Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dnešního dne bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatele Ing. T. P., zastoupeného JUDr. Milanem Ostřížkem, advokátem, se sídlem Sadová 553/8, 702 00 Ostrava - Moravská Ostrava, proti usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 2. 11. 2010 č. j. 16 Co 271/2010-34, za účasti Krajského soudu v Ostravě, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Ve včasné a řádně podané ústavní stížnosti stěžovatel napadl v záhlaví tohoto usnesení uvedené rozhodnutí obecného soudu a navrhl jeho zrušení pro rozpor se svými ústavně zaručenými právy, zejména právem na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.

Napadeným usnesením Krajského soudu v Ostravě ze dne 2. 11. 2010 č. j. 16 Co 271/2010-34 byl změněn výrok o nákladech řízení rozsudku Okresního soudu v Ostravě ze dne 15. 7. 2010 č. j. 56 C 19/2010-21, ve věci žaloby o výživné manžela, a to tak, že stěžovatel ( žalobce ) je povinen na nákladech řízení zaplatit žalované částku 125.040,- Kč a na nákladech odvolacího řízení pak částku 960,- Kč. Uvedeným rozsudkem byla zamítnuta žaloba stěžovatele, aby mu žalovaná byla povinna platit od 20. 10. 2009 výživné manžela ve výši 55.000,- Kč měsíčně. Důvodem byla skutečnost, že stěžovatel podal žalobu v době, kdy manželství bylo již rozvedeno. Krajský soud v Ostravě shledal, že okresní soud nesprávně aplikoval vyhlášku č. 484/2000 Sb., kterou se stanoví paušální sazby výše odměny za zastupování účastníka advokátem nebo notářem při rozhodování o náhradě nákladů v občanském soudním řízení a kterou se mění vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb ( advokátní tarif ), ve znění pozdějších předpisů, když výpočet nákladů úspěšné žalované provedl podle § 7 písm. b ) vyhlášky č. 484/2000 Sb. s obecným právním názorem, že ve věcech upravených zákonem o rodině vždy dopadá úprava § 7 písm. a ) a b ) vyhlášky č. 484/2000 Sb. Krajský soud zastává právní názor, že ve věci výživného manžela je nutno postupovat podle § 3 až § 6 vyhlášky č. 484/2000 Sb., neboť speciální ustanovení na tyto případy nedopadají. Výpočet náhrady nákladů proto opřel o pětinásobek požadovaného ročního plnění dle § 3 odst. 2 a § 3 odst. 1 bod 5 vyhlášky č. 484/2000 Sb.

Stěžovatel v ústavní stížnosti zdůraznil, že žalobu podal dne 20. 1. 2010 v době, kdy nevěděl, že manželství bylo již dne 20. 10. 2009 rozvedeno, neboť v době jednání soudu ve věci rozvodu byl hospitalizován v LDN Chuchelná po náhlé mozkové příhodě, přičemž rozsudek mu byl doručen až po podání žaloby ve věci výživného. Výpočet nákladů řízení podle § 3 odst. 1 a 2 vyhlášky č. 484/2000 Sb. považuje za "bezduché, despotické uplatňování práva", rozporné s dobrými mravy. Krajský soud v Ostravě se nevypořádal s námitkou stěžovatele, že žalobu podával v době, kdy si nebyl vědom skutečnosti, že manželství bylo již rozvedeno, a navíc v době, kdy byl v pracovní neschopnosti po náhlé mozkové příhodě, jejímiž následky trpí dosud.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud má za to, že projednávaná ústavní stížnost spočívá toliko v polemice se způsobem interpretace a následné aplikace příslušných procesních ustanovení občanského soudního řádu ( § 142 odst. 1 ) a vyhlášky č. 484/2000 Sb., tedy jednoduchého práva, obecnými soudy, a postrádá tak ústavněprávní rozměr. Takto pojatá ústavní stížnost staví Ústavní soud do pozice další instance v systému všeobecného soudnictví, což mu podle Ústavy nepřísluší ( srov. čl. 83 ). Ústavní soud není soudem nadřízeným obecným soudům a nezkoumá celkovou zákonnost vydaných rozhodnutí, a to ani pokud jde o věc samu; není tedy jeho úkolem zabývat se eventuálním porušením běžných práv fyzických nebo právnických osob chráněných obyčejným zákonodárstvím, pokud takové porušení současně neznamená porušení základního práva nebo svobody zaručených ústavním pořádkem.

V dané věci se navíc jedná o problematiku nákladů řízení, ohledně níž Ústavní soud opakovaně ve své judikatuře konstatoval, že zpravidla není předmětem ústavní ochrany, neboť samotný spor o náhradu nákladů řízení, i když se může citelně dotknout některého z účastníků řízení, nedosahuje intenzity zakládající porušení jeho základních práv a svobod. Otázka náhrady nákladů řízení by mohla nabýt ústavněprávní dimenzi toliko v případě extrémního vykročení z pravidel upravujících toto řízení, což by mohlo nastat v důsledku interpretace a aplikace příslušných ustanovení zákona, v nichž by byl zejména obsažen prvek svévole. Pochybení takového rázu však Ústavní soud v dané věci neshledal.

K samotné aplikaci vyhlášky č. 484/2000 Sb. Ústavní soud dodává, že není povolán ke sjednocování judikatury obecných soudů, zvláště pak v dotčené oblasti. Z vlastní činnosti je Ústavnímu soudu známo, že ve věcech výživného manžela se vyskytují nejednotné postupy obecných soudů, ovšem tato situace zpravidla nepřináší zásah do základního práva. Jako ústavně akceptovatelná byla shledána rozhodnutí, v nichž při výpočtu nákladů řízení postupovaly soudy jak podle § 3 odst. 1 a 2 vyhlášky č. 484/2000 Sb. ( usnesení sp. zn. II. ÚS 3207/09 ze dne 28. 1. 2010; usnesení sp. zn. IV. ÚS 639/06 ze dne 31. 1. 2007; usnesení sp. zn. IV. ÚS 543/06 ze dne 18. 9. 2006 ), tak podle § 7 písm. b ) vyhlášky č. 484/2000 Sb. ( usnesení sp. zn. II. ÚS 2049/10 ze dne 30. 9. 2010 ). Porušení základního práva při rozhodování o nákladech řízení ( ve věci výživného na manžela ) shledal Ústavní soud např. v nálezu sp. zn. II. ÚS 31/10 ze dne 26. 5. 2010, v němž ústavní rozměr případu byl dán prvkem svévole spočívající v avizované aplikaci § 3 odst. 1 a 2 vyhlášky č. 484/2000 Sb., přičemž výsledná částka tomuto ustanovení neodpovídala a odůvodnění tak nebylo srozumitelné a racionální, trpělo vnitřními rozpory a logickými vadami a nebylo ani bez vnitřních rozporů a podstatných logických vad. Přístup vyložený ve výše uvedených usneseních Ústavního soudu lze shrnout do požadavku, aby rozhodnutí o náhradě nákladů řízení tvořilo "integrální součást" daného rozhodnutí, jinými slovy, aby zkoumané soudní rozhodnutí nepůsobilo "extrémně heterogenně", kdy by výrok o náhradě nákladů řízení byl ve zjevném rozporu s rozhodnutím ve věci samé. V nyní předložené věci však Ústavní soud podobný ústavněprávní aspekt nenalezl.

K druhé rovině námitek stěžovatele, tedy v zásadě ve vztahu k tvrzení, že vzhledem ke konkrétním okolnostem se má jednat o nepřiměřenou tvrdost při aplikaci práva, Ústavní soud dodává, že samotná "nevědomost" o rozhodnutí rozvodového soudu není sama o sobě přesvědčivým argumentem svědčícím pro extrémně nespravedlivý přístup Krajského soudu v Ostravě. Při zdůraznění požadavku procesní obezřetnosti účastníků soudního řízení totiž z podání stěžovatele neplyne, že by mu zdravotní stav bránil ověřit si průběh a výsledky rozvodového řízení v době podání žaloby na výživné za situace, kdy o tomto probíhajícím rozvodovém řízení a procesní aktivitě soudu věděl zcela nepochybně, jak vyplývá z přiložených rozsudků obecných soudů.

Ústavní soud připomíná, že zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, dále jen "zákon o Ústavním soudu", rozeznává v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ), jako zvláštní kategorii návrhů, návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího, jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti a jejích přílohách. Pokud informace zjištěné uvedeným postupem vedou Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, ústavní stížnost bude bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že v této fázi jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního.

Ústavní soud proto z výše uvedených důvodů ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 15. 6. 2011

Ivana Janů v. r.
soudce zpravodaj

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 16 Co 271/2010-34

Krajského soudu v Ostravě

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 16 Co 271/2010-34

Okresního soudu v Ostravě

č. j. 56 C 19/2010-21

Krajský soud

okresní soud

č. 484/2000 Sb.

č. 177/1996 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 7 písm. b ) vyhlášky č. 484/2000 Sb.

Krajský soud

§ 3 až § 6 vyhlášky č. 484/2000 Sb.

Krajský soud

Ústavní soud

č. 484/2000 Sb.

Ústavní soud

Ústavy nepřísluší ( srov. čl. 83

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

č. 484/2000 Sb.

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

sp. zn. II. ÚS 3207/09

sp. zn. IV. ÚS 639/06

sp. zn. IV. ÚS 543/06

§ 7 písm. b ) vyhlášky č. 484/2000 Sb.

sp. zn. II. ÚS 2049/10

Ústavní soud

sp. zn. II. ÚS 31/10

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Krajského soudu v Ostravě

Ústavní soud

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Miloslava Výborného, soudkyně Vlasty Formánkové a soudkyně Michaely Židlické v právní věci stěžovatelky PhDr. H. P., zastoupené JUDr. Anitou Nejedlou, advokátkou se sídlem E. Husserla 16a, Prostějov, o ústavní stížnosti proti usnesení Nejvyššího soudu č. j. 26 Cdo 4536/2008-164 ze dne 19. 1. 2010, rozsudku Krajského soudu v Ostravě, pobočky v Olomouci, č. j. 12 Co 1144/2007-140 ze dne 29. 5. 2008 a rozsudku Okresního soudu v Olomouci č. j. 26 C 57/2007-100 ze dne 24. 4. 2007, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Ústavnímu soudu byl dne 6. 4. 2010 doručen návrh na zahájení řízení o ústavní stížnosti ve smyslu § 72 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), jehož prostřednictvím se stěžovatelka domáhala zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí obecných soudů.

Z obsahu ústavní stížnosti a z jejích příloh Ústavní soud zjistil, že rozsudkem Okresního soudu v Olomouci ( dále jen "okresní soud" ) č. j. 26 C 57/2007-100 byla zamítnuta žaloba stěžovatelky proti Národnímu památkovému ústavu ( dále jen "vedlejší účastník" ) o zaplacení částky 35.000,- Kč. Předmětná částka představovala zálohy na vytápění nájemního bytu v Bouzově č. p. 8, které stěžovatelka vedlejšímu účastníku uhradila za období od října 2003 do dubna 2004 a jejichž navrácení z titulu bezdůvodného obohacení se nyní domáhala s odůvodněním, že vedlejší účastník neprovedl jejich řádné a včasné vyúčtování. Okresní soud se s názorem stěžovatelky neztotožnil, když konstatoval, že zálohy byly hrazeny na základě nájemní smlouvy v souladu s ustanovením § 696 zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "občanský zákoník" ), a o bezdůvodné obohacení se tedy nejednalo. Tento právní názor sdílel rovněž Krajský soud v Ostravě, pobočka v Olomouci ( dále jen "krajský soud" ), který rozsudkem č. j. 12 Co 1144/2007-140 ze dne 29. 5. 2008 rozhodnutí okresního soudu jako věcně správné potvrdil. Dovolání stěžovatelky bylo usnesením Nejvyššího soudu č. j. 26 Cdo 4536/2008-164 ze dne 19. 1. 2010 odmítnuto, neboť nebyly shledány důvody přípustnosti dle § 237 odst. 1 písm. c ) zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "občanský soudní řád" ), ve spojení s § 237 odst. 3 téhož předpisu.

Stěžovatelka v ústavní stížnosti namítala, že vydáním výše uvedených rozhodnutí došlo k porušení jejího ústavně zaručeného práva na soudní ochranu a spravedlivý proces ve smyslu čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a rovněž že obecnými soudy nebyl respektován princip rovnosti účastníků řízení ve smyslu čl. 96 odst. 1 Ústavy České republiky, čl. 37 odst. 3 Listiny a § 18 odst. 1 věty první občanského soudního řádu. Stěžovatelka měla za to, že obecné soudy věc po právní stránce nesprávně posoudily, neboť ačkoliv vedlejší účastník nejprve přijal plnění v souladu s právem, od okamžiku, kdy byl povinen provést vyúčtování záloh, tzn. v projednávané věci konkrétně od dubna 2004, a toto neučinil, již držel předmětné finanční prostředky bez právního důvodu. Na podporu své argumentace odkázala stěžovatelka na usnesení Nejvyššího soudu sp. zn. 33 Odo 463/2005 a dále konstatovala, že právní názor, vyslovený v její věci obecnými soudy, zvýhodňuje pronajímatele, který nesplnil svou povinnost provést vyúčtování řádně a včas, před nájemcem, který by naopak měl být dle koncepce právní úpravy nájmu bytu obsažené v občanském zákoníku v tomto vztahu chráněn. Právě zvýhodněním jedné ze stran sporu měla být dle stěžovatelky porušena procesní zásada rovnosti účastníků řízení. Stěžovatelka dále vytýkala obecným soudům, že jejich rozhodnutí byla odůvodněna zcela nedostatečně a že se příslušným způsobem nevypořádaly s její argumentací, a to jak z hlediska hmotněprávního posouzení, tak i ve vztahu k tvrzeným procesním pochybením. Tato pochybení měla spočívat v tom, že soud prvního stupně při přípravě jednání neupozornil stěžovatelku na možnost požádat o ustanovení zástupce z řad advokátů a dále v tom, že tentýž soud i přes aplikaci § 114c občanského soudního řádu věc rozhodl již při prvním jednání. V souvislosti s tvrzenými nedostatky odůvodnění napadených rozhodnutí stěžovatelka citovala nálezy Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 470/97 a III. ÚS 103/99 a usnesení Nejvyššího soudu sp. zn. 29 Odo 551/2006. Stěžovatelka taktéž poukázala na důkazní návrhy, které v řízení vznesla a které byly dle ní, v rozporu s principy spravedlivého procesu vyjádřenými např. v nálezu Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 61/94, bez řádného odůvodnění zamítnuty. Ze všech těchto důvodů stěžovatelka navrhla, aby Ústavní soud napadená rozhodnutí obecných soudů svým nálezem zrušil. K tomu Ústavní soud poznamenává, že stěžovatelka se sice v petitu ústavní stížnosti domáhala výslovně toliko kasace rozsudku krajského soudu č. j. 12 Co 1144/2007-140 ze dne 29. 5. 2008 a rozsudku okresního soudu č. j. 26 C 57/2007-100 ze dne 24. 4. 2007, nicméně z odůvodnění jejího návrhu bylo patrné, že neoprávněný zásah do ústavně zaručených práv spatřovala rovněž ve způsobu, jímž bylo odůvodněno usnesení Nejvyššího soudu č. j. 26 Cdo 4536/2008-164 ze dne 19. 1. 2010, Ústavní soud tedy v souladu se svou ustálenou judikaturou ( srov. např. usnesení Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 256/08 ze dne 6. 8. 2008 ) navazující na judikaturu Evropského soudu pro lidská práva ( srov. rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci Bulena proti České republice ze dne 20. 4. 2004, Přehled rozsudků ESLP, ASPI, Praha č. 3, 2004. str. 125 ) podrobil ústavnímu přezkumu všechna výše uvedená rozhodnutí, aniž považoval za nutné vyzývat stěžovatelku k upřesnění petitu ústavní stížnosti nebo k odstranění vad podání.

II.

Ústavní stížnost byla podána včas, byla přípustná a splňovala i veškeré další formální a obsahové náležitosti stanovené zákonem o Ústavním soudu, bylo tedy možno přistoupit k věcnému přezkumu napadených rozhodnutí. Poté, co tak Ústavní soud učinil, shledal, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud v prvé řadě zdůrazňuje, že není součástí soustavy obecných soudů a zpravidla mu proto nepřísluší přezkoumávat zákonnost jejich rozhodnutí. Pouze tehdy, jestliže by takovým rozhodnutím bylo neoprávněně zasaženo do ústavně zaručených práv stěžovatele, byl by Ústavní soud povolán k jeho ochraně zasáhnout a napadená rozhodnutí zrušit. O takový případ se však v projednávané věci nejednalo.

Podstatu ústavní stížnosti představovala polemika stěžovatelky s právním názorem obecných soudů, týkajícím se uplatněného nároku na vydání bezdůvodného obohacení dle § 451 odst. 1 a 2 občanského zákoníku, tedy námitka nesprávného hmotněprávního posouzení věci. Dle ustálené judikatury Ústavního soudu přichází v této souvislosti v úvahu porušení práva na spravedlivý proces toliko tehdy, jestliže by závěry obecných soudů byly v příkrém nesouladu se skutkovými zjištěními nebo z nich v žádné možné interpretaci nevyplývaly, nebo tehdy, jestliže by byla některá z norem podústavního ( "jednoduchého" ) práva interpretována způsobem, nacházejícím se v extrémním rozporu s principy spravedlnosti ( např. přepjatý formalismus ), nebo jednalo-li by se o interpretaci založenou na ústavně nepřípustné svévoli ( např. nerespektování kogentní normy ). Nic takového však zjištěno nebylo. Obecné soudy stěžovatelkou uplatněný nárok řádně projednaly, přičemž své závěry, vedoucí k zamítnutí její žaloby, logicky a srozumitelně odůvodnily. Vycházely přitom z nesporných skutkových zjištění, že zálohy byly poskytovány na základě platné nájemní smlouvy, z čehož dále dovodily, že se nemohlo jednat o bezdůvodné obohacení, neboť takové plnění nelze podřadit pod žádný z případů uvedených v § 451 odst. 2 občanského zákoníku. Tomuto právnímu názoru nelze z ústavněprávního hlediska nic vytknout a Ústavnímu soudu proto nepříslušelo jej dále jakkoliv přehodnocovat. Ze skutkových okolností případu ostatně vyplývalo, že vedlejší účastník vyúčtování spotřeby elektrické energie, na niž byly zálohy placeny, provedl, nicméně stěžovatelka s výslednou částkou nesouhlasila. Právní názor, že za těchto okolností, tzn. v případě nesouhlasu s vyúčtováním záloh, by měl mít nájemce právo na jejich vrácení, nemůže obstát, a to krom jiného i proto, že by se jednalo o řešení zcela neproporcionální a ve své podstatě popírající základní funkci zálohových plateb. Tyto platby totiž, zpětně nahlíženo, pokrývají odhadované náklady pronajímatele, které mu v souvislosti s využíváním určitých služeb nájemcem v daném roce reálně vznikly; forma zálohy je užívána proto, že v době platby není přesná výše nákladů známa. V případě sporu o výši přeplatku či nedoplatku, jako tomu bylo v projednávané věci, není pro paušální navrácení všech zálohových plateb žádný rozumný důvod, neboť přinejmenším jejich část, a ve valné většině případů ta podstatnější, odpovídá nákladům za služby, které nájemce v minulosti skutečně čerpal. Nájemce má samozřejmě právo požadovat po pronajímateli vydání bezdůvodného obohacení, ovšem nikoliv v podobě zálohových plateb jako takových a pouze v rozsahu konkrétní částky, o niž se měl pronajímatel dle nájemce obohatit. Poučení v tomto směru dle § 118a občanského soudního řádu nebylo ovšem možno stěžovatelce pro její neúčast na jednání konaném dne 24. 4. 2007 poskytnout. Stěžovatelkou uvedený odkaz na usnesení Nejvyššího soudu sp. zn. 33 Odo 463/2005 byl zcela nepřípadný, neboť se týkal problému poskytnutí zálohy v souvislosti s budoucí smlouvou, kterou posléze zamýšlení kontrahenti neuzavřou, tedy situace po skutkové i právní stránce odlišné. S návrhy stěžovatelky na doplnění dokazování se okresní soud v odůvodnění svého rozsudku vypořádal prostřednictvím ústavně konformního argumentu nadbytečnosti těchto důkazů, příp. argumentu absence vypovídací hodnoty vzhledem k předmětu sporu ( srov. např. nálezy Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 733/01, III. ÚS 569/03, IV. ÚS 570/03, II. ÚS 418/03, dostupné na http ://usoud.cz ). Ústavnímu soudu tedy nezbylo než konstatovat, že v posouzení věci samé a ve způsobu, jímž byla napadená rozhodnutí odůvodněna, porušení ústavně zaručených práv stěžovatelky neshledal. To platí i o usnesení Nejvyššího soudu č. j. 26 Cdo 4536/2008-164 ze dne 19. 1. 2010, ve vztahu k němuž poukazuje Ústavní soud na svou dosavadní rozhodovací praxi, v níž vyjádřil, že není oprávněn přezkoumávat úvahu dovolacího soudu, zda se jedná či nejedná o rozhodnutí zásadního právního významu ve smyslu ustanovení § 237 odst. 3 občanského soudního řádu. Tento soud se rovněž, byť stručně, vypořádal i s ostatními stěžovatelčinými námitkami, proto ani jemu nebylo možno vytknout žádné pochybení, mající povahu neoprávněného zásahu do stěžovatelčiných ústavně zaručených práv.

Ústavně zaručené právo na spravedlivý proces garantuje stěžovateli spravedlivý průběh řízení, nikoliv však, že bude rozhodnuto dle jeho právního názoru ( srov. např. nález Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 77/2000, publikován ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 21, nález č. 14, str. 101 a násl ). Pouhý nesouhlas stěžovatelky s výsledkem řízení před obecnými soudy tedy není sám o sobě způsobilý konstituovat porušení jejích ústavně zaručených práv. Stejně tak ani úspěch jednoho účastníka ve sporu nezakládá porušení principu rovnosti účastníků řízení ve smyslu čl. 37 odst. 3 Listiny, neboť tento princip se týká toliko možnosti uplatňování procesních práv a nikoliv výsledku sporu jako takového.

Pokud jde o námitku, že stěžovatelka nebyla okresním soudem poučena dle § 30 občanského soudního řádu, Ústavní soud podotýká, že z přípisu stěžovatelky ze dne 5. 5. 2006 ( č. l. 14 ) vyplývá, že tato si byla možnosti požádat o ustanovení právního zástupce nepochybně vědoma, neboť sama uvedla, že tak učinila v řízení vedeném u okresního soudu pod sp. zn. 26 C 205/2005, z nějž byl návrh, jenž byl předmětem řízení o ústavní stížnosti, vyloučen k samostatnému projednání. V nyní projednávané věci však, jak je z uvedeného přípisu patrno, požádala toliko o osvobození od soudních poplatků. Návrh na ustanovení právního zástupce vznesla stěžovatelka až poté, kdy byla její žaloba soudem prvního stupně zamítnuta, přičemž její žádosti bylo usnesením okresního soudu č. j. 26 C 57/2007-106 ze dne 28. 6. 2007 ve spojení s usnesením krajského soudu č. j. 12 Co 795/2007-119 ze dne 30. 8. 2007 vyhověno. V řízení o opravných prostředcích tedy již byla stěžovatelka právně zastoupena. Za těchto okolností lze námitku nedostatku poučení považovat za zjevně účelovou. Okresnímu soudu rovněž nic nebránilo v tom, aby věc rozhodl na jednání konaném dne 24. 4. 2007. Skutečnost, že předtím postupoval dle § 114c občanského soudního řádu, takovou překážku v žádném případě netvoří, neboť soud si právě aplikací uvedeného ustanovení vytvořil prostor, aby mohl na zmíněném jednání rozhodnout. Interpretace stěžovatelky v tom smyslu, že po aplikaci § 114c musí nutně následovat několik soudních jednání, se zcela míjí se smyslem institutu přípravného jednání, resp. přípravného roku.

Jelikož Ústavní soud neshledal existenci neoprávněného zásahu do ústavně zaručených práv stěžovatelky, odmítl její ústavní stížnost dle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako zjevně neopodstatněnou.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 24. května 2010

Miloslav Výborný, v. r.
předseda senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

č. j. 26 Cdo 4536/2008-164

č. j. 12 Co 1144/2007-140

Okresního soudu v Olomouci

č. j. 26 C 57/2007-100

Ústavnímu soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Olomouci

č. j. 26 C 57/2007-100

Okresní soud

ve znění pozdějších předpisů

č. j. 12 Co 1144/2007-140

okresního soudu

Nejvyššího soudu

č. j. 26 Cdo 4536/2008-164

ve znění pozdějších předpisů

§ 237 odst. 3 téhož předpisu

čl. 96 odst. 1 Ústavy České republiky

čl. 37 odst. 3 Listiny

Nejvyššího soudu

sp. zn. 33 Odo 463/2005

soud prvního stupně

§ 114c občanského soudního řádu

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 470/97

III. ÚS 103/99

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Odo 551/2006

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 61/94

Ústavní soud

Ústavní soud

krajského soudu

č. j. 12 Co 1144/2007-140

okresního soudu

č. j. 26 C 57/2007-100

Nejvyššího soudu

č. j. 26 Cdo 4536/2008-164

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 256/08

Evropského soudu pro lidská práva

Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 451 odst. 1 a 2 občanského zákoníku

Ústavního soudu

§ 451 odst. 2 občanského zákoníku

Ústavnímu soudu

§ 118a občanského soudního řádu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 33 Odo 463/2005

okresní soud

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 733/01

III. ÚS 569/03

IV. ÚS 570/03

II. ÚS 418/03

Ústavnímu soudu

Nejvyššího soudu

č. j. 26 Cdo 4536/2008-164

Ústavní soud

dovolacího soudu

§ 237 odst. 3 občanského soudního řádu

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 77/2000

čl. 37 odst. 3 Listiny

okresním soudem

§ 30 občanského soudního řádu

Ústavní soud

okresního soudu

sp. zn. 26 C 205/2005

soudem prvního stupně

okresního soudu

č. j. 26 C 57/2007-106

krajského soudu

č. j. 12 Co 795/2007-119

Okresnímu soudu

§ 114c občanského soudního řádu

§ 114c

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 5. prosince 2012 o dovolání obviněného M. K., proti usnesení Krajského soudu v Praze ze dne 26. 6. 2012, sp. zn. 10 To 264/2012, jako odvolacího soudu v trestní věci vedené u Okresního soudu v Benešově pod sp. zn. 1 T 58/2012, t a k t o :

Podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. se dovolání obviněného M. K. o d m í t á .
O d ů v o d n ě n í :
Rozsudkem Okresního soudu v Benešově ze dne 7. 5. 2012, sp. zn. 1 T 58/2012, byl obviněný M. K. uznán vinným zločinem nedovolené výroby a jiného nakládání s omamnými a psychotropními látkami a s jedy podle § 283 odst. 1, odst. 2 písm. b ) tr. zákoníku a odsouzen podle § 283 odst. 2 tr. zákoníku k trestu odnětí svobody v trvání tří roků a šesti měsíců, pro jehož výkon byl podle § 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku zařazen do věznice s ostrahou. Dále mu byl podle § 70 odst. 1 písm. a ), b ) tr. zákoníku uložen trest propadnutí věcí, jež byly v rozsudku konkrétně specifikovány, a podle § 101 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku bylo uloženo ochranné opatření – zabrání věcí, které byly rovněž v rozsudku podrobně vyjmenovány.

Podle skutkových zjištění nalézacího soudu se obviněný výše uvedeného zločinu dopustil tím, že v přesně nezjištěné době nejméně od 11. 3. 2011 do 14. 2. 2012 si na různých přesně nezjištěných místech opatřil předměty používané k nedovolené výrobě metamfetaminu, jako varnou baňku, teploměr, kyselinu solnou, kyselinu orthophosforečnou, digitální váhu, hydroxid sodný, jód, fosfor, lakmusové papírky, skleněné varné kuličky, žiletky, injekční stříkačky a podobné předměty, a v lékárnách zejména ve V. a v B. si nejméně v 10 případech opatřil balení léků s obchodním názvem Modafen či podobných léků, vždy po 12 nebo 24 kusech tablet, které obsahují prekursor pseudoephedrin hydrochlorid, s jejich použitím pak v bytě domu, ul. S., V., který užívá J. Š., nejméně ve 4 případech, naposledy dne 14. 2. 2012 těsně před svým zadržením policií, vyrobil psychotropní látku metamfetamin, známou pod názvem pervitin, který následně z větší části použil pro vlastní potřebu a část za úplatu, bezúplatně nebo jako protislužbu předal v přesně nezjištěném počtu případů a množství různým osobám, zejména L. M. a J. Š., přičemž efedrin/pseudoefedrin je uveden v kategorii I přílohy 1 Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 273/2004 a v kategorii 1 přílohy Nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 111/2005 jako prekursor a metamfetamin je uveden v příloze č. 5 Psychotropní látky zařazené do seznamu II podle Úmluvy o psychotropních látkách ( vyhláška č. 62/1989 Sb. k zákonu č. 167/1998 Sb., o návykových látkách a o změně některých zákonů, v platném znění ), a tohoto jednání se dopustil i přes to, že byl rozsudkem Okresního soudu v Teplicích ze dne 16. 3. 2010, sp. zn. 1T 78/2009, který nabyl právní moci dne 27. 4. 2010, odsouzen pro trestné činy nedovolené výroby a držení omamných a psychotropních látek a jedů podle § 187 odst. 1, odst. 2 písm. a ) trestního zákona č. 140/1961 Sb., účinného do 31. 12. 2009 ( dále jen tr. zák. ), a nedovolené výroby a držení omamných a psychotropních látek a jedů podle § 188 odst. 1, odst. 2 písm. a ) tr. zák. k trestu odnětí svobody v trvání 2 roků, který vykonal ve věznici s ostrahou dne 26. 5. 2010.

Označený rozsudek soudu prvního stupně napadl obviněný odvoláním směřujícím proti výroku o vině i trestu. Usnesením Krajského soudu v Praze ze dne 26. 6. 2012, sp. zn. 10 To 264/2012, bylo odvolání obviněného podle § 256 tr. ř. zamítnuto jako nedůvodné.

Obviněný podal proti usnesení odvolacího soudu prostřednictvím obhájce v zákonné lhůtě dovolání v rozsahu odpovídajícím výroku o vině i trestu. Odkázal v něm na dovolací důvod uvedený v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. a namítl, že rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení.

Obviněný v dovolání, v souladu s obhajobou uplatňovanou již dříve jak v hlavním líčení, tak i v rámci řízení o odvolání, namítl, že jednání, které mu bylo kladeno za vinu, nevykazuje znaky zločinu podle § 283 odst. 1, odst. 2 písm. b ) tr. zákoníku. Měl za to, že se nemohl dopustit tohoto zločinu, neboť při jeho zadržení u něho byly v batohu zajištěny pouze věci a předměty, za pomoci kterých by mohly být nedovoleně vyrobeny omamné a psychotropní látky, což také vyplynulo z odborného vyjádření, které bylo v této věci vypracováno. Avšak žádná zakázaná látka u obviněného zajištěna nebyla. Po celou dobu trestního řízení byl obviněný usvědčován z výše uvedeného zločinu, aniž by u něj byla jakákoliv látka, která by mohla být označována za psychotropní nebo návykovou ve smyslu trestního zákoníku, policií zadržena či odhalena. Jakákoliv spojitost obviněného a omamných a psychotropních látek, konkrétně pervitinu, byla v trestním řízení čistě spekulativně dovozována z výpovědí svědků, dále z důkazů, které policie obstarala v podobě potvrzení z lékárny o tom, že měl obviněný nakupovat lék modafen. Pokud by se soudy obou stupňů opravdu trestní věcí obviněného zabývaly, musely by také dovodit, že z množství prodaného léku, ze kterého měla být údajně obviněným vyráběna droga pervitin, by to ani nebylo možné. Množství a časové období, ve kterém léky nakupoval, to podle vyjádření obhajoby ani teoreticky neumožňují. Proto ani nemohlo k neoprávněné výrobě omamné a psychotropní látky a ani k jakémukoliv zhotovení nebo vytvoření omamné a psychotropní látky obviněným dojít. Dovolatel vyjádřil přesvědčení, že jeho vyskočení z okna bytu svědka J. Š. s batohem, který obsahoval předměty k nedovolené výrobě omamné látky, nenaplňuje skutkovou podstatu trestného činu, za který byl soudy odsouzen. Domníval se, že měl být souzen pro trestný čin výroby a držení předmětu k nedovolené výrobě omamné a psychotropní látky a jedu podle § 286 odst. 1 tr. zákoníku, neboť v batohu, který u něj policie při jeho zadržení zajistila, přechovával jiný předmět určený k nedovolené výrobě omamné nebo psychotropní látky.

Obviněný proto navrhl, aby Nejvyšší soud napadené rozhodnutí zrušil a také aby zrušil vadné řízení mu předcházející a přikázal věc znovu projednat ( bez bližší specifikace ).

Státní zástupkyně Nejvyššího státního zastupitelství nevyužila svého oprávnění podle § 265h odst. 2 tr. ř. a k podanému dovolání se věcně nevyjádřila.

Nejvyšší soud jako soud dovolací zjistil, že dovolání je podle § 265a tr. ř. přípustné, že je podala včas oprávněná osoba a že splňuje náležitosti obsahu dovolání ve smyslu § 265f odst. 1 tr. ř. Shledal však, že dovolání obviněného bylo podáno z jiného důvodu, než který je uveden v § 265b odst. 1 tr. ř.

Podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. lze dovolání podat, jestliže napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení.

Výklad tohoto ustanovení v kontextu dalších důvodů dovolání obsažených v § 265b tr. ř. standardně vychází z úvahy, že dovolání je opravným prostředkem mimořádným a odpovídají tomu i zákonem stanovené podmínky rozhodování o něm. Dovolání a řízení o něm je zákonem určeno k nápravě procesních a právních vad rozhodnutí vymezených v § 265a tr. ř., není ( a ani nemůže být ) další instancí přezkoumávající skutkový stav v celé šíři. Procesně právní úprava řízení před soudem prvního stupně a posléze soudem odvolacím poskytuje dostatečný prostor k tomu, aby se skutkovou stránkou věci nemusel ( a vzhledem k právní úpravě rozhodování o dovolání ani neměl ) zabývat Nejvyšší soud v řízení o dovolání.

Z dikce citovaného ustanovení tedy plyne, že ve vztahu ke zjištěnému skutku je možné dovoláním vytýkat výlučně vady právní. Jak již bylo uvedeno, zpochybnění správnosti skutkových zjištění nelze zahrnout do zákonem vymezeného okruhu dovolacích důvodů podle § 265b tr. ř., proto je též dovolací soud vázán skutkovými zjištěními soudu prvního stupně, event. soudu odvolacího, a těmito soudy zjištěný skutkový stav je pro něj východiskem pro posouzení skutku z hlediska hmotného práva.

V mezích uplatněného dovolacího důvodu lze namítat, že skutek, jak byl soudem zjištěn, byl nesprávně právně kvalifikován jako trestný čin, ačkoliv o trestný čin nejde nebo jde o jiný trestný čin, než kterým byl obviněný uznán vinným. Na podkladě tohoto dovolacího důvodu nelze proto přezkoumávat a hodnotit správnost a úplnost skutkových zjištění, na nichž je napadené rozhodnutí založeno, ani prověřovat úplnost provedeného dokazování a správnost hodnocení důkazů ve smyslu § 2 odst. 5, 6 tr. ř., poněvadž tato činnost soudu spočívá v aplikaci ustanovení procesních, nikoliv hmotně právních. Vedle vad, které se týkají právního posouzení skutku, lze vytýkat též „ jiné nesprávné hmotně právní posouzení “. Rozumí se jím zhodnocení otázky, která nespočívá přímo v právní kvalifikaci skutku, ale v právním posouzení jiné skutkové okolnosti mající význam z hlediska hmotného práva.

Současně také platí, že obsah konkrétně uplatněných námitek, o něž se opírá existence určitého dovolacího důvodu, musí věcně odpovídat zákonnému vymezení takového dovolacího důvodu podle § 265b tr. ř., nestačí jen formální odkaz na příslušné ustanovení obsahující některý z dovolacích důvodů.

Z obsahu podaného dovolání vyplývá, že obviněný uplatnil výlučně námitky, které ve své podstatě směřovaly proti správnosti skutkových zjištění, jež učinil Okresní soud v Benešově a z nichž v napadeném usnesení vycházel Krajský soud v Praze. Výtkami, že u něj žádná psychotropní a ani omamná látka nebyla nalezena, že nebyla prokázána jakákoliv spojitost mezi ním a těmito látkami, zpochybňoval, že drogu skutečně vyráběl. Též tvrzením, že ani teoreticky nebyla její výroba s ohledem na množství a časové období, ve kterém léky nakupoval, vůbec technicky možná, polemizoval se správností skutkových zjištění soudů, od nichž se odvíjela první kvalifikace skutku, a teprve na základě změny skutkových zjištění ve svůj prospěch vyvozoval i jejich příznivější právní posouzení. Jádro domnělého pochybení, proti kterému obviněný brojil, tedy nespočívalo v právním hodnocení skutku popsaného ve skutkové větě výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně, nýbrž primárně ve správnosti zjištění, že obviněný metamfetamin skutečně vyráběl, když u něho byly zajištěny pouze předměty určené k výrobě takové látky, nikoliv však látka samotná.

Námitky skutkové však nezakládají žádný z důvodů dovolání podle § 265b tr. ř., a proto ve vztahu k nim neexistuje zákonná povinnost soudu dovolání přezkoumat ( srov. též usnesení Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 651/02, III. ÚS 78/05 aj. ). Dovolací soud již opakovaně připustil, že se zásada, s níž přistupuje k hodnocení skutkových námitek, nemusí uplatnit bezvýhradně, a to v případě, že vytýkaná nesprávná realizace důkazního řízení má za následek porušení základních práv a svobod ve smyslu dotčení zásadních požadavků spravedlivého procesu. Typicky se tak děje tehdy, jsou-li skutková zjištění soudů v extrémním nesouladu s provedenými důkazy a obviněný takovou vadu výslovně vytkne; o takovou situaci se ale nejedná.

Z odůvodnění rozhodnutí soudů obou stupňů totiž vyplývá dostatečně přesvědčivý vztah mezi učiněnými skutkovými zjištěními a úvahami při hodnocení důkazů ( zejména viz strany 7 rozsudku soudu prvního stupně a 4 napadeného usnesení odvolacího soudu ). Soudy postupovaly podle zásad uvedených v ustanovení § 2 odst. 6 tr. ř., tzn. že je hodnotily podle vnitřního přesvědčení založeného na uvážení všech okolností případu jednotlivě i v jejich souhrnu, a učinily skutková zjištění, která mají oporu ve výsledcích provedeného dokazování. Své závěry také srozumitelně odůvodnily způsobem odpovídajícím požadavkům § 125 odst. 1 tr. ř.

Ze spisového materiálu vyplývá, že rozhodující skutečnost samotné výroby drogy ( a jejího poskytování dalším osobám ) byla prokázána celým komplexem na sebe navazujících důkazů, které ve svém souhrnu neponechávají žádný prostor pro rozumné pochybnosti ve prospěch obviněného. Jedná se zejména o zajištěné stopy zbytků této látky laboratorně prokázané na zajištěných předmětech, které měl obviněný v době zadržení u sebe ( viz odborné vyjádření č. l. 193 – 199 ), dále svědectví L. M. ( č. l. 259 – 261 ) a J. Š. ( č. l. 261 – 263 ), kteří v bytě, kde obviněný drogu vyráběl, bydleli. Naopak nelze přisvědčit námitce obviněného, že tato svědectví nic neprokazují, protože tito svědkové vypovídali v tom smyslu, že samotnému procesu výroby nebyli přímo přítomni, a tudíž jej nemohli vidět. Z kontextu je totiž zřejmé, že tito neměli žádných pochyb, že hlavním účelem pobytu obviněného v uvedeném bytě byla právě výroba pervitinu, a navíc v době, kdy jej vyráběl, se pohybovali ve vedlejší místnosti. Uvedení svědci rovněž vypověděli, že obviněný jim drogu několikrát bezplatně poskytoval jako náhradu za užívání jejich bytu k její výrobě. Tyto skutečnosti jsou v naprostém souladu s původní výpovědí, kterou učinil sám dovolatel v přípravném řízení za přítomnosti svého obhájce dne 2. 4. 2012 ( č. l. 119A, 119B ), i logickým kontextem celého jeho jednání, vztahu k oběma výše zmiňovaným svědkům a zajištěným důkazům ( viz protokol a fotodokumentace na č. l. 37 – 57 ) na místě činu při prohlídce bytu, provedené dne 14. 2. 2012. Lze proto uzavřít, že nalézací soud prokázal v míře vylučující jakékoliv rozumné pochybnosti, že obviněný nejen látku zvanou pervitin minimálně ve čtyřech případech v uvedené době a místě skutečně vyrobil, nýbrž jej i poskytoval dalším osobám.

Důvodnost nelze přiznat ani námitce obhajoby ohledně nemožnosti vyrobit pervitin z uváděného množství léků ( zřejmě míněno množství léků, které bylo obviněným zakoupeno v lékárně, viz č. l. 9 ), když je zřejmé, že léky obsahující zakázané látky nakupovaly i další osoby pohybující se v okolí jmenovaného, které je zjevně nakupovaly jako surovinu pro další zpracování při výrobě drogy. Nadto není vyloučeno, že obviněný se mohl k potřebnému množství vstupních surovin dostat i jinak než nákupy zdokumentovanými ve spise. Uváděná námitka proto páchání předmětné trestné činnosti nikterak nevylučuje; a ani nemůže, když z provedených důkazů zřetelně vyplývá, že se této činnosti skutečně dopustil.

Soudy obou stupňů se námitkami obviněného dostatečně zabývaly a vysvětlily, proč jeho obhajobě neuvěřily. Není na Nejvyšším soudu coby dovolacím soudu, aby jednotlivé provedené důkazy znovu rozebíral, přehodnocoval a vyvozoval z nich vlastní skutkové závěry. Že způsob hodnocení provedených důkazů nekoresponduje s představami obviněného, ještě samo o sobě neznamená, že skutečně došlo k porušení práva na spravedlivý proces a že zásah Nejvyššího soudu je nezbytný.

Pro úplnost Nejvyšší soud ve stručnosti dodává, že soudy nepochybily, posoudily-li jednání obviněného jako zločin nedovolené výroby a jiného nakládání s omamnými a psychotropními látkami a s jedy podle § 283 odst. 1, odst. 2 písm. b ) tr. zákoníku, jehož se dopustí, kdo neoprávněně vyrobí, doveze, vyveze, proveze, nabídne, zprostředkuje, prodá nebo jinak jinému opatří nebo pro jiného přechovává omamnou nebo psychotropní látku, přípravek obsahující omamnou nebo psychotropní látku, prekursor nebo jed, ač byl za takový čin v posledních třech letech odsouzen a potrestán ( pachatele tohoto zločinu lze potrestat odnětím svobody na dvě léta až deset let nebo propadnutím majetku ). Naproti tomu přečinu výroby a držení předmětu k nedovolené výrobě omamné a psychotropní látky a jedu se dopustí, kdo vyrobí, sobě nebo jinému opatří anebo přechovává prekursor nebo jiný předmět určený k nedovolené výrobě omamné nebo psychotropní látky, přípravku, který obsahuje omamnou nebo psychotropní látku, nebo jedu ( pachatele tohoto přečinu lze potrestat odnětím svobody až na pět let, peněžitým trestem, zákazem činnosti nebo propadnutím věci nebo jiné majetkové hodnoty ).

Neoprávněnou výrobou se rozumí nejen průmyslová nebo řemeslná výroba, ale i jakékoli jiné zhotovení nebo vytvoření omamné nebo psychotropní látky, přípravku obsahujícího omamnou nebo psychotropní látku, prekursoru nebo jedu neoprávněným subjektem; za výrobu omamné a psychotropní látky je třeba považovat jakékoliv zhotovení nebo vytvoření této látky ( kromě pěstování určitých rostlin ), a to bez ohledu na chemický nebo technologický postup a bez omezení jen na určité způsoby, jimiž je taková látka získána ( srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 6. 11. 2003, sp. zn. 5 Tdo 1238/2003, publikované v Souboru trestních rozhodnutí Nejvyššího soudu, sešitě 2, pod č. T 657. ). V kontextu s obhajobou užitou obviněným během hlavního líčení je rovněž významné, že trestná je i výroba takové látky pro vlastní potřebu ( viz Šámal, P. a kol. Trestní zákoník II. § 140 až 421. Komentář. 2. vydání. Praha : C. H. Beck, 2012, s. 2863 –2865 ).

Skutková část výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně ve spojení s odpovídající částí jeho odůvodnění obsahuje konkrétní skutková zjištění, která vyjadřují zákonné znaky zločinu, jímž byl obviněný uznán vinným. Podstata jeho jednání totiž nespočívala v tom, že vyskočil z okna bytu J. Š. s batohem, který obsahoval předměty k nedovolené výrobě omamné látky ( samo toto zjištění by skutečně nepostačovalo k naplnění zákonných znaků zločinu ve smyslu § 283 tr. zákoníku ), ale v tom, že v období nejméně od 11. 3. 2011 do 14. 2. 2012 si jednak opatřil předměty používané k nedovolené výrobě metamfetaminu ( pervitinu ), ale především též že nejméně ve 4 případech, naposledy právě dne 14. 2. 2012 těsně před svým zadržením také pervitin vyrobil, přičemž pervitin z větší části použil pro svoji potřebu a část za úplatu, bezúplatně nebo jako protislužbu předal v přesně nezjištěném počtu případů a množství různým osobám, především pak L.M. a J. Š.

Takto zjištěné skutečnosti právní posouzení jednání jako zločinu nedovolené výroby a jiného nakládání s omamnými a psychotropními látkami a s jedy podle § 283 odst. 1 tr. zákoníku bezpochyby opodstatňují. Naplnění znaků kvalifikované skutkové podstaty tohoto trestného činu podle § 283 odst. 2 písm. b ) tr. zákoníku obviněný již v dovolání ( na rozdíl od řízení odvolacího ) výslovně nezpochybňoval, a není proto ani třeba se jimi zabývat.

Subjektivní stránka trestného činu nedovolené výroby a jiného nakládání s omamnými a psychotropními látkami a s jedy podle § 283 odst. 1 tr. zákoníku vyžaduje úmysl pachatele, přičemž postačí i úmysl eventuální. Trestný čin je spáchán úmyslně, jestliže pachatel chtěl způsobem v trestním zákoně uvedeným porušit nebo ohrozit zájem chráněný tímto zákonem – úmysl přímý [§ 15 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku], nebo věděl, že svým jednáním může takové porušení nebo ohrožení způsobit, a pro případ, že je způsobí, byl s tím srozuměn – úmysl nepřímý, eventuální [§ 15 odst. 1 písm. b ) tr. zákoníku]. V tomto konkrétním případě se však zcela evidentně jednalo o variantu první, tedy úmysl přímý.

 Skutek obviněného byl tedy správně právně kvalifikován jako zločin nedovolené výroby a jiného nakládání s omamnými a psychotropními látkami a s jedy podle § 283 odst. 1, odst. 2 písm. b ) tr. zákoníku a jeho příznivější právní posouzení jak přečin výroby a držení předmětu k nedovolené výrobě omamné a psychotropní látky a jedu podle § 286 odst. 1 tr. zákoníku v konkrétní situaci nepřicházelo v úvahu.

Dovolání obviněného bylo podáno z jiného důvodu, než jaký činí dovolání přípustným ustanovení § 265b tr. ř., a Nejvyšší soud je proto podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. odmítl. Rozhodl tak v neveřejném zasedání za splnění podmínek § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

P o u č e n í : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
V Brně dne 5. prosince 2012 Předsedkyně senátu :
 JUDr. Věra Kůrková

Nejvyšší soud

Krajského soudu v Praze

sp. zn. 10 To 264/2012

odvolacího soudu

Okresního soudu v Benešově

sp. zn. 1 T 58/2012

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

Okresního soudu v Benešově

sp. zn. 1 T 58/2012

§ 283 odst. 2 tr. zákoníku

§ 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku

§ 101 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku

č. 62/1989 Sb.

č. 167/1998 Sb.

v platném znění

Okresního soudu v Teplicích

sp. zn. 1T 78/2009

účinného do 31. 12. 2009

soudu prvního stupně

Krajského soudu v Praze

sp. zn. 10 To 264/2012

§ 256 tr. ř.

odvolacího soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 286 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 265h odst. 2 tr. ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265a tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

§ 265b odst. 1 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b tr. ř.

§ 265a tr. ř.

soudem prvního stupně

soudem odvolacím

Nejvyšší soud

§ 265b tr. ř.

dovolací soud

soudu prvního stupně

soudu odvolacího

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

§ 265b tr. ř.

Okresní soud v Benešově

Krajský soud v Praze

soudu prvního stupně

§ 265b tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 651/02

III. ÚS 78/05

Dovolací soud

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 2 odst. 6 tr. ř.

§ 125 odst. 1 tr. ř.

Nejvyšším soudu

dovolacím soudu

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 5 Tdo 1238/2003

Nejvyššího soudu

soudu prvního stupně

§ 283 tr. zákoníku

§ 283 odst. 1 tr. zákoníku

§ 283 odst. 2 písm. b ) tr. zákoníku

§ 283 odst. 1 tr. zákoníku

§ 15 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku

§ 15 odst. 1 písm. b ) tr. zákoníku

§ 286 odst. 1 tr. zákoníku

§ 265b tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) a soudců Ivany Janů a Vojena Güttlera ve věci ústavní stížnosti stěžovatelky A. H., zastoupené JUDr. Janem Bacílkem, advokátem se sídlem Kladno, T. G. Masaryka 108, proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 29. 1. 2009, čj. 19 Co 484/2008 - 416, a rozsudku Okresního soudu v Kladně ze dne 23. 7. 2008, čj. 42 P 96/2006 - 378, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.
Včasnou ústavní stížností, splňující i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatelka navrhla zrušení výše uvedených rozhodnutí, kterými měla být porušena její ústavně zaručená základní práva, zakotvená v čl. 1, čl. 3 odst. 2 Listiny základních práv a svobod ( dále "Listina" ) a práva její nezletilé dcery, zakotvená v čl. 10 odst. 2, čl. 32 odst. 1 Listiny a čl. 3 odst. 1 a 2 Úmluvy o právech dítěte.

Stěžovatelka tvrdí, že nová rodina její nezletilé dcery Š. ( dále "nezletilá" ) zasluhuje stejnou ochranu, jakou soudy poskytují vztahu nezletilé s jejím biologickým otcem. Obecné soudy ve shora označených rozhodnutích ignorovaly nález Ústavního soudu, sp. zn. II. ÚS 568/2006, nevěnovaly patřičnou pozornost názorům dítěte v souladu s čl. 12 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte a neprovedly veškeré důkazy, ze kterých by bylo možno dovodit, že změna příjmení je v zájmu nezletilé. Dostatečně nezkoumaly míru traumatizovanosti nezletilé, když shledaly, že ojedinělé traumatizující situace pro změnu jejího příjmení nestačí.

Obecné soudy tak posoudily otázku změny příjmení nezletilé totožně s omezením rodičovské zodpovědnosti. Nejsou-li však naplněny důvody pro zbavení rodičovské zodpovědnosti, neznamená to, že nemohou být naplněny důvody pro změnu příjmení. Soudy evidentně upřednostnily zájmy otce nezletilé, čímž porušily zvláštní ochranu dítěte podle čl. 32 odst. 1 a čl. 3 odst. 1 a 2 Listiny. Svým rozhodnutím zpochybnily rodičovská práva matky, neboť má v současné době příjmení odlišné od nezletilé. Rozhodnutí obou soudů podporují diskriminaci z hlediska pohlaví, neboť vylučují, aby rozvedená matka, která přijala příjmení nového manžela, měla shodné příjmení s dítětem z prvního manželství.

II.
Z ústavní stížnosti a připojených listin ústavní soud zjistil, že stěžovatelka podala u Okresního soudu v Kladně návrh na vydání rozhodnutí, kterým by soud dal souhlas za otce její nezletilé dcery Š. P., k podání žádosti o změnu příjmení nezletilé z "P." na "H.". Rozsudkem zmíněného okresního soudu ze dne 23. 7. 2008, čj. 42 P 96/2006 - 378, byl návrh stěžovatelky zamítnut. K jejímu odvolání Krajský soud v Praze, dne 29. 1. 2009, rozsudkem čj. 19 Co 484/2008 - 416, rozhodnutí okresního soudu potvrdil.

III.
Ústavní soud v prvé řadě zdůrazňuje, že není další instancí v soustavě obecných soudů a zpravidla mu proto nepřísluší přezkoumávat zákonnost jejich rozhodnutí. Pouze tehdy, jestliže by vydáním napadených rozhodnutí došlo k porušení ústavně zaručených práv stěžovatele, byl by Ústavní soud povolán k jeho ochraně zasáhnout.

V minulosti Ústavní soud mnohokrát konstatoval, že mu nepřísluší "hodnotit" hodnocení důkazů obecnými soudy, a to ani v případě, že by se s ním sám neztotožňoval ( srov. nález Ústavního soudu ze dne 1. 2. 1994, sp. zn. III. ÚS 23/93, publikován ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 1, nález č. 5, str. 41 ). Pokud jde o námitky, směřující vůči hodnocení důkazů a skutkovým zjištěním, tyto by mohly mít ústavněprávní relevanci pouze ve výjimečných případech, a to zejména pokud by zjištěný skutkový stav byl v extrémním rozporu s učiněnými právními závěry ( srov. nález Ústavního soudu ze dne 20. 6. 1995, sp. zn. III. ÚS 84/94, publikován ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 3, nález č. 34, str. 257 ), resp. tehdy, jestliže by skutková zjištění byla v extrémním rozporu s provedenými důkazy.

Ústavní soud poté, co se seznámil s ústavní stížností stěžovatelky a argumenty v ní uplatněnými, dospěl k závěru, že je zjevně neopodstatněná. Existenci výše uvedených skutečností, zakládajících porušení ústavně zaručených práv stěžovatelky a její nezletilé dcery, Ústavní soud v projednávané věci neshledal.

Stěžovatelka brojí proti tomu, že soudy odmítly nahradit souhlas otce její nezletilé dcery se změnou jejího příjmení, přičemž opakuje argumenty, které již uplatnila v rámci předcházejícího řízení, zejména řízení odvolacího. Přitom z odůvodnění napadených rozhodnutí vyplývá, že obě byla, co do návaznosti mezi provedenými důkazy, skutkovými zjištěními a právním posouzením, řádně, srozumitelně a logicky odůvodněna a bylo v nich rovněž adekvátním způsobem reagováno na veškeré námitky, jež stěžovatelka v řízení uplatnila. Za těchto okolností nepřísluší Ústavnímu soudu závěry, k nimž obecné soudy, dospěly, ve světle výše uvedených zásad, jakkoliv přehodnocovat.

Z dokazování, provedeného obecnými soudy, nevyplynul závěr, že změna přímení je v zájmu nezletilé. Ze spisu vyplývá, že jak soud prvního stupně, tak soud odvolací provedly ve věci velmi obšírné dokazování jak výslechem účastníků, tak i spisem Okresního soudu v Kladně, sp. zn. 42 P 96/2006, zprávou třídní učitelky nezletilé a dalšími. Oba soudy obsáhle odůvodnily, proč považují změnu příjmení nezletilé z "P." na "H." za nevhodnou, jednotlivými argumenty stěžovatelky se dostatečně zabývaly a své závěry, z nich plynoucí, přesvědčivě odůvodnily. Zvažovaly zájmy nové rodiny stěžovatelky, zájmy nezletilé a zájmy jejího biologického otce velmi pečlivě a nelze dovodit, že by v procesu rozhodování upřednostnily zájmy biologického otce nezletilé před jejími vlastními, jak tvrdí stěžovatelka. Soud odvolací rovněž uspokojivě odůvodnil, proč neprovedl další stěžovatelkou navržené důkazy ( výslech svědkyň M. a R. a PhDr. V. ).

Nelze dovodit, že obecné soudy ignorovaly ustanovení § 72 zákona č. 301/2000 Sb., o matrikách, jménu a příjmení a o změně některých souvisejících zákonů, ve znění pozdějších předpisů, jak tvrdí stěžovatelka, neboť se zájmy a potřebami nezletilé dostatečně zaobíraly a hodnotily obě alternativy velmi zevrubně.

Nelze ani souhlasit s námitkou stěžovatelky, že změnou příjmení dochází k její diskriminaci vůči jejímu původnímu manželovi, neboť toto rozhodnutí bylo plně v její rozhodovací sféře. Pokud argumentuje tím, že si pozdější následky svého rozhodnutí tehdy neuvědomovala, nemůže důvodně předpokládat, že budou odstraněny pozdějším soudním rozhodnutím, nejsou-li pro jeho vydání splněny ostatní zákonné předpoklady.

Soudy obou stupňů neposuzovaly změnu příjmení nezletilé jako změnu výkonu rodičovské zodpovědnosti, ale jako skutečnost, mající vliv na výkon rodičovských práv. Proto soudy obou stupňů hodnotily nejen zájmy a potřeby nezletilé a míru její "traumatizovanosti" způsobenou užíváním současného příjmení, ale i zájmy a rodičovská práva biologického otce nezletilé.

K námitce stěžovatelky, že obecné soudy ignorovaly nález Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 568/2006, Ústavní soud dodává, že právě v tomto rozhodnutí vyslovil, že "zájem dítěte je předním kritériem při poskytování ochrany rodinnému životu členů rodiny, nicméně při zohledňování tohoto zájmu nelze pomíjet i práva rodičů, resp. zákonných zástupců ( čl. 3 odst. 1 a 2 Úmluvy o právech dítěte ). Dále uvedl, že "je naprosto přirozené, že tam, kde existuje biologickým vztahem založená rodina dítěte, jejíž členové jsou ochotni mít dítě ve vlastní péči a vychovávat je, ba mají k němu léty vytvořené emoční pouto a dítě se začlenilo do dalších sociálních vazeb takové rodiny, musí tato alternativa převážit nad výchovou a péčí, kterou by dítěti poskytovala třetí nepříbuzná osoba, byť má k dítěti rovněž vytvořeno emoční a sociální pouto." Jak dovodily obecné soudy, skutečnost, že se nezletilá cítí ve své nové rodině dobře, je ve vztahu k jejímu biologickému otci irelevantní, neznamená to však, že by její nové rodině nebyla poskytována stejná ochrana jako jejímu vztahu s biologickým otcem.

Ústavní soud proto uzavírá, že porušení ústavně zaručených práv, jichž se stěžovatelka dovolává, v posuzované věci neshledal, a proto její ústavní stížnost odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako zjevně neopodstatněnou.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 4. června 2009

František Duchoň
předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Praze

čj. 19 Co 484/2008 - 416

Okresního soudu v Kladně

čj. 42 P 96/2006 - 378

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

čl. 10 odst. 2, čl. 32 odst. 1 Listiny

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 568/2006

čl. 12 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte

Okresního soudu

okresního soudu

čj. 42 P 96/2006 - 378

Krajský soud v Praze

čj. 19 Co 484/2008 - 416

okresního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 23/93

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 84/94

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

soud prvního stupně

soud odvolací

Okresního soudu v Kladně

sp. zn. 42 P 96/2006

Soud odvolací

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 568/2006

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Miroslavy Jirmanové, Ph.D. a soudců JUDr. Olgy Puškinové a JUDr. Vladimíra Mikuška v exekuční věci oprávněné Komerční banky a. s., se sídlem v Praze 1, Na Příkopě 33, identifikační číslo osoby 453 17 054, proti povinnému M. S., zastoupenému JUDr. Mikulášem Ürgem, Ph.D., advokátem se sídlem v Praze 1, Jungmannova 31, pro 978.077,- Kč s příslušenstvím, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 4 pod sp. zn. 67 Nc 25091/2007, o dovolání povinného proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 26. 1. 2012, č. j. 72 Co 602/2011-44, takto :

I. Dovolací řízení se zastavuje.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.
Odůvodnění :

Odvolací soud napadeným rozhodnutím potvrdil usnesení z 25. 8. 2011, č. j. 67 Nc 25091/2007-16, jímž obvodní soud zamítl návrh povinného na zastavení exekuce.

Usnesení odvolacího soudu napadl povinný prostřednictvím svého právního zástupce dovoláním, které vzal podáním doručeným obvodnímu soudu dne 28. 12. 2012 zcela zpět.

Nejvyšší soud postupoval podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění účinném od 1. 7. 2009 do 31. 12. 2012 ( srov. část první, čl. II Přechodná ustanovení, bod 12 zákona č. 7/2009 Sb. a čl. II, Přechodná ustanovení, bod 7 zákona č. 404/2012 Sb. ) a dovolací řízení podle § 243b odst. 5 věty druhé zastavil.

Exekuce byla v mezidobí na návrh oprávněné usnesením soudního exekutora z 10. 12. 2012, č. j. 025 EX 6985/07-59, zastavena, Nejvyšší soud tedy rozhodoval o nákladech dovolacího řízení. Výrok o náhradě nákladů je odůvodněn skutečností, že oprávněné, která by měla na jejich náhradu právo podle ustanovení § 243b odst. 5, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 2 věty první o. s. ř., náklady tohoto řízení podle obsahu spisu nevznikly.

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 23. ledna 2013

JUDr. Miroslava Jirmanová, Ph.D., v. r.předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 4

sp. zn. 67 Nc 25091/2007

Městského soudu v Praze

č. j. 72 Co 602/2011-44

Odvolací soud

č. j. 67 Nc 25091/2007-16

obvodní soud

odvolacího soudu

obvodnímu soudu

Nejvyšší soud

č. 99/1963 Sb.

občanský soudní řád

§ 243b odst. 5 věty druhé

Nejvyšší soud


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu JUDr. Ljubomíra Drápala a soudců JUDr. Zdeňka Novotného a JUDr. Mojmíra Putny ve věci péče o nezletilého V. P., zastoupeného Městskou částí P. jako opatrovníkem, syna J. P., zastoupeného advokátkou, a I. P., o úpravu výchovy a výživy, o žalobě pro zmatečnost podané otcem proti rozsudkům Okresního soudu v Berouně ze dne 15. prosince 2000 č.j. P 158/99-185 a Krajského soudu v Praze ze dne 11. dubna 2001 č.j. 20 Co 118/2001-219, vedené u Okresního soudu v Berouně pod sp. zn. 4 C 125/2001, o dovolání otce proti usnesení Krajského soudu v Praze ze dne 4. prosince 2002 č.j. 26 Co 385/2002-90, takto :

 I. Dovolání otce se zamítá.

 II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.

 O d ů v o d n ě n í :

 Okresní soud v Berouně rozsudkem ze dne 15.12.2000 č.j. P 158/99-185 rozhodl, že se nezletilý V. svěřuje pro dobu před rozvodem manželství rodičů do výchovy matky, že otec je povinen počínaje právní mocí rozsudku o výchově nezletilého pro dobu před rozvodem manželství \ přispívat na výživu\ nezletilého částkou 800,- Kč měsíčně, splatnou vždy do každého 15. dne v měsíci předem k rukám matky, že matce se stanoví výživné pro nezletilého počínaje dnem 4.10.1999 do právní moci výroku o výchově nezletilého pro dobu před rozvodem manželství ve výši 500,- Kč měsíčně, které je povinna platit vždy do každého 15. dnem v měsíci předem k rukám otce, že dlužné výživné od října 1999 do listopadu 2000 v celkové výši 7.000,- Kč je matka povinna zaplatit k rukám otce do 31.3.2001, že pro dobu po rozvodu manželství se nezletilý V. svěřuje do výchovy matky, že otec je povinen počínaje právní mocí výroku o rozvodu manželství \ přispívat na výživu\ nezletilého částkou 800,- Kč měsíčně, splatnou vždy do každého 15. dne v měsíci předem k rukám matky, a že otec je povinen \ nahradit státu do pokladny Okresního soudu v Berouně státem zálohované znalečné\ ve výši 9.650,- Kč.

 K odvolání otce Krajský soud v Praze rozsudkem ze dne 11.4.2001 č.j. 20 Co 118/2001-219 rozsudek soudu prvního stupně změnil ve výroku, jímž bylo matce určeno výživné, tak, že se výživné za dobu od 4.10.1999 do právní moci výroku o výchově nezletilého otci nestanoví, a v ostatních výrocích jej potvrdil.

Otec se nyní žalobou pro zmatečnost podanou z důvodu uvedeného v ustanovení § 229 odst. 1 písm. c ) o.s.ř. domáhal, aby uvedené rozsudky okresního a krajského soudu byly zrušeny. Žalobu zdůvodnil zejména tím, že nezletilý V. jako účastník řízení, který nemá procesní způsobilost, nebyl v původním řízení řádně zastoupen. Opatrovníkem nezletilého V. byl totiž ustanoven Okresní úřad v B., který byl z důvodu \ zřejmé kolize, vzniklé ve správním řízení č.j. 895, resp. 1411/2000/P-1298/KP\ , vůči otci podjatý.

Okresní soud v Berouně usnesením ze dne 8.4.2002 č.j. 4 C 125/2001-75 žalobu zamítl a rozhodl, že účastníci nemají právo na náhradu nákladů řízení. Dospěl k závěru, že nezletilý V. byl v původním řízení řádně zastoupen \ kolizním opatrovníkem\ , kterým byl pravomocným usnesením ustanoven Okresní úřad v B. Ustanovený opatrovník byl jako zástupce nezletilého V. povinen řídit se zájmem dítěte a nikoliv rodičů a o námitce podjatosti vůči němu vznášené soud nebyl oprávněn rozhodnout.

 K odvolání otce Krajský soud v Praze usnesením ze dne 4.12.2002 č.j. 26 Co 385/2002-90 usnesení soudu prvního stupně potvrdil a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů odvolacího řízení. Odvolací soud se ztotožnil se závěry soudu prvního stupně a zdůraznil, že soud, jak vyplývá z ustanovení § 14 až 17a o.s.ř., není oprávněn rozhodovat o námitce podjatosti vznesené proti opatrovníku nezletilého. Postup soudu prvního stupně a odvolacího soudu v původním řízení byl správný a jejich rozhodnutí nejsou postižena zmatečností, neboť nezletilý byl v tomto řízení řádně zastoupen.

 Proti tomuto usnesení odvolacího soudu podal otec dovolání. Namítá, že odvolací soud interpretuje ustanovení § 14 až 17a o.s.ř. \ striktně a rigidně\ , což má za následek, že \ koalice opatrovníka s jedním z rodičů, byť se vše děje formálně ve jménu blaha nezletilého dítěte, čindruhého z rodičů bezmocným\ , neboť zde není \ subjekt, u něhož by mohl tento rodič byť jen upozornit na to, že zástupce nezletilého dítěte v průběhu spolupráce s rodiči straní jednomu z nich\ . Otec navrhl, aby dovolací soud usnesení soudů obou stupňů zrušil a aby věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.

 Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací ( § 10a o.s.ř. ) po zjištění, že dovolání proti pravomocnému usnesení odvolacího soudu bylo podáno ve lhůtě uvedené v ustanovení § 240 odst. 1 o.s.ř., se nejprve zabýval otázkou přípustnosti dovolání.

 Dovoláním lze napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští ( § 236 odst. 1 o.s.ř. ).

 Podmínky přípustnosti dovolání proti usnesení odvolacího soudu, jímž bylo rozhodnuto o žalobě pro zmatečnost, jsou obsaženy v ustanovení § 238a odst.1 písm.b ), § 238a odst.2 a v § 237 odst.1 a 3 o.s.ř.

 Dovolání je přípustné proti usnesení odvolacího soudu, jímž bylo změněno rozhodnutí soudu prvního stupně, kterým bylo rozhodnuto o žalobě pro zmatečnost [§ 238a odst.1 písm.b ), § 238a odst.2 a § 237 odst.1 písm.a ) o.s.ř.], nebo jímž bylo potvrzeno usnesení soudu prvního stupně, kterým soud prvního stupně rozhodl o žalobě pro zmatečnost jinak než v dřívějším usnesení proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější usnesení zrušil [§ 238a odst.1 písm.b ), § 238a odst.2 a § 237 odst.1 písm.b ) o.s.ř.], anebo jímž bylo potvrzeno usnesení soudu prvního stupně, kterým bylo rozhodnuto o žalobě pro zmatečnost, jestliže dovolání není přípustné podle ustanovení § 238a odst.1 písm.b ), § 238a odst.2 a § 237 odst.1 písm.b ) o.s.ř. a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené usnesení odvolacího soudu má v rozhodnutí o žalobě pro zmatečnost po právní stránce zásadní význam [§ 238a odst.1 písm.b ), § 238a odst.2 a § 237 odst.1 písm.c ) o.s.ř.].

Otec dovoláním napadá usnesení odvolacího soudu ve výroku, jímž bylo potvrzeno usnesení soudu prvního stupně, kterým bylo rozhodnuto o žalobě pro zmatečnost. Podle ustanovení § 238a odst.1 písm.b ), § 238a odst.2 a § 237 odst.1 písm.b ) o.s.ř. dovolání není přípustné, a to již proto, že ve věci nebylo soudem prvního stupně vydáno usnesení o žalobě pro zmatečnost, které by bylo odvolacím soudem zrušeno. Dovolání otce proti usnesení odvolacího soudu tedy může být přípustné jen při splnění předpokladů uvedených v ustanovení § 238a odst.1 písm.b ), § 238a odst.2 a § 237 odst.1 písm.c ) o.s.ř.

Rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam ve smyslu ustanovení § 238a odst.1 písm.b ), § 238a odst.2 a § 237 odst.1 písm.c ) o.s.ř. zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je odvolacími soudy nebo dovolacím soudem rozhodována rozdílně, nebo řeší-li právní otázku v rozporu s hmotným právem [238a odst.1 písm.b ), § 238a odst.2 a § 237 odst.3 o.s.ř.].

Přípustnost dovolání podle ustanovení 238a odst.1 písm.b ), § 238a odst.2 a § 237 odst.1 písm.c ) o.s.ř. není založena již tím, že dovolatel tvrdí, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. Přípustnost dovolání nastává tehdy, jestliže dovolací soud za použití hledisek, příkladmo uvedených v ustanovení 238a odst.1 písm.b ), § 238a odst.2 a § 237 odst.3 o.s.ř., dospěje k závěru, že napadené usnesení odvolacího soudu v rozhodnutí o žalobě pro zmatečnost po právní stránce zásadní význam skutečně má.

V projednávané věci odvolací soud řešil právní otázku, zda je naplněn důvod žaloby pro zmatečnost uvedený v ustanovení § 229 odst.1 písm. c ) o.s.ř. v případě, že v řízení péče o nezletilé je ustanoven nezletilému dítěti jako účastníku tohoto řízení opatrovník, o němž má rodič dítěte za to, že vůči němu vystupuje \ podjatě\ . Protože tato otázka dosud nebyla v rozhodování dovolacího soudu vyřešena, představuje napadené usnesení odvolacího soudu rozhodnutí, které má po právní stránce zásadní význam. Dovolací soud proto dospěl k závěru, že dovolání proti usnesení odvolacího soudu je přípustné podle ustanovení § 238a odst.1 písm.b ), § 238a odst.2 a § 237 odst.1 písm.c ) o.s.ř.

Po přezkoumání usnesení odvolacího soudu ve smyslu ustanovení § 242 o.s.ř., které provedl bez jednání ( § 243a odst. 1 věta první o.s.ř. ), Nejvyšší soud ČR dospěl k závěru, že dovolání není opodstatněné.

Podle ustanovení § 229 odst.1 písm.c ) o.s.ř. žalobou pro zmatečnost účastník může napadnout pravomocné rozhodnutí soudu prvního stupně nebo odvolacího soudu, kterým bylo řízení skončeno, jestliže účastník řízení neměl procesní způsobilost nebo nemohl před soudem vystupovat ( § 29 odst.2 o.s.ř. ) a nebyl řádně zastoupen.

V řízení ve věcech péče o nezletilé ( § 176 a násl. o.s.ř. ) je účastníkem řízení též nezletilé dítě, kterého se předmět řízení týká ( srov. § 94 odst.1 o.s.ř. ). Nezletilé dítě nemá ( srov. § 20 občanského soudního řádu ve znění účinném do 30.6.2002 a nyní § 20 odst.1 o.s.ř. ) v tomto řízení způsobilost samostatně jednat ( procesní způsobilost ), a proto musí být v řízení zastoupeno. Zástupcem nezletilého dítěte jsou především jeho rodiče ( srov. § 36 zákona o rodině ); jestliže však může dojít ke střetu zájmů mezi rodiči a dítětem ( jako je tomu právě v řízení ve věcech péče o nezletilé děti ), nemůže nezletilé dítě zastoupit žádný z rodičů a soud mu ustanoví opatrovníka, který bude nezletilé dítě v řízení zastupovat ( srov. § 37 zákona o rodině ).

V případě, že soud věc projedná a rozhodne o ní, aniž by byl řádně zastoupen účastník řízení, který neměl procesní způsobilost, nastala tu nepochybně újma na procesních právech, k níž došlo v důsledku nesprávného postupu soudu v průběhu řízení. Z povahy této újmy vyplývá, že se jí může dovolávat jen ten účastník řízení, v jehož procesněprávních poměrech nastala a který má za to, že mu nebylo za řízení umožněno - vzhledem k tomu, že nemohl samostatně jednat před soudem - ani prostřednictvím zástupce řádně vykonávat procesní práva a plnit procesní povinnosti.

V posuzované věci otec spatřuje naplnění zmatečnosti podle ustanovení § 229 odst.1 písm. c ) o.s.ř. v tom, že v řízení nebyl řádně zastoupen nezletilý V. P., který nemá procesní způsobilost. Tvrzená zmatečnost se tedy netýká procesněprávních poměrů dovolatele, ale jiného účastníka řízení; k uplatnění této zmatečnosti tedy otec není - jak vyplývá z výše uvedeného - subjektivně legitimován a již z tohoto důvodu nemohla být žaloba pro zmatečnost důvodná.

S názorem otce, že nezletilý V. P. nebyl v původním řízení řádně zastoupen, neboť jeho opatrovníkem byl ustanoven býv. Okresní úřad v B., který byl vůči otci \ podjatý\ , nelze souhlasit.

Opatrovník účastníka řízení je jeho zástupcem na základě rozhodnutí soudu a je povinen vykonávat procesní práva účastníka řízení a plnit jeho procesní povinnosti v souladu se zájmy jím zastupovaného účastníka řízení. Zákon nestanoví - stejně jako je tomu u zástupců účastníků řízení na základě zákona nebo plné moci - jako předpoklad pro výkon této funkce, aby opatrovník účastníka řízení byl nepodjatý vůči ostatním účastníkům. Takový požadavek by ostatně byl absurdní, neboť je zřejmé, že opatrovník při zastupování účastníka se za řízení může dostat a zpravidla také dostává do střetu s jinými účastníky řízení, jejichž zájmy a postoje za řízení jsou odlišné od zájmů jím zastupovaného účastníka řízení. Jestliže opatrovník účastníka řízení vystupuje za řízení \ podjatě\ vůči ostatním účastníkům řízení, nelze z tohoto úspěšně dovozovat, že by účastníka řízení nezastupoval řádně.

Uvedené platí i v případě, že v řízení ve věci péče o nezletilé byl ustanoven opatrovníkem nezletilého dítěte v souladu s ustanoveními § 37 odst.2 větou druhou zákona o rodině a § 17 písm. a ) zákona č. 359/1999 Sb. ( ve znění účinném v době původního řízení ) okresní úřad. V řízení ve věcech péče o nezletilé děti rozhoduje soud, který je povinen své rozhodnutí přijmout v souladu se zákonem, aniž by byl vázán nejen názory účastníků řízení, ale i jejich zástupců nebo opatrovníků. Domníval-li se otec, že Okresní úřad v B. jako opatrovník nezletilého V. P. v původním řízení sděloval soudu vůči němu zaujatá stanoviska a zprávy, měl a mohl v původním řízení tvrdit skutečnosti a navrhovat důkazy, kterými by jeho, z pohledu otce \ podjatá\ sdělení, vyvrátil. Jestliže otec tak neučinil nebo neměl-li se svými názory a námitkami v původním řízení úspěch, nelze nyní úspěšně tvrdit, že jiný účastník ( nezletilý V. P. ) nebyl za řízení řádně zastoupen.

Z uvedeného vyplývá, že usnesení odvolacího soudu je z hlediska uplatněných dovolacích důvodů správné. Protože nebylo zjištěno, že by usnesení odvolacího soudu bylo postiženo některou z vad, uvedených v ustanovení § 229 odst.1 o.s.ř., § 229 odst.2 písm.a ) a b ) o.s.ř. nebo v § 229 odst.3 o.s.ř. anebo jinou vadou, která by mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, Nejvyšší soud České republiky dovolání otce podle ustanovení § 243b odst. 2 části věty před středníkem o.s.ř. zamítl.

O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 151 odst. 1 části věty před středníkem o.s.ř., neboť otec s ohledem na výsledek řízení na náhradu svých nákladů nemá právo a ostatním účastníkům řízení v dovolacím řízení žádné náklady nevznikly.

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

 V Brně dne 25. listopadu 2003

JUDr. Ljubomír Drápal,v.r.

předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Berouně

č.j. P 158/99-185

Krajského soudu v Praze

č.j. 20 Co 118/2001-219

Okresního soudu v Berouně

sp. zn. 4 C 125/2001

Krajského soudu v Praze

č.j. 26 Co 385/2002-90

Okresní soud v Berouně

č.j. P 158/99-185

Okresního soudu v Berouně

Krajský soud v Praze

č.j. 20 Co 118/2001-219

soudu prvního stupně

§ 229 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

krajského soudu

Okresní soud v Berouně

č.j. 4 C 125/2001-75

Krajský soud v Praze

č.j. 26 Co 385/2002-90

soudu prvního stupně

Odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 14 až 17a o.s.ř.

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolací soud

§ 14 až 17a o.s.ř.

dovolací soud

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

§ 10a o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 240 odst. 1 o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 236 odst. 1 o.s.ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudem prvního stupně

odvolacím soudem

odvolacího soudu

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

odvolacího soudu

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolací soud

§ 229 odst.1 písm. c ) o.s.ř.

dovolacího soudu

odvolacího soudu

Dovolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 242 o.s.ř.

§ 243a odst. 1 věta první o.s.ř.

Nejvyšší soud ČR

§ 229 odst.1 písm.c ) o.s.ř.

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 29 odst.2 o.s.ř.

§ 176 a násl. o.s.ř.

§ 94 odst.1 o.s.ř.

§ 20 občanského soudního řádu

ve znění účinném do 30.6.2002

§ 20 odst.1 o.s.ř.

§ 36 zákona o rodině

§ 37 zákona o rodině

§ 229 odst.1 písm. c ) o.s.ř.

§ 17 písm. a ) zákona č. 359/1999 Sb.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 229 odst.1 o.s.ř.

§ 229 odst.2 písm.a ) a b ) o.s.ř.

§ 229 odst.3 o.s.ř.

Nejvyšší soud České republiky


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatelek 1 ) M. B. a 2 ) A. S., obou zastoupených JUDr. Marií Petráčkovou, advokátkou se sídlem Brno, Gorkého 11, proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 8. 4. 2010, čj. 16 Co 123/2010 - 340, a usnesení Okresního soudu v Hodoníně ze dne 1. 2. 2010, čj. 0 P 30/2010 - 315, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.
Včasnou ústavní stížností, splňující i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatelky navrhly zrušení shora uvedených rozhodnutí s odůvodněním, že zasahují do jejich práv na respektování rodinného života zaručeného v čl. 10 odst. 2 Listiny základních práv a svobod ( dále "Listina" ) a práva na to, aby soudy rozhodly ve věci v přiměřené lhůtě bez zbytečných průtahů, zaručeného v čl. 38 odst. 2 Listiny. Jedná se o usnesení Krajského soudu v Brně, kterým bylo, ve změněném znění výroku, potvrzeno usnesení Okresního soudu v Hodoníně o zamítnutí návrhu A. S. na vydání předběžného opatření ( o svěření nezletilé Jany /jedná se o pseudonym/ do její výchovy ).

Stěžovatelka M. B. ( dále "první stěžovatelka" ) uvedla, že je s pomocí své rodiny schopna starat se o svou nezletilou dceru Janu ( dále "nezletilá" ) a má zájem na tom, aby nezletilá vyrůstala v pokrevní rodině až do doby, než bude sama péče o ni schopna. A. S. ( dále "druhá stěžovatelka" ) jako teta první stěžovatelky uvedla, že po narození nezletilé projevila zájem o její výchovu, iniciovala návrh na popření otcovství matrikového otce nezletilé a vynaložila veškeré úsilí, aby nezletilá vyrůstala v rodině společně se svou matkou - první stěžovatelkou. Má trvalý zájem o výchovu nezletilé, příznivý zdravotní stav i majetkové poměry a první stěžovatelka se svěřením nezletilé do její péče souhlasila. Neexistovala tedy překážka, která by bránila nezletilou předat do její péče. Napadená rozhodnutí tak představují odmítnutí ochrany před neoprávněným zásahem do soukromého a rodinného života.

Návrhem na vydání předběžného opatření stěžovatelky chtěly zabránit tomu, aby nezletilá navázala citové vztahy s pěstounkou, čímž by mohlo dojít k oslabení vazby na pokrevní rodinu. Chtěly rovněž předejít tomu, aby v řízení o návrhu na svěření nezletilé do péče druhé stěžovatelky nebyla citová vazba nezletilé k pěstounce důvodem odmítnutí tohoto návrhu. Odvolací soud se však s argumenty druhé stěžovatelky nevypořádal, příslušná ustanovení týkající se předběžného opatření interpretoval protiústavně a formalistickým způsobem. Stěžovatelky odkázaly na nález Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 568/06 s tím, že v řízení o svěření nezletilé do výchovy bude hodnocena její citová vazba k pěstounce, přestože přednostní právo mají pokrevní příbuzní a nezletilá má právo vyrůstat ve své pokrevní rodině, jež je součástí jejího zájmu.

II.
Z ústavní stížnosti a připojených listin Ústavní soud zjistil, že stěžovatelka M. B. je matkou nezletilé Jany, u které byla rozhodnutím Okresního soudu v Hodoníně ze dne 11. 9. 2008, pod sp. zn. P 90/2007, nařízena ústavní výchova. Rozhodnutím Městského úřadu v Holešově ze dne 20. 4. 2009, č.j. HOL-7151/2009/SVZ/Chl, byla nezletilá svěřena do péče budoucí pěstounky. K odvolání první stěžovatelky bylo jeho rozhodnutí Krajským úřadem Zlínského kraje zrušeno a Městský úřad v Holešově, v pořadí druhým rozhodnutím, ze dne 27. 7. 2009, č.j. HOL-7151/2009/SVZ/Chl, opět svěřil nezletilou do péče budoucí pěstounky.

Druhá stěžovatelka podala u Okresního soudu v Hodoníně návrh na vydání předběžného opatření, kterým by nezletilá byla odevzdána do její výlučné výchovy. Okresní soud v Hodoníně usnesením ze dne 1. 2. 2010, čj. 0 P 30/2010 - 315, její návrh zamítl. K odvolání druhé stěžovatelky Krajský soud v Brně usnesením ze dne 8. 4. 2010, čj. 16 Co 123/2010 - 340, rozhodnutí soudu prvního stupně potvrdil ve změněném znění výroku. Podle odvolacího soudu nebyla splněna základní podmínka pro vydání předběžného opatření, protože neexistovala naléhavá potřeba navrhované zatímní úpravy právních poměrů nezletilé. Poměry nezletilé jsou stabilizovány a v současné době probíhá u soudu prvního stupně řízení ve věci samé.

III.
Ústavní soud je soudním orgánem ochrany ústavnosti a tuto svoji pravomoc vykonává mimo jiné tím, že ve smyslu čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy rozhoduje o ústavní stížnosti proti pravomocnému rozhodnutí a jinému zásahu orgánů veřejné moci do ústavně zaručených základních práv a svobod. Není součástí obecných soudů, není jim instančně nadřazen a do jejich rozhodovací činnosti zasahuje až tehdy, dojde-li k porušení ústavně zaručeného základního práva nebo svobody ( srov. např. nález Ústavního soudu ze dne 25. 1. 1995, sp. zn. II. ÚS 45/94 ).

Stěžovatelky zásah do svých shora uvedených základních práv spatřují ve skutečnosti, že obecné soudy nevyhověly jejich návrhu na vydání předběžného opatření, kterým by byla nezletilá svěřena do péče druhé stěžovatelky.

Podle § 75c odst. 1 písm. c ) OSŘ, nepostupoval-li předseda senátu podle § 75a odst. 1 nebo podle § 75b odst. 2, nařídí usnesením předběžné opatření, jestliže bude prokázáno, že je třeba, aby byly zatímně upraveny poměry účastníků, nebo že je tu obava, že by výkon soudního rozhodnutí byl ohrožen, a jestliže budou alespoň osvědčeny skutečnosti, které jsou rozhodující pro uložení povinnosti předběžným opatřením.

Ústavní soud ve svých rozhodnutích vychází z názoru ( srov. sp. zn. II. ÚS 221/98, sp. zn. IV. ÚS 189/01 ), že posouzení podmínek pro vydání předběžného opatření je věcí příslušného obecného soudu. Ústavní soud se zpravidla necítí oprávněn zasahovat do rozhodnutí o předběžných opatřeních, neboť jde o rozhodnutí, která do práv a povinností účastníků zasahují nikoli konečným způsobem. V posuzovaném případě Ústavní soud shledal, že napadená rozhodnutí nevykazují znaky libovůle nalézacího ani odvolacího soudu, neboť jejich závěry jsou řádně a ústavně konformně odůvodněny.

Je nutno připomenout, že předběžné opatření je pouze akcesorickým procesním institutem, který se však velmi úzce váže na rozhodnutí ve věci samé. Jeho předmětem proto nemůže být takový návrh výroku, jehož vynesení by nahrazovalo rozhodnutí ve věci samé, jak navrhují stěžovatelky. Předběžným opatřením nelze prejudikovat konečné rozhodnutí ve věci. Obecné soudy musí vždy sledovat, zda jeho vydání není v rozporu s aktuálním stavem řízení, jedná se tedy pouze o úpravu "zatímní".

V případě, kdy se soudní spor týká nezletilých dětí, je třeba vždy postupovat s ohledem na jejich ústavně chráněný zájem a dbát na to, aby rozhodnutí soudu nepoškodilo jejich psycho-sociální vývoj. Tento závěr platí i pro řízení o návrzích na vydání předběžných opatření, v jejichž rámci musí obecné soudy hodnotit, zda jimi nedojde ke kolizi s aktuálními zájmy nezletilých v době, kdy se o předběžném opatření rozhoduje.

Je nutno přisvědčit stěžovatelkám, že soud prvního stupně svým nesprávným rozhodnutím o přenesení místní příslušnosti způsobil v řízení o rozhodnutí o předběžném opatření nepřiměřené průtahy. Ústavní soud však souhlasí se závěrem odvolacího soudu, že takto způsobené průtahy nemohly mít vliv na rozhodnutí o předběžném opatření, neboť v době podání návrhu i rozhodování o něm byla nezletilá již dočasně svěřena do péče budoucí pěstounky. V řízení o vydání předběžného opatření tak nebyla prokázána naléhavá potřeba úpravy poměrů nezletilé.

Obecné soudy poukázaly mimo jiné i na to, že i když nezletilá žije v rodině pěstounky, se stěžovatelkami se pravidelně stýká. Jak Ústavní soud ověřil, obecné soudy rozhodovaly v souladu s principy hlavy páté Listiny. Jejich rozhodnutí, napadená ústavní stížností, jsou výrazem nezávislého soudního rozhodování a nevybočila z mezí ústavnosti. Sama skutečnost, že se stěžovatelky s jejich závěry neztotožňují, odůvodněnost ústavní stížnosti založit nemůže.

S ohledem na výše uvedené skutečnosti Ústavní soud neshledal, že by rozhodnutím obecných soudů o zamítnutí návrhu na vydání předběžného opatření došlo k porušení ústavně zaručených lidských práv a svobod stěžovatelek. Proto mu nezbylo než ústavní stížnost odmítnout, podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu, jako zjevně neopodstatněnou.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 13. července 2010

Vojen Güttler, v. r.
předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Brně

čj. 16 Co 123/2010 - 340

Okresního soudu v Hodoníně

čj. 0 P 30/2010 - 315

č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

čl. 38 odst. 2 Listiny

Krajského soudu

Okresního soudu

Odvolací soud

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 568/06

Ústavní soud

Okresního soudu v Hodoníně

sp. zn. P 90/2007

Městského úřadu v Holešově

č.j. HOL-7151/2009/SVZ/Chl

Okresního soudu v Hodoníně

Okresní soud

čj. 0 P 30/2010 - 315

Krajský soud v Brně

čj. 16 Co 123/2010 - 340

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Ústavní soud

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 45/94

§ 75c odst. 1 písm. c ) OSŘ

§ 75a odst. 1

§ 75b odst. 2

Ústavní soud

sp. zn. II. ÚS 221/98

sp. zn. IV. ÚS 189/01

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolacího soudu

soud prvního stupně

Ústavní soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

hlavy páté Listiny

Ústavní soud

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Vladimíra Mikuška a soudců JUDr. Zbyňka Poledny a JUDr. Miroslavy Jirmanová, Ph.D. ve věci žalobců a ) Č. Ž., b ) M. Ž., proti žalovaným 1 ) Pozemkovému fondu ČR, se sídlem v Praze, Těšnov 17, 2 ) A. L., 3 ) J. L., o určení vlastnictví a stanovení povinnosti, vedené u Okresního soudu Plzeň-sever pod sp. zn. 5 C 21/2004, o návrhu žalobce a ) na přikázání věci z důvodu vhodnosti, takto :

 Návrh na přikázání věci se zamítá.

O d ů v o d n ě n í :

 Podáním ze dne 4. 9. 2012 žalobce a ) navrhl, aby věc vedená u Okresního soudu Plzeň-sever pod sp. zn. 5C 21/2004 byla přikázána jinému soudu v České republice s odůvodněním, že postupem soudců tohoto soudu byl zkrácen na svých právech.

 Dotazem u Okresního soudu Plzeň-sever Nejvyšší soud zjistil, že řízení ve věci sp. zn. 5 C 21/2004 bylo rozsudkem Okresního soudu Plzeň-sever ze dne 11. 8. 2004, č. j. 5 C 21/2004-125 ve spojení s rozsudkem Krajského soudu v Plzni ze dne 9. 10 2004, č. j. 13 Co 737/2004-151, pravomocně dnem 18. 1. 2005 skončeno.

 Podle ustanovení § 12 odst. 2 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, ( dále též jen „ o. s. ř. “ ), může být věc jinému soudu téhož stupně přikázána také z důvodu vhodnosti.

 Jak z uvedeného ustanovení, tak z povahy věci plyne, že v řízení pravomocně skončeném již o přikázání věci jinému soudu rozhodovat nelze, Nejvyšší soud proto návrh jako nedůvodný zamítl.

 Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
 V Brně dne 20. listopadu 2012
 JUDr. Vladimír Mikušek, v. r.
 předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu Plzeň-sever

sp. zn. 5 C 21/2004

Okresního soudu Plzeň-sever

sp. zn. 5C 21/2004

Okresního soudu Plzeň-sever

Nejvyšší soud

sp. zn. 5 C 21/2004

Okresního soudu Plzeň-sever

č. j. 5 C 21/2004-125

Krajského soudu v Plzni

č. j. 13 Co 737/2004-151

§ 12 odst. 2 zákona č. 99/1963 Sb.

občanský soudní řád

ve znění pozdějších předpisů

o. s. ř.