigovat jen soud druhého stupně v řízení o řádném opravném prostředku ( § 259 odst. 3, § 263 odst. 6, 7 tr. řádu ). Tím je naplněno základní právo obviněného dosáhnout přezkoumání věci ve dvoustupňovém řízení ve smyslu čl. 13 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen „ Úmluva “ ) a čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě. Dovolací soud není obecnou třetí instancí zaměřenou na přezkoumání všech rozhodnutí soudů druhého stupně a samotnou správnost a úplnost skutkových zjištění nemůže posuzovat už jen z toho důvodu, že není oprávněn bez dalšího přehodnocovat provedené důkazy, aniž by je mohl podle zásad ústnosti a bezprostřednosti v řízení o dovolání sám provádět ( srov. omezený rozsah dokazování v dovolacím řízení podle § 265r odst. 7 tr. řádu ). Pokud by zákonodárce zamýšlel povolat Nejvyšší soud jako třetí stupeň plného přezkumu, nepředepisoval by katalog dovolacích důvodů. Už samo chápání dovolání jako mimořádného opravného prostředku ospravedlňuje restriktivní pojetí dovolacích důvodů Nejvyšším soudem ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 73/03 ). Nejvyšší soud je vázán uplatněnými dovolacími důvody a jejich odůvodněním ( § 265f odst. 1 tr. řádu ) a není povolán k revizi napadeného rozsudku z vlastní iniciativy. Právně fundovanou argumentaci má přitom zajistit povinné zastoupení odsouzeného obhájcem – advokátem ( § 265d odst. 2 tr. řádu ).

 Obviněný ve svém dovolání uplatnil důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu, podle kterého lze dovolání podat, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. V mezích tohoto dovolacího důvodu je pak možno namítat, že skutek zjištěný soudem byl nesprávně právně kvalifikován jako trestný čin, třebaže nejde o trestný čin nebo sice jde o trestný čin, ale jeho právní kvalifikace neodpovídá tomu, jak byl skutek ve skutkové větě výroku o vině popsán. Z těchto skutečností pak vyplývá, že Nejvyšší soud České republiky se nemůže odchýlit od skutkového zjištění, které bylo provedeno v předcházejících řízeních, a protože není oprávněn v rámci dovolacího řízení jakýmkoliv způsobem nahrazovat činnost nalézacího soudu, je takto zjištěným skutkovým stavem vázán ( srov. rozhodnutí Ústavního soudu II. ÚS 760/02, IV. ÚS 449/03 ). Povahu právně relevantních námitek nemohou tedy mít námitky, které směřují do oblasti skutkového zjištění, hodnocení důkazů či takové námitky, kterými dovolatel vytýká soudu neúplnost provedeného dokazování. Ke shora uvedenému je dále vhodné uvést, že závěr obsažený ve výroku o vině je výsledkem určitého procesu. Tento proces primárně spadá do pravomoci nalézacího soudu a v jeho průběhu soudy musí nejprve zákonným způsobem provést důkazy, tyto pak hodnotit podle svého vnitřního přesvědčení založeného na pečlivém uvážení všech okolností případu jednotlivě i v jejich souhrnu a výsledkem této činnosti je zjištění skutkového stavu věci. Nejvyššímu soudu České republiky tedy v rámci dovolacího řízení nepřísluší hodnotit správnost a úplnost zjištěného skutkového stavu věci podle § 2 odst. 5 tr. řádu ani přezkoumávání úplnosti provedeného dokazování či se zabývat otázkou hodnocení důkazů ve smyslu § 2 odst. 6 tr. řádu. Námitky týkající se skutkového zjištění, tj. hodnocení důkazů, neúplnosti dokazování apod. nemají povahu právně relevantních námitek.

 Z výše uvedeného je zřejmé, že námitky uplatněné obviněným v dovolání je možno podřadit pod deklarovaný dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu, avšak Nejvyšší soud dospěl po prostudování předmětného trestního spisu k závěru, že se jedná o námitky zjevně neopodstatněné.

K námitce vztahující se k pokusu zločinu těžkého ublížení na zdraví podle § 21 odst. 1 k § 145 odst. 1 tr. zákoníku, kdy dle obviněného tím, že dobrovolně upustil od dalšího jednání, které směřovalo k dokonání příslušného trestného činu a účinným způsobem přivolal poškozenému lékařskou pomoc, trestnost jeho jednání zanikla, Nejvyšší soud uvádí, že dobrovolné upuštění od dokonání trestného činu automaticky neznamená zánik trestnosti dokonaného činu, který byl jednáním obviněného již spáchán.

Podle ustanovení § 21 odst. 3 písm. a ) tr. zákoníku trestní odpovědnost za pokus trestného činu zaniká, jestliže pachatel dobrovolně upustil od dalšího jednání směřujícího k dokonání trestného činu a odstranil nebezpečí, které vzniklo zájmu chráněnému trestním zákonem z podniknutého pokusu trestného činu. Dobrovolnost upuštění je zde dána jen tehdy, jestliže pachatel ví, že mu nic nebrání dokončit trestnou činnost a přesto se rozhodne od dokonání upustit a odstranit nebezpečí, které vzniklo zájmu chráněnému trestním zákoníkem z podniknutého pokusu, nebo učinit o pokusu trestného činu oznámení v době, kdy nebezpečí mohlo být ještě odstraněno. Slibem zániku trestní odpovědnosti tak zákonodárce poskytuje pachateli pokusu určitou motivaci, aby od dokonání činu ještě však upustil. Do popředí tu vystupuje ochranná funkce trestního práva ( srov. Šámal, P. a kol. Trestní zákoník. I. §1 až 139. Komentář. 2. vydání. Praha : C. H. Beck, 2012, 302, 303 s. ).

Citovaným ustanovením však není vyloučena trestní odpovědnost pachatele za některý dokonaný trestný čin, jehož skutkovou podstatu již naplnil - tzv. kvalifikovaný pokus ( viz § 21 odst. 5 tr. zákoníku ).

Z citovaných zákonných ustanovení vyplývá, že dobrovolné upuštění od dalšího jednání nebo oznámení způsobuje, že pachatelovo jednání není trestné pro pokus trestného činu, ke kterému jeho úmyslné jednání směřovalo, což však nevylučuje trestnost jeho jednání, které skutečně vykonal a kterým naplnil znaky skutkové podstaty některého již dokonaného trestného činu. Za takový dokonaný trestný čin je pak pachatel plně trestně odpovědný.

V případě projednávané věci bylo v průběhu řízení prokázáno, že obviněný spolu s obviněným M. H. fyzicky napadli poškozeného I. B. tupým násilím střední až silné intenzity, způsobili mu otřes mozku, zhmoždění a krevní podlitiny obličeje, mnohočetné zlomeniny obličejových kostí, krevní podlitiny krku, zlomeninu malíku levé ruky, mnohočetné krevní podlitiny hrudníku, zad a horních končetin, kdy poškozeného ohrožovaly komplikace, a to silné krvácení z nosu, poškozený byl v bezvědomí a pokud by byl v takovém stavu ponechán bez pomoci, hrozilo mu udušení vdechnutím krve do plic. Oba obvinění byli aktivní ve fyzickém napadání poškozeného a museli být minimálně srozuměni s tím, že jejich jednání může vést u poškozeného ke vzniku těžké újmy na zdraví či dokonce smrti. Od popsaného jednání obvinění upustili až v okamžiku, kdy poškozený upadl do bezvědomí a masivně krvácel z nosu.

Na základě zmíněného skutkového děje není pochyb o tom, že tím, že obviněný M. Ž. v určité fázi zanechal svého jednání, odstranil pouze nebezpečí, které by vedlo k ještě závažnějšímu následku, než k jakému ve skutečnosti došlo.

Nejvyšší soud se proto ztotožnil s názorem soudů obou stupňů v tom, že v posuzované věci se nejedná o situaci, kterou by bylo možno podřadit pod ustanovení § 21 odst. 3 písm. a ) tr. zákoníku. Obviněný svým popsaným jednáním naplnil všechny zákonné znaky skutkové podstaty pokusu zločinu těžkého ublížení na zdraví podle § 21 odst. 1 k § 145 odst. 1, 2 písm. g ) tr. zákoníku.

 Obviněný dále v rámci své dovolací argumentace namítl, že považuje za vadnou i právní kvalifikaci přečinem porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1 tr. zákoníku, neboť vlastníkem předmětné chaty byla jiná osoba než poškozený a užívání nemovitosti bez jakéhokoliv právního titulu nemůže dle jeho mínění zakládat právní ochranu poškozeného, a to ani ve smyslu § 178 tr. zákoníku.

Podle ustanovení § 178 odst. 1 tr. zákoníku se trestného činu porušování domovní svobody dopustí ten, kdo neoprávněně vnikne do obydlí jiného nebo tam neoprávněně setrvá. Objektem tohoto trestného činu je domovní svoboda zaručená čl. 12 Listiny základních práv a svobod. Chráněna je domovní svoboda ( svoboda obydlí ) jak vlastníka, tak uživatele domu, bytu nebo jiné prostory sloužící k bydlení a příslušenství k nim náležející ( obydlí ). Chráněn je tedy jakýkoli oprávněný uživatel, a to proti komukoli, tj. i proti vlastníkovi ( srov. Šámal, P. a kol. Trestní zákoník. II. §140 až 421. Komentář. 2. vydání. Praha : C. H. Beck, 2012, 1775 s. ).

 V posuzované trestní věci obviněný vešel do osvětlené neuzamčené chaty v katastrálním území B.-B., nebyl dopředu ohlášen, obyvatele překvapil, poté již popsaným způsobem napadl poškozeného I. B. Obviněný tak neoprávněně vnikl do obydlí jiného a není přitom rozhodující, zda chata byla uzamčena či nikoli, neboť ustanovení § 178 odst. 1 tr. zákoníku dopadá na veškerá, tj. i neuzamčená obydlí. Je třeba zdůraznit, že majitel příslušné chaty svědek L. M. ve své výpovědi potvrdil, že manželé B. bydleli v chatě s jeho souhlasem, byť nikoli na základě nájemní smlouvy. Existence nájemní smlouvy však není podmínkou pro aplikaci ustanovení § 178 odst. 1 tr. zákoníku, tj. aby obydlí požívalo ochrany před neoprávněným vniknutím jiného.

 I v tomto případě rozhodující soudy nepochybily, pokud uznaly obviněného vinným i přečinem porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1 tr. zákoníku.

Na základě výše uvedených skutečností je tak možno učinit závěr, že dovoláním napadené rozhodnutí není zatíženo žádnou vadou, kterou by bylo nutno napravit cestou dovolání. Bylo prokázáno, že obviněný M. Ž. svým jednáním naplnil všechny zákonné znaky skutkových podstat pokusu zločinu těžkého ublížení na zdraví podle § 21 odst. 1 k § 145 odst. 1, 2 písm. g ) tr. zákoníku a přečinu porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1 tr. zákoníku, příslušný skutek byl bez jakýchkoliv pochybností objasněn, nalézací soud zvolil odpovídající právní kvalifikaci a uložené tresty odpovídají všem zákonným kritériím.

Nejvyšší soud proto shledal, že napadené rozhodnutí, ani řízení, které mu předcházelo, netrpí vytýkanými vadami a z tohoto důvodu dovolání obviněného M. Ž. odmítl podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu jako zjevně neopodstatněné. O dovolání bylo rozhodnuto za podmínek ustanovení § 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu v neveřejném zasedání.

P o u č e n í : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný.

 V Brně dne 16. ledna 2013

 Předsedkyně senátu JUDr. Danuše Novotná

Nejvyšší soud České republiky

Vrchního soudu v Olomouci

sp. zn. 3 To 124/2012

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 39 T 8/2012

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 39 T 8/2012

§ 178 odst. 1 tr. zákoníku

Městského soudu v Brně

9 T 140/2006

Krajského soudu v Brně

5 To 673/2006

§ 145 odst. 2 tr. zákoníku

§ 43 odst. 1 tr. zákoníku

§ 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 39 T 8/2012

Vrchní soud v Olomouci

sp. zn. 3 To 124/2012

§ 259 odst. 3 tr. řádu

§ 178 odst. 1 tr. zákoníku

§ 145 odst. 2 tr. zákoníku

§ 43 odst. 1 tr. zákoníku

§ 56 odst. 2 písm. d ) tr. zákoníku

§ 256 tr. řádu

Vrchního soudu v Olomouci

sp. zn. 3 To 124/2012

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

Krajským soudem v Brně

§ 178 odst. 1 tr. zákoníku

§ 178 tr. zákoníku

§ 146 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyšší soud České republiky

soudu prvního stupně

Krajskému soudu v Brně

Vrchní soud v Olomouci

§ 178 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyšší soud České republiky

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. řádu

§ 265a odst. 1, 2 písm. h ) tr. řádu

§ 265d odst. 1 písm. b ) tr. řádu

§ 265d odst. 2 tr. řádu

§ 265e tr. řádu

§ 265b tr. řádu

dovolacím soudem

§ 265i odst. 3 tr. řádu

§ 265b odst. 1 tr. řádu

soudem prvního stupně

čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě

Dovolací soud

§ 265r odst. 7 tr. řádu

Nejvyšší soud

Nejvyšším soudem

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 73/03

Nejvyšší soud

§ 265f odst. 1 tr. řádu

§ 265d odst. 2 tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

Nejvyšší soud České republiky

Ústavního soudu

II. ÚS 760/02

IV. ÚS 449/03

Nejvyššímu soudu České republiky

§ 2 odst. 5 tr. řádu

§ 2 odst. 6 tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 21 odst. 3 písm. a ) tr. zákoníku

§ 21 odst. 5 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 21 odst. 3 písm. a ) tr. zákoníku

§ 178 odst. 1 tr. zákoníku

§ 178 tr. zákoníku

§ 178 odst. 1 tr. zákoníku

čl. 12 Listiny základních práv a svobod

§ 178 odst. 1 tr. zákoníku

§ 178 odst. 1 tr. zákoníku

§ 178 odst. 1 tr. zákoníku

§ 178 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dnešního dne bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Františka Duchoně a soudců Vojena Güttlera a Ivany Janů o ústavní stížnosti stěžovatelů 1 ) B. H. a 2 ) L. H., obou zastoupených Mgr. Kryštofem Jankem, advokátem, se sídlem Voršilská 10, 110 00 Praha 1, proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 24. června 2009, sp. zn. 26 Co 242/2009, za účasti Krajského soudu v Praze, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.
Ústavní stížností doručenou Ústavnímu soud dne 29. září 2009 se stěžovatelé domáhali zrušení v záhlaví tohoto usnesení označeného rozhodnutí obecného soudu. Tvrdili, že jím bylo porušeno jejich základní právo zaručené čl. 27 Úmluvy o právech dítěte [stěžovatelé nesprávně uvádějí jako "Úmluvu o právech dětí"] a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.

Rozsudkem Krajského soudu v Praze ze dne 24. června 2009, sp. zn. 26 Co 242/2009, byl rozsudek soudu prvního stupně změněn ( stručně řečeno ) tak, že ( I. ) běžné výživné pro zl. L. bylo stanoveno ( zvýšeno ) na 2.800,- Kč a nedoplatek výživného za období od 1. 9. 2007 do 30. 6. 2009 na částku 11.000, Kč. Dále soud rozhodl tak ( II. ), že běžné výživné pro nezl. R. stanovil ( zvýšil ) na částku 1.800,- Kč a dlužné výživné za období od 1. 12. 2008 do 30. 6. 2009 na částku 1.400,- Kč.

Prvostupňovým rozsudkem Okresního soudu v Benešově ze dne 11. prosince 2008, sp. zn. 9 P 198/2005, bylo původně stanoveno běžné výživné pro zl. L. ve výši 2.600 Kč měsíčně, přičemž nedoplatek činil 6.000,- Kč, a pro nezl. R. ve výši 1.600,- Kč měsíčně.

Stěžovatelé v rekapitulační části ústavní stížnosti především uvedli, že stěžovatelka jako matka se návrhem u Okresního soudu v Benešově domáhala zvýšení výživného na oba tehdy nezletilé syny, a to na částku 4.000,- Kč, resp. 3.500 Kč.

Stěžovatelka v řízení před obecnými soudy zpochybňovala prokázané výdělkové a majetkové poměry otce, a činí tak i v ústavní stížnosti. Tvrdila zejména, že otec si má údajně hradit životní pojištění ve výši 12.924,- Kč. Upozorňovala, že výdělkové poměry otce, který pracuje jako číšník, nelze přímo spolehlivě prokázat, neboť je obecně známo, že velkou část příjmů takových zaměstnanců tvoří spropitné. Obecným soudům vytýká, že příjmové a majetkové poměry otce řádně nezjistily, neboť bez náležitého odůvodnění neprovedly navrhované důkazy směřující ke zjištění skutečných výdělkových poměrů otce.

Ústavní soud poté, co se seznámil s obsahem ústavní stížnosti a rozhodnutí obecných soudů, dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud především konstatuje, že není další instancí v systému obecného soudnictví. Úkolem Ústavního soudu je ochrana ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ), nikoliv "běžné" zákonnosti. Ústavnímu soudu nepřísluší, aby prováděl přezkum rozhodnutí obecných soudů. Ústavní soud není povolán k přezkumu správnosti aplikace "jednoduchého" práva a zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen tehdy, shledá-li současně porušení základního práva či svobody ( § 82 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu ). Ústavní soud ve svých četných rozhodnutích zřetelně definoval podmínky, při jejichž existenci má vadná aplikace jednoduchého práva obecným soudem za následek porušení základních práv či svobod jednotlivce. Jedná se o případy, v nichž Ústavní soud posuzuje, zda obecné soudy v dané věci ústavně souladně posoudily konkurenci norem jednoduchého práva sledujících určitý ústavně chráněný účel či konkurenci interpretačních alternativ jedné konkrétní normy nebo o otázku, zda obecné soudy neaplikovaly jednoduché právo svévolně ( srov. např. nález sp. zn. III. ÚS 321/03; judikatura Ústavního soudu je přístupná na http ://nalus.usoud.cz ). Dále jde o případy, kdy provedené důkazy a učiněný skutkový závěr soudu jsou v extrémním rozporu svědčícím o výkonu libovůle ze strany soudů ( srov. např. usnesení sp. zn. I. ÚS 248/04 ).

Ústavnímu soudu tedy nepřísluší ani právo hodnotit, zda shromáždění konkrétních důkazů je dostatečné či nikoliv, resp. posuzovat správnost zjištění skutkového stavu. Rozhodnutí o rozsahu dokazování potřebného ke zjištění skutkového stavu věci ( ust. § 153 o. s. ř. ) spadá v zásadě do kompetence obecných soudů, není-li ve věci shledán extrémní nesoulad, jež by zakládal porušení ústavně zaručeného práva na spravedlivý proces zakotveného v čl. 36 Listiny.

Takový nežádoucí stav - extrémní rozpory v úvahách soudu - však z napadeného rozhodnutí zjištěn nebyl. S ohledem na závěry Krajského soudu v Praze, který výslovně "položil větší důraz" na potenciální výdělkové možnosti otce a výživné oproti rozsudku soudu prvního stupně dle své úvahy zvýšil, neučinil Ústavní soud závěr, že by Krajský soud v Praze nereflektoval námitky stěžovatelky týkající se možných ( obtížně prokazatelných ) vedlejších příjmů otce.

Ústavní soud připomíná, že zákon o Ústavním soudu rozeznává v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ), jako zvláštní kategorii návrhů, návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti a jejích přílohách. Pokud informace zjištěné uvedeným postupem vedou Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, ústavní stížnost bude bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že v této fázi jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního.

Ústavní soud proto z výše uvedených důvodů ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 8 prosince 2009

František Duchoň, v.r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Praze

sp. zn. 26 Co 242/2009

Krajského soudu v Praze

Ústavnímu soud

čl. 27 Úmluvy o právech dítěte

Krajského soudu v Praze

sp. zn. 26 Co 242/2009

soudu prvního stupně

Okresního soudu v Benešově

sp. zn. 9 P 198/2005

Okresního soudu v Benešově

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

čl. 83 Ústavy

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 321/03

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 248/04

Ústavnímu soudu

§ 153 o. s. ř.

čl. 36 Listiny

Krajského soudu v Praze

soudu prvního stupně

Ústavní soud

Krajský soud

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele Mgr. T. N., zastoupeného JUDr. Jaroslavem Bártou, advokátem se sídlem Plzeň, nám. T. G. Masaryka 25, proti rozsudku Krajského soudu v Plzni ze dne 3. 2. 2011, čj. 14 Co 514/2010 - 557, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včasnou ústavní stížností stěžovatel navrhl zrušení shora označeného rozsudku, kterým Krajský soud v Plzni změnil rozsudek Okresního soudu Plzeň - město ze dne 30. 7. 2010, čj. 99 P 599/2006 - 488, tak, že stěžovatel, jako otec, je povinen přispívat na výživu nezletilého R. částkou 5.000,- Kč měsíčně a na nezletilého F. částkou 4.000,- Kč měsíčně do každého 15. dne v měsíci k rukám matky, s účinností od 1. 11. 2009.

Stěžovatel nesouhlasí s argumentací krajského soudu v odůvodnění rozsudku, který sice přihlédl k tomu, že nastoupil do nového zaměstnání s průměrným čistým výdělkem 13.538,- Kč, ale na druhé straně připočítal i jeho cestovní náhrady, které dosahují měsíčního průměru 19.315,- Kč, takže vycházel z příjmu stěžovatele ve výši cca 30.000,- Kč měsíčně. Podle stěžovatele soud neměl obě položky sčítat, protože z charakteru cestovních náhrad je zřejmé, že se nejedná o příjem, ze kterého lze stanovit výživné. Stěžovatel se tak ocitl v situaci, kdy mu po odečtu výživného zbývá 4.538,- Kč na hrazení veškerých vlastních potřeb. Ve zmíněném rozhodnutí stěžovatel spatřuje porušení svého základního práva na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.

Z přiloženého rozsudku Krajského soudu v Plzni ze dne 3. 2. 2011 Ústavní soud zjistil, že Okresní soud Plzeň - město, rozsudkem ze dne 30. 7. 2010, návrh stěžovatele na snížení výživného zamítl. Vyšel ze zjištění, že příjem stěžovatele neodpovídá jeho schopnostem a možnostem. Od nástupu k současnému zaměstnavateli si nehledal výhodnější zaměstnání, své hodnotné nemovitosti převedl bezdůvodně na svoji matku a leasingové splátky na auto na svoji přítelkyni, i když auto sám používá. Jedná se o kroky vedené snahou o snížení jeho majetkového potenciálu.

Proti tomuto rozsudku podal stěžovatel odvolání, v němž zejména tvrdil, že jeho současné pracovní zařazení odpovídá získané kvalifikaci a svoji současnou finanční situaci nemůže nijak ovlivnit. Odvolací soud řízení doplnil zprávami o výdělku obou rodičů a konstatoval, že soud prvního stupně správně zjistil skutkový stav věci, ale dospěl k nesprávným právním závěrům, pokud dovodil, že nejsou splněny předpoklady pro snížení výživného, za situace, kdy na straně stěžovatele došlo k výrazným změnám poměrů. Zjistil, že stěžovatel nastoupil dne 22. 9. 2009 do nového zaměstnání, kde vykonává obdobnou činnost jako předtím, nikoli však u zahraniční firmy, ale u menší firmy české. Tím u něj došlo k výraznému snížení mzdy. Při úvaze o výši výživného pro nezletilé děti dospěl odvolací soud k závěru, že nadprůměrné cestovní náhrady stěžovatele, který vykonává své služební cesty prakticky výlučně po ČR, dorovnávají jeho měsíční příjem a je tak možno vycházet z jeho příjmu ve výši cca 30.000,- Kč měsíčně. Těmto finančním možnostem odpovídá výživné pro staršího syna ve výši 5.000,- Kč a pro mladšího ve výši 4.000,- Kč měsíčně. Výše výživného reaguje i na skutečnost, že stěžovatel se s dětmi nestýká, neposkytuje jim žádná jiná plnění a jeho péče se v podstatě omezuje pouze na placení výživného.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Její podstata spočívá v polemice stěžovatele s právními závěry odvolacího soudu a staví tak staví Ústavní soud do postavení další přezkumné instance v řízení před obecnými soudy. Ústavní stížnost tedy směřuje k tomu, aby Ústavní soud zaujal jiný názor o přiměřené výši výživného pro nezletilé děti stěžovatele. Tato role však Ústavnímu soudu nepřísluší ( čl. 83 Ústavy ČR ). Jeho posláním je především zkoumat, zda napadeným rozhodnutím soudu nebyla porušena základní práva nebo svobody stěžovatele, zakotvená v ústavních předpisech.

Na základě argumentů stěžovatele se Ústavní soud zabýval ústavností rozhodnutí odvolacího soudu a zjistil, že se věcí důkladně zabýval, správně aplikoval příslušná ustanovení zákona o rodině a občanského soudního řádu. S námitkami stěžovatele se přesvědčivě vypořádal. Ve věci nebylo shledáno nic, co by ji posouvalo do ústavněprávní roviny. V této souvislosti je zapotřebí připomenout, s odkazem na ustálenou judikaturu, že je zásadně věcí obecných soudů, aby hlediska pro určení výživného, stanovená v § 96 zákona o rodině, uváděly v život aplikací v jednotlivých případech. Ústavní soud není žádnou další superrevizní instancí v systému obecných soudů, která by měla napravovat stěžovatelem tvrzená pochybení, tedy přepočítávat výši výživného stanoveného obecnými soudy pro jeho nezletilé děti. Každý rodič nese odpovědnost za zabezpečení svých dětí, zrozených z partnerského vztahu, a to i po jeho skončení.

Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem dospěl I. senát Ústavního soudu k závěru, že jsou splněny podmínky ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, a proto, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků řízení, usnesením návrh odmítl.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 12. května 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Plzni

čj. 14 Co 514/2010 - 557

Krajský soud

Okresního soudu Plzeň

čj. 99 P 599/2006 - 488

krajského soudu

Krajského soudu

Ústavní soud

Okresní soud

Odvolací soud

soud prvního stupně

odvolací soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavní soud

odvolacího soudu

zákona o rodině

občanského soudního řádu

§ 96 zákona o rodině

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu