Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dne 8. prosince 2011 mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Jiřího Muchy a soudců Vladimíra Kůrky a Jana Musila ( soudce zpravodaje ) ve věci ústavní stížnosti : a ) Ing. V. Š. a b ) nezl. K. Š., oba právně zastoupeni JUDr. Blankou Černou, advokátkou se sídlem nám. Hrdinů 264, 686 03 Staré Město, proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 5. dubna 2011 č. j. 25 Co 171/2010-348, proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 8 ze dne 8. února 2010 č. j. P 216/2009-93, proti jiným zásahům orgánů veřejné moci, které mají spočívat ve zneužívání postavení zaměstnanců Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 8 k pozměňování spisu vedeného u Obvodního soudu pro Prahu 8 pod sp. zn. P 216/2009 a v průtazích v řízení vedeném pod sp. zn. P 216/2009, spojené s návrhem na odložení vykonatelnosti napadených rozhodnutí, za účasti Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 8, jako účastníků řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Dne 5. 9. 2011 obdržel Ústavní soud nepodepsané podání s připojeným neplatným certifikátem, který nebyl vydán akreditovaným poskytovatelem. Protože výše uvedené podání nesplňovalo náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), vyzval Ústavní soud navrhovatele k odstranění vad podání a jeho doplnění ve smyslu připojeného písemného poučení.

Navrhovatel Ing. V. Š. doplnil své podání a odstranil vytčené vady s tím, že jako zákonný zástupce zmocnil k zastupování své nezletilé dcery K. Š. ( narozené dne X.X.XXXX, dále jen "nezletilá K." ) v řízení před Ústavním soudem advokátku JUDr. Blanku Černou.

Ústavní stížností napadená rozhodnutí podle názoru stěžovatelů porušila jejich práva a svobody ve smyslu čl. 2, odst. 2, odst. 3, čl. 4, čl. 10 odst. 2, čl. 32 odst. 1, odst. 4, čl. 36 odst. 1, odst. 2 a čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a čl. 1 odst. 1, odst. 2, odst. 3 a čl. 90 Ústavy ČR, jakož i čl. 2, čl. 3, čl. 4, čl. 8. čl. 9 a čl. 12 Úmluvy o právech dítěte.

V souvislosti s napadenými rozhodnutími stěžovatelé tvrdí, že rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 5. dubna 2011 č. j. 25 Co 171/2010-348 byl vydán po řízení, které prý fakticky proběhlo bez účasti účastníků řízení, přičemž soudem ustanovený kolizní opatrovník nezletilé K. údajně nedostál svým procesním povinnostem zejména tím, že byl v řízení zcela nečinný. Odvolací soud své rozhodnutí údajně řádně neodůvodnil, takže je prý nepřezkoumatelné a nesrozumitelné; stěžovatel se domnívá, že odvolací soud měl odvoláním napadené rozhodnutí soudu prvního stupně zrušit, protože nebyly důvody ani pro jeho potvrzení, ani pro jeho změnu.

Stěžovatel tvrdí, že nahlédnutím do soudního spisu dne 10. 5. 2011 zjistil existenci listin, které nebyly odvolacím soudem stěžovateli nikdy doručeny a řadu dalších vad ve vedení soudního spisu, v jejichž důsledku soudce Městského soudu v Praze z principu nemohl vydat zákonné rozhodnutí.

Nahlížením do spisu ve dnech 14. a 15. července 2010 stěžovatel údajně zjistil "vyměněný seznam listin uložených v soudním spise, pozměňování číslování listin a nepřezkoumatelným způsobem nově založené obálky s modrým pruhem", které prý ve spise nikdy nebyly, stejně jako do spisu dodatečně vložená potvrzení o doručení do datové schránky. Některé z listin prý ze spisu byly naopak vyjmuty a na jejich místo vloženy listiny jiné, se stejným pořadovým číslem. Odvolací soud v době od února 2010 do září 2010 rozhodoval za situace, kdy nebylo rozhodnuto o námitce podjatosti vznesené stěžovatelem v únoru 2009 vůči soudkyni soudu prvního stupně. V průběhu řízení údajně docházelo k nesprávnému doručování písemností adresovaných stěžovateli, takže ten se nemohl jednání zúčastnit a hájit své zájmy. Odvolací soud údajně porušil procesní práva stěžovatele dále tím, že "neprovedl důkazy uvedené stěžovatelem v jednotlivých podáních, nesprávně posoudil jím vznášené námitky, nedal mu možnost se k věci vyjádřit".

Oba obecné soudy údajně opomněly odůvodnit neprovedení navržených důkazů a právní závěry jimi vyvozené jsou v extrémním nesouladu se skutkovými zjištěními.

Současně stěžovatelé navrhli odložení vykonatelnosti ústavní stížností napadených rozhodnutí.

II.

Pro posouzení důvodnosti námitek a tvrzení o údajném porušení základních práv a svobod si Ústavní soud připojil spis vedený Obvodním soudem pro Prahu 8 pod sp. zn. P 216/2009, z něhož zjistil následující skutečnosti.

Podáním doručeným Obvodnímu soudu pro Prahu 8 dne 2. 7. 2009 se matka domáhala úpravy poměrů ke své nezletilé dceři K. pro dobu před a po rozvodu manželství, přičemž v návrhu označila jako trvalou adresu stěžovatele - V., korespondenční adresu - P. Z referátu na č. l. 23 spisu se zjišťuje, že na jednání ve věci byl stěžovatel obeslán, jak na obě matkou nezletilé K. uvedené adresy, tak i na adresu P. Na č. l. 37 - 43 vznesl stěžovatel námitku podjatosti předsedkyně senátu Mgr. Ilony Benešové. Z tohoto důvodu soud jednání nařízené na den 18. 11. 2009 odročil na neurčito ( č. l. 45 ). O námitce podjatosti rozhodl odvolací soud usnesením ze dne 14. 12. 2009 pod č. j. 1 Nc 3285/2009-49 ( nabylo právní moci dne 11. 1. 2010 ) tak, že jmenovaná soudkyně není vyloučena z projednávání a rozhodnutí v předmětné věci. Uvedenou námitku podjatosti uplatnil stěžovatel opakovaně před nařízeným jednáním před Obvodním soudem pro Prahu 8 dne 8. 2. 2010. Svoji neúčast na jednání dne 8. 2. 2010 omluvil stěžovatel dne 9. 2. 2010. O další námitce podjatosti rozhodl městský soud usnesením ze dne 15. 9. 2010 č. j. 25 Co 307/2010-300 shodně jako v usnesení ze dne 14. 12. 2009.

Rozsudkem ze dne 8. 2. 2010 č. j. P 216/2009-93, 16 P a Nc 197/2009 a 16 P a Nc 198/2009 Obvodní soud pro Prahu 8 rozhodl v řízení o úpravu výchovy a výživy k nezletilé K. pro dobu trvání manželství a pro dobu po rozvodu tak, že nezletilou K. svěřil do výchovy její matky a stěžovateli uložil přispívat na její výživu částkou 5 000,- Kč měsíčně s účinností od 1. 1. 2010. Dlužné výživné za dobu od 1. 1. 2010 do 31. 1. 2010 v celkové výši 2 500,- Kč je stěžovatel povinen zaplatit do 15 dnů od právní moci tohoto rozsudku ( výrok I ).

Nezletilou K. svěřil do výchovy matky i pro dobu po rozvodu manželství rodičů; stěžovateli uložil povinnost přispívat na výživu nezletilé K. částkou 5 000,- Kč měsíčně, s účinností od právní moci rozsudku o rozvodu manželství rodičů ( výrok II ).

Soud prvního stupně konstatoval, že stěžovatel se ani k jednomu z nařízených ústních jednání nedostavil, k návrhu se nevyjádřil, proto soud rozhodl v nepřítomnosti stěžovatele. Soud zjistil příjmové poměry obou rodičů nezletilé a při stanovení výše výživného vycházel rovněž z potřeb nezletilé K.

Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 5. 4. 2011 č. j. 25 Co 171/2010-348 rozsudek soudu prvního stupně ve výrocích o výchově a běžném výživném pro dobu do a po rozvodu manželství rodičů potvrdil ( výrok I ). Ve výroku o nedoplatku výživného rozsudek soudu prvního stupně odvolací soud změnil tak, že nedoplatek výživného za dobu od 1. 1. 2010 do 31. 3. 2011 ve výši 57 100,- Kč uložil stěžovateli zaplatit k rukám matky ve dvou splátkách po 28 550,- Kč do 31. 8. 2011 a do 31. 12. 2011 pod ztrátou výhody splátek ( výrok II ).

Odvolací soud v souvislosti s námitkami stěžovatele poukázal na dosavadní rozhodnutí vydaná soudy obou stupňů v projednávané věci, zejména na usnesení, kterým bylo rozhodnuto, že návrh stěžovatele na rozhodnutí o neúčinnosti doručení usnesení Obvodního soudu pro Prahu 8 ze dne 17. 8. 2009 č. j. P 216/2009-6 se zamítá. O obdobném návrhu ( o neúčinnosti doručení písemností odvolacího soudu v době od 4. 10. 2010 do 29. 10. 2010 ) stěžovatele rozhodl Městský soud v Praze dále usnesením ze dne 16. 12. 2010 č. j. 25 Co 171/2010-314.

Odvolací soud po doplnění dokazování, zejména aktualizací zpráv o výdělcích rodičů konstatoval, že soud prvního stupně opatřil a provedl všechny pro řízení relevantní důkazy a dospěl i ke správným skutkovým zjištěním, z nichž vyvodil i správný právní závěr, že je nutné upravit poměry nezletilé K. pro dobu před a po rozvodu manželství rodičů. Odvolací soud poukázal na skutečnost, že se stěžovatel v místě svého trvalého pobytu ani na adrese, kterou označil jako adresu, kam mu mají být soudní zásilky doručovány, delší dobu nezdržuje, a neshledal důvod ke svěření nezletilé K. do střídavé výchovy obou rodičů. Současně odvolací soud konstatoval změnu jak v poměrech stěžovatele, tak i na straně nezletilé K., které se ve vzájemném poměru vyrovnaly. Proto i nadále považoval za přiměřené soudem prvního stupně stanovené výživné nejen pro dobu před, ale i po rozvodu manželství rodičů. Ke změně došlo jen ve výroku o nedoplatku výživného.

III.

Ústavní soud se nejprve zabýval otázkou formálních náležitostí ústavní stížnosti, nutných k jejímu meritornímu projednání. Stěžovatelé podali návrh na zahájení řízení před Ústavním soudem ve lhůtě stanovené zákonem o Ústavním soudu. Další formální náležitosti však bylo nutné zkoumat u každého ze stěžovatelů samostatně. V případě stěžovatele je ústavní stížnost po formální stránce bezvadná a způsobilá dalšího přezkoumávání.

Odlišná situace byla zjištěna v případě nezletilé stěžovatelky. Nejdříve Ústavní soud zkoumal, zda nezletilá K. je oprávněnou osobou k podání ústavní stížnosti. V řízení vedeném před Okresním soudem pro Prahu 8 o úpravu výchovy a výživy k nezletilé K. Š. byli účastníky řízení stěžovatel, matka nezletilé a nezletilá K., které byl ve smyslu ustanovení § 37 zákona č. 94/1963 Sb., zákon o rodině, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o rodině" ) ustanoven kolizním opatrovníkem Městská část Praha 8, neboť zákonný zástupce nezletilé nemůže jednat za zastoupenou v případě, že jeho zájmy jsou podle § 22 zákona č. 40/1964 Sb., občanského zákoníku, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "ObčZ" ), v rozporu se zájmy zastoupené; v daném případě však postačí jen pravděpodobná možnost kolize zájmů s nezletilou. Tato možnost kolize zájmů stěžovatele a nezletilé K. se jeví jako pravděpodobná i v případě projednávané ústavní stížnosti, v níž jsou napadena rozhodnutí obecných soudů, jimiž bylo rozhodnuto o svěření nezletilé K. do výchovy matky a stěžovateli bylo uloženo přispívat na výživu nezletilé K.

K podání ústavní stížnosti je ve smyslu ustanovení § 72 odst. 1 písm. a ) zákona o Ústavním soudu oprávněna fyzická nebo právnická osoba, jestliže tvrdí, že pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byla účastníkem, nebo jiným zásahem orgánu veřejné moci bylo porušeno její ústavně zaručené základní právo nebo svoboda.

Ústavní soud v souvislosti s výše uvedenou problematikou připomíná, že v řízení o ústavní stížnosti mohou vystupovat ( a ji podávat ) pouze fyzické osoby, které mají procesní způsobilost ( § 63 zákona o Ústavním soudu, § 20 odst. 1 o. s. ř. ). Otázku, kdo je zákonným zástupcem nezletilého, upravuje ve smyslu ustanovení § 27 ObčZ zákon o rodině ( shodně viz usnesení ze dne 3. 8. 2004 sp. zn. I. ÚS 77/04, dostupné na http ://nalus.usoud.cz ).

Jedním z formálních předpokladů, nutných k meritornímu projednání ústavní stížnosti, je přípustnost návrhu ve smyslu ustanovení § 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu. Odvolání proti rozsudku Městského soudu ze dne 5. 4. 2011 č. j. 25 Co 171/2010-348 nezletilá K., zastoupená kolizním opatrovníkem, nepodala. V tomto smyslu tedy nevyčerpala všechny procesní prostředky, které jí zákon k ochraně jejího práva poskytuje, což činí její ústavní stížnost nepřípustnou. Protože v projednávané věci Ústavní soud shledal důvod pro odmítnutí ústavní stížnosti podle ustanovení § 43 odst. 1 písm. e ) zákona o Ústavním soudu, považoval za nadbytečné činit procesní úkony k ustanovení opatrovníka nezletilé stěžovatelce pro řízení o projednávané ústavní stížnosti.

Po přezkoumání ústavní stížnosti stěžovatele dospěl Ústavní soud k závěru, že jím podaná ústavní stížnost není opodstatněná.

V souvislosti s námitkami stěžovatele, které se vztahují k napadeným rozhodnutím, je třeba připomenout, že s odkazem na ustálenou judikaturu Ústavního soudu, je zásadně věcí obecných soudů, aby hlediska styku nezletilých s jejich rodiči a svěření nezletilých dětí do výchovy konkrétního rodiče posuzovaly v návaznosti na konkrétní skutková zjištění projednávané věci. Obecné soudy v těchto nesporných věcech postupují s ohledem na princip oficiality, tedy provádějí nejen důkazy navržené účastníky řízení, pokud jsou pro řádné zjištění skutkového stavu zásadní, ale i ty, které jsou v souvislosti s projednávanou věcí relevantní.

Ústavní soud se zásadně nezabývá přehodnocováním dokazování, které bylo obecnými soudy provedeno. Takový postup by mu příslušel pouze za situace, kdy by v procesu dokazování byla porušena ústavně zaručená práva a svobody. K tomu může dojít tehdy, jsou-li právní závěry soudů v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními nebo z nich v žádné možné interpretaci nevyplývají, popřípadě skutková zjištění jsou v extrémním nesouladu s provedenými důkazy. V předmětné věci však k takovým závěrům Ústavní soud nedospěl.

Podle zjištění Ústavního soudu oba obecné soudy provedly všechny nezbytné důkazy, náležitě je zhodnotily ve smyslu ustanovení § 132 o. s. ř. a na jejich základě dospěly k právním závěrům, které řádně odůvodnily. Tvrzení stěžovatele, že nebyly provedeny jím navržené důkazy a že v předmětném řízení nebyla respektována jeho procesní práva, neshledal Ústavní soud důvodnými.

Především je třeba zdůraznit, že to byl stěžovatel, který se od počátku řízení svým obstrukčním chováním vyhýbal všem ve věci řádně nařízeným ústním jednáním před soudy obou stupňů. Z připojeného spisu sp. zn. P 216/2009 také jednoznačně vyplývá, že se stěžovatel od počátku řízení snažil projednávání a rozhodování obecných soudů co nejvíce prodlužovat, aniž uvedl relevantní důvody, pro které by nemělo být v době co nejkratší řádně rozhodnuto o zásadních otázkách spojených s úpravou výchovy a výživy nezletilé K. Procesní postoj stěžovatele, který se osobně nezúčastnil ani jednoho z řady nařízených ústních jednání ve věci, ale o průběhu a výsledku řízení se osobně vždy informoval při četných nahlíženích do spisu, si nezasluhuje ochrany ze strany Ústavního soudu, neboť především platí, že každý si má střežit svá práva. Tvrzení stěžovatele, že se nemohl osobně zúčastnit projednávané věci a nemohl se rovněž vyjádřit ke všem prováděným důkazům, je uměle vykonstruované a neodpovídá skutečnosti.

Pokud jde o tvrzení stěžovatele, že ve věci rozhodoval podjatý soudce, odkazuje Ústavní soud na rozhodnutí Městského soudu, který se touto opakovaně vznášenou námitkou stěžovatele zabýval a rozhodl o ní tak, že předsedkyně senátu Obvodního soudu pro Prahu - 8 Mgr. Ilona Benešová není vyloučena z projednávání a rozhodování v předmětné věci ( viz např. usnesení Městského soudu v Praze ze dne 14. 12. 2009 č. j. 1 Nc 3285/2009-49, usnesení ze dne 18. 7. 2010 č. j. 25 Co 172/2010-206, usnesení ze dne 15. 7. 2010 č. j. 25 Co 173/2010-208 ). Těmto rozhodnutím nelze z ústavněprávního hlediska nic vytknout.

Stěžovatel podle petitu ústavní stížnosti navrhuje, aby Ústavní soud "zakázal Městskému soudu v Praze zneužívat postavení zaměstnanců soudu k porušování základních práv stěžovatelů, spočívajících v pozměňování soudního spisu 0 P 216/2009 vedeného u Obvodního soudu pro Prahu 8", aby takové počínání rovněž zakázal zaměstnancům Obvodního soudu pro Prahu 8 a přikázal těmto soudům, "aby obnovil stav před porušením ústavně zaručených základních práv a svobod stěžovatelů tím, že vrátí pozměněné listiny soudního spisu 0 P 216/2009 do stavu před provedením pozměňování těchto listin".

Ústavní soud k výše uvedeným návrhům uvádí, že k projednávání této části ústavní stížnosti není příslušný, neboť není orgánem, který by byl povolán k tomu, aby kontroloval vedení spisové služby u obecných soudů a nemůže tedy vést žádná šetření, kterým by bylo potvrzeno či naopak vyvráceno tvrzení stěžovatele o údajných neoprávněných zásazích do obsahu spisu. V této části je proto ústavní stížnost nutné odmítnout podle ustanovení § 43 odst. 1 písm. d ) zákona o Ústavním soudu, neboť jde o návrh, k jehož projednání není Ústavní soud příslušný.

Součástí ústavní stížnosti je i návrh stěžovatele, aby Ústavní soud zakázal Obvodnímu soudu pro Prahu 8 pokračovat v nečinnosti ve vztahu k návrhu stěžovatele, aby byl proveden důkaz znalcem z oboru dětské psychologie ve věci rozhodování o zákazu styku otce s nezletilou K.

Podle ustanovení § 174a zákona č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů ( zákon o soudech a soudcích ) ve znění pozdějších předpisů, má ten, kdo je stranou řízení, možnost podat návrh soudu, aby určil lhůtu pro provedení procesního úkonu, u kterého podle jeho názoru dochází k průtahům v řízení. Tento návrh stěžovatel nepodal, nevyčerpal tak procesní prostředek, které mu zákon k ochraně jeho práva poskytuje a tuto část ústavní stížnosti proto Ústavní soud odmítl podle ustanovení § 43 odst. 1 písm. e ) zákona o Ústavním soudu, jako návrh nepřípustný.

Ze všech výše vyložených důvodů proto Ústavní soud ústavní stížnost odmítl zčásti podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) jako návrh zjevně neopodstatněný, zčásti podle ustanovení § 43 odst. 1 písm. c ) jako návrh podaný osobou zjevně neoprávněnou, zčásti podle ustanovení § 43 odst. 1 písm. d ) zákona o Ústavním soudu jako návrh, k jehož projednání není Ústavní soud příslušný a ve zbytku ho odmítl podle ustanovení § 43 odst. 1 písm. e ) téhož zákona, jako návrh nepřípustný.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 8. prosince 2011

Jiří Mucha
předseda senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

č. j. 25 Co 171/2010-348

Obvodního soudu pro Prahu 8

č. j. P 216/2009-93

Městského soudu v Praze

Obvodního soudu pro Prahu 8

Obvodního soudu pro Prahu 8

sp. zn. P 216/2009

sp. zn. P 216/2009

Městského soudu v Praze

Obvodního soudu pro Prahu 8

Ústavní soud

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavním soudem

Městského soudu v Praze

č. j. 25 Co 171/2010-348

Odvolací soud

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

Městského soudu v Praze

Odvolací soud

soudu prvního stupně

Odvolací soud

Ústavní soud

Obvodním soudem pro Prahu 8

sp. zn. P 216/20

Obvodnímu soudu pro Prahu 8

odvolací soud

č. j. 1 Nc 3285/2009-49

Obvodním soudem pro Prahu 8

městský soud

č. j. 25 Co 307/2010-300

č. j. P 216/2009-93

16 P a Nc 197/2009

16 P a Nc 198/2009

Obvodní soud pro Prahu 8

Městský soud v Praze

č. j. 25 Co 171/2010-348

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

odvolací soud

Obvodního soudu pro Prahu 8

č. j. P 216/2009-6

odvolacího soudu

Městský soud v Praze

č. j. 25 Co 171/2010-314

soud prvního stupně

Odvolací soud

odvolací soud

soudem prvního stupně

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavním soudu

Ústavní soud

Okresním soudem pro Prahu 8

§ 37 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 22 zákona č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

§ 63 zákona o Ústavním soudu

§ 20 odst. 1 o. s. ř.

§ 27 ObčZ

zákon o rodině

sp. zn. I. ÚS 77/04

§ 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu

Městského soudu

č. j. 25 Co 171/2010-348

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

§ 132 o. s. ř.

Ústavní soud

sp. zn. P 216/2009

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu

Obvodního soudu pro Prahu - 8

Městského soudu v Praze

č. j. 1 Nc 3285/2009-49

č. j. 25 Co 172/2010-206

č. j. 25 Co 173/2010-208

Ústavní soud

Městskému soudu

0 P 216/2009

Obvodního soudu pro Prahu 8

Obvodního soudu pro Prahu 8

0 P 216/2009

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Obvodnímu soudu pro Prahu 8

§ 174a zákona č. 6/2002 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 43 odst. 2 písm. a )

§ 43 odst. 1 písm. c )

Ústavní soud

§ 43 odst. 1 písm. e ) téhož zákona

Ústavního soudu

Ústavního soudu


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Mgr. Michala Králíka, Ph.D., a soudců JUDr. Jiřího Spáčila, CSc., a Mgr. Davida Havlíka ve věci žalobkyně Obce Ostravice, se sídlem v Ostravici 577, IČO : 297046, zastoupené Mgr. Janou Zwyrtek Hamplovou, advokátkou se sídlem v Mohelnici 36, proti žalovanému J. H., zastoupenému Mgr. Jakubem Novákem, advokátem se sídlem v Ostravě – Moravské Ostravě, Sokolská 22/966, o zřízení věcného břemene, vedené u Okresního soudu ve Frýdku - Místku pod sp. zn. 11 C 70/2009, o dovolání žalobkyně proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 30. září 2010, č. j. 8 Co 318/2010-139, takto :

I. Dovolání se odmítá.II. Žalobkyně je povinna nahradit žalovanému náklady dovolacího řízení ve výši 4 350,- Kč do tří dnů od právní moci tohoto usnesení k rukám zástupce žalovaného Mgr. Jakuba Nováka.
O d ů v o d n ě n í :

Podle § 243c odst. 2 občanského soudního řádu ( dále jen „ o. s. ř. “ ) v odůvodnění usnesení, jímž bylo dovolání odmítnuto nebo jímž bylo zastaveno dovolací řízení, dovolací soud pouze stručně vyloží důvody, pro které je dovolání opožděné, nepřípustné, zjevně bezdůvodné nebo trpí vadami, jež brání pokračování v dovolacím řízení, nebo pro které muselo být dovolací řízení zastaveno.
Okresní soud ve Frýdku - Místku ( dále jen ,,soud prvního stupně “ ) rozsudkem ze dne 2. dubna 2010, č. j. 11 C 70/2009-98, zamítl žalobu na bezúplatné zřízení věcného břemene umístění stavby chodníku se zábradlím a veřejného osvětlení na pozemcích parc. č. 558/5, parc. č. 570/5 v katastrálním území S. ve prospěch žalobkyně ( výrok I. rozsudku ) a rozhodl o náhradě nákladů řízení ( výrok II. rozsudku ).
K odvolání žalobkyně Krajský soud v Ostravě ( dále jen ,,odvolací soud “ ) rozsudkem ze dne 30. září 2010, č. j. 8 Co 318/2010-139, rozsudek soudu prvního stupně potvrdil ( výrok I. rozsudku ) a rozhodl o náhradě nákladů odvolacího řízení ( výrok II. rozsudku ).
Proti rozsudku odvolacího soudu podala žalobkyně dovolání, jehož přípustnost spatřuje v ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. Uplatňuje přitom právní důvod nesprávného právního posouzení věci ve smyslu § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř. Zásadní právní význam napadeného rozhodnutí přitom spatřuje v pochybení nalézacích soudů, které ,,nevnímaly obec jako rovnocenný subjekt vlastnických práv, a zúžily předmět žaloby pouze na otázku chodníku jako komunikace, nikoliv jako stavby, kterou obec vlastní z titulu svého vlastnického práva “. Za vadu řízení považuje dovolatelka postup soudu, který nepřipustil změnu žalobního návrhu v situaci, kdy dovolatelka nejprve navrhovala zřízení věcného břemene a „ z procesní opatrnosti “ pro případ, kdy by soud tomuto návrhu nevyhověl, uplatňovala nárok na určení existence věcného břemene. Nalézací soudy tak v důsledku tohoto postupu podle jejího názoru neprovedly všechny navržené důkazy, čímž dospěly k nesprávným skutkovým zjištěním a následně i nesprávnému právnímu posouzení věci. Nesouhlasí s jejich názorem, že žaloba na zřízení věcného břemene nespadá pod žádný zákonný důvod. Má za to, že bylo možné zřídit věcné břemeno podle § 135c odst. 3 občanského zákoníku, protože oprávněným z věcného břemene může být obec jako právnická osoba. Obec má stejná vlastnická práva jako jiné subjekty, navíc má povinnost pečovat o všestranný rozvoj svého území a o potřeby svých občanů.
Žalovaný se k dovolání vyjádřil tak, že se ztotožnil s právními závěry nalézacích soudů. Podle žalovaného nebyly splněny podmínky pro zřízení věcného břemene. Navrhl, aby dovolací soud dovolání odmítl.
Obsah rozsudků soudů, obou stupňů, jakož i obsah dovolání, jsou účastníkům známy, společně s vyjádřením k dovolání tvoří součást spisu, a dovolací soud proto na ně pro stručnost odkazuje.
Dovolání není přípustné.
Dovolání může být v řešené věci přípustné jen proti rozsudku odvolacího soudu podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. jen tehdy, jde-li o řešení právních otázek ( jiné otázky, zejména posouzení správnosti nebo úplnosti skutkových zjištění přípustnost dovolání nezakládají ), které zakládají zásadní právní význam napadeného rozhodnutí.
Závěr, že napadené rozhodnutí nemá ve věci samé po právní stránce zásadní význam, přitom Nejvyšší soud přijal s vědomím faktu, že Ústavní soud nálezem pléna ze dne 21. února 2012, sp. zn. Pl. ÚS 29/11, zrušil ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. až uplynutím 31. prosince 2012, a s přihlédnutím k tomu, že v době podání dovolání měl dovolatel právo legitimně očekávat, že splnění podmínek formulovaných ustanovením § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. povede k věcnému přezkumu jím podaného dovolání ( k tomu srovnej též nález Ústavního soudu ze dne 6. března 2012, sp. zn. IV. ÚS 1572/11 ).
Podle článku II. – Přechodná ustanovení, bodu 7. zákona č. 404/2012 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony, účinného od 1. ledna 2013, Dovolání proti rozhodnutím odvolacího soudu vydaným přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona se projednají a rozhodnou podle dosavadních právních předpisů, s výjimkou § 243c odst. 3 zákona, který se užije ve znění účinném ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona.
Protože napadené rozhodnutí odvolacího soudu bylo vydáno dne 30. září 2010, projednal a rozhodl dovolací soud dovolání o dovolatelky podle občanského soudního řádu ve znění účinném do 31. prosince 2012.
Dovolací soud přezkoumá rozhodnutí odvolacího soudu v rozsahu, ve kterém byl jeho výrok napaden ( § 242 odst. 1 o. s. ř. ). Je-li dovolání přípustné, dovolací soud přihlédne též k vadám uvedeným v § 229 odst. 1, § 229 odst. 2 písm. a ) a b ) a § 229 odst. 3, jakož i k jiným vadám řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, i když nebyly v dovolání uplatněny.
Protože dovolání opírající se o § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. je přípustné jen pro řešení právních otázek, je v tomto případě dovolatel oprávněn napadnout rozhodnutí odvolacího soudu jen z dovolacího důvodu podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř. V dovolání proto nelze uplatnit dovolací důvod podle § 241a odst. 3 o. s. ř. ( a dovolací soud tak musí vycházet ze skutkových zjištění učiněných v nalézacím řízení, což znamená, že se nemůže zabývat jejich správností ) ani dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.
Jestliže tedy dovolatelka v dovolání nalézacím soudům vytýká vady řízení spočívající v nepřipuštění změny žaloby a neprovedení navržených důkazů a v důsledku toho nedostatky ve zjištění skutkového stavu věci, jsou tyto námitky z hlediska přípustnosti dovolání bez významu, neboť jejich prostřednictvím přípustnost dovolání opírající se o ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. založit nelze. Proto k těmto dovolacím tvrzením spadajícím pod § 241a odst. 2 písm. a ), odst. 3 o. s. ř. dovolací soud nemohl přihlížet, jak vyplývá z výslovného znění zákona ( § 237 odst. 3 o. s. ř. ).
Při posuzování přípustnosti dovolání pro řešení otázky zásadního právního významu se předpokládá, že dovolací soud bude reagovat na právní otázku, kterou dovolatel konkrétně vymezí ( k tomu srovnej např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. června 2004, sp. zn. 21 Cdo 541/2004, uveřejněné v Souboru civilních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu, C. H. Beck, pod pořadovým č. C 3080, usnesení Nejvyššího soudu ze dne 30. září 2004, sp. zn. 29 Odo 775/2002, uveřejněné v časopise Právní rozhledy, 2005, č. 12, str. 457 a řadu dalších, implicite též nález Ústavního soudu ze dne 20. února 2003, sp. zn. IV. ÚS 414/01, uveřejněný ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu, C. H. Beck, svazek 29, 2003, pod pořadovým č. 23 ). Jestliže taková právní otázka není v dovolání určitě a s dostatečnou srozumitelností vymezena, nelze žádat po dovolacím soudu, aby se jeho dovolací přezkum stal bezbřehou revizí věci, jež by se ocitla v rozporu s přezkumnými limity dovolacího řízení, danými zejména ustanovením § 242 o. s. ř. ( k tomu srovnej např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 16. prosince 2008, sp. zn. 28 Cdo 3440/2008, uveřejněné na internetových stránkách Nejvyššího soudu – www.nsoud.cz nebo usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. dubna 2009, sp. zn. 22 Cdo 1762/2007, uveřejněné tamtéž ). Pokud dovolání neformuluje žádnou otázku zásadního právního významu, nevede ani polemiku s právními názory odvolacího soudu, ale zpochybňuje skutkové závěry odvolacího soudu, pak nemůže být přípustnost dovolání pro zásadní právní význam napadeného rozhodnutí založena ( k tomu srovnej usnesení Nejvyššího soudu ze dne 18. října 2006, sp. zn. 28 Cdo 2551/2006, uveřejněné v Souboru civilních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu, C. H. Beck, pod pořadovým č. C 4666 ).
Dovolatelka v dovolání neformuluje žádnou relevantní otázku zásadního právního významu, která by měla být dovolacím soudem řešena, a existence takové otázky se nepodává ani z obsahu dovolání. Obsahem dovolání není nic, co by mohlo být dovolacím soudem považováno za otázku zásadního právního významu.
Dovolatelka spatřuje zásadní právní význam napadeného rozhodnutí „ ve sjednocení judikatury v nazírání na obec jako vlastníka stavby, když soudy obou stupňů nevnímaly obec jako rovnocenný subjekt vlastnických práv, a zúžily předmět žaloby pouze na otázku chodníku jako komunikace, nikoliv jako stavby, kterou obec vlastní z titulu svého vlastnického práva “.
Je zřejmé, že takto obecně vymezená otázka nemůže již pro svou obecnost založit zásadní právní význam napadeného rozhodnutí, neboť dovolatelka nevymezuje konkrétním způsobem právní otázku, kterou by měl dovolací soud přezkoumat.
Rozhodnutí nalézacích soudů jsou založena na závěru, že žalobě o zřízení práva věcného břemene nebylo možno v daném případě vyhovět, protože nejde o žádný z případů, kdy by právní úprava obsažená v občanském zákoníku umožnila zřízení věcného břemene konstitutivním rozhodnutím soudu.
Tento závěr soudy konkretizovaly potud, že žalobu nebylo možno posoudit v režimu zřízení věcného břemene při zrušení a vypořádání podílového spoluvlastnictví ( § 142 odst. 3 občanského zákoníku – dále jen „ obč. zák. “ ), ani podle ustanovení o zřízení práva nezbytné cesty podle § 151o odst. 3 obč. zák. a ani o vypořádání nároků z neoprávněné stavby ve smyslu § 135c obč. zák.
Východiska úvah nalézacích soudů, že ke zřízení věcného břemene je nutná hmotněprávní zákonná opora, jsou správná.
Dovolací soud vychází v této souvislosti ze závěrů formulovaných v rozsudku ze dne 16. května 2005, sp. zn. 22 Cdo 1438/2004, uveřejněném v Souboru civilních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu, C. H. Beck, pod pořadovým č. C 3395, v němž vyložil, že „ rozhodnutí o zřízení věcného břemene je rozhodnutím konstitutivním, neboť se jím zřizuje hmotněprávní vztah, který tu doposud nebyl. Konstitutivní soudní rozhodnutí však nelze vydávat na základě analogické aplikace ustanovení občanského zákoníku. Analogii upravuje § 853 ObčZ, podle kterého občanskoprávní vztahy, pokud nejsou zvláště upraveny ani tímto, ani jiným zákonem, se řídí ustanoveními tohoto zákona, která upravují vztahy obsahem i účelem jim nejbližší. Konstitutivní rozsudek vydaný v občanském soudním řízení je ( na rozdíl od rozsudku deklaratorního ) právní skutečností občanského práva hmotného. Před jeho vydáním tu není hmotněprávní vztah mezi účastníky, který by bylo možno posoudit analogicky. Samotné splnění podmínek pro vydání rozhodnutí o zřízení věcného břemene nemá za následek vznik právních vztahů, neboť ty vzniknou až v důsledku soudního rozhodnutí; proto před vydáním rozhodnutí zde není právní vztah, který by bylo možno analogicky posuzovat.
Konstitutivní rozhodnutí tedy nedeklaruje již existující práva a povinnosti, ale zasahuje do hmotněprávní sféry účastníků tak, že zakládá, mění nebo ruší subjektivní práva a povinnosti. K takovému zásahu je třeba výslovného ustanovení zákona, který výjimečně dovoluje soudu z podnětu žalobce zasáhnout do soukromých práv a povinností. Takto ovšem nelze zasahovat do práv účastníků podle přiměřeného použití zákona; v případě vlastnického práva by takový postup byl v rozporu i s čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod. Nejvyšší soud v této souvislosti opakovaně vyslovil, že v jiných případech, než které jsou upraveny v zákoně, nemůže soud svým rozsudkem zřídit věcné břemeno, a to ani tehdy, kdyby se z okolností případu jevilo zřízení věcného břemene nutným východiskem k jeho řešení ( viz např. R 47/1991 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ).
Rozhodnutí o zřízení věcného břemene tedy nelze vydat na základě analogické aplikace zákona. “
V rovině výhrad vůči právnímu posouzení věci dovolatelka toliko namítá, aniž by v této souvislosti jakkoliv formulovala otázku zásadního právního významu, že nalézací soudy měly posoudit její žalobu z hlediska ustanovení § 135c odst. 3 obč. zák. a zřídit věcné břemeno v režimu vypořádání nároků z tzv. neoprávněné stavby.
Tato námitka však není důvodná.
Dovolací soud vychází z ustálené judikatury potud, že k žalobě na uspořádání poměrů mezi vlastníkem pozemku a vlastníkem stavby podle § 135c odst. 3 obč. zák. je věcně legitimován i vlastník neoprávněné stavby ( k tomu srovnej rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 6. prosince 2011, sp. zn. 22 Cdo 1090/2000, uveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, 2002, pod pořadovým č. 32 ).
V rámci žalobních tvrzení pak žaloba na vypořádání nároků z neoprávněné stavby zřízením věcného břemene podaná vlastníkem stavby předpokládá žalobní tvrzení, že vlastník stavby je odlišný od vlastníka pozemku, k vybudování stavby došlo na cizím pozemku, aniž by existoval občanskoprávní titul umožňující zřízení takové stavby a vlastník stavby se domáhá uspořádání právních poměrů mezi ním a vlastníkem pozemku tak, aby došlo k vyřešení jejich soukromoprávního sporného vztahu. Obvyklou součástí takových žalob je pak i tvrzení směřující k závěru, že nejsou splněny podmínky pro odstranění stavby ( pokud by takový nárok uplatnil žalobou vlastník pozemku ), případně pro jiný způsob vypořádání nároků z neoprávněné stavby a jako nejvhodnější způsob vypořádání je podle přesvědčení vlastníka zřízení věcného břemene.
Taková tvrzení však žaloba žalobkyně v žádném ohledu neobsahuje.
Žaloba je založena na tvrzení, že „ stavba chodníku, zábradlí a veřejného osvětlení “
– ( dále jen „ chodník “ ) se svým počátkem u chodníku datuje do 19. století, přičemž v žalobě zcela absentuje tvrzení, že by se mělo jednat o stavbu postavenou na cizím pozemku bez občanskoprávního oprávnění. Naopak z žalobních tvrzení se zjevně podává přesvědčení žalobkyně o tom, že „ stavba “ byla provedena v souladu se zákonem. Chodník je podle tvrzení žalobkyně „ stavbou veřejného zájmu, sloužící široké veřejnosti “ a žalobkyně žalobou nehájí soukromý zájem obce, ale zájem veřejný.
Žalobkyně dále uvádí, že právo odpovídající věcnému břemenu umístění chodníku vydržela a k podání žaloby přistoupila poté, kdy žalovaný začal s oplocováním jeho pozemků, čímž vyjádřil, že nehodlá strpět na svých pozemcích věcné břemeno umístění stavby chodníku se zábradlím a veřejného osvětlení. Na základě těchto tvrzení se pak domáhá zřízení věcného břemene.
Jestliže nalézací soudy neposoudily taková žalobní tvrzení jako návrh na vypořádání nároků z neoprávněné stavby a věcné břemeno nezřídily, nelze jim v daném směru nic vytknout.
Z žalobních tvrzení je tak zřejmé, že žalobkyně sama tvrdí, že jí věcné břemeno svědčí, neboť právo odpovídající věcnému břemenu vydržela, a domáhá se ochrany práva odpovídajícího věcnému břemenu. Řízení, jehož předmětem je ochrana práva odpovídajícího věcnému břemeni, je řízením s jiným předmětem než řízení o zřízení věcného břemene při vypořádání nároků z neoprávněné stavby. Proto žalobě na ochranu práva odpovídajícího věcnému břemeni nelze vyhovět tak, že by se toto právo zřídilo. Šlo by o jiný předmět řízení, nikoliv jen o jinou právní kvalifikaci uplatněného nároku ( k tomu srovnej usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. října 2006, sp. zn. 22 Cdo 2241/2005, uveřejněné v Souboru civilních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu, pod pořadovým č. C 4616 ). Pro úplnost pak dovolací soud dodává, že analogická aplikace ustanovení § 135c odst. 3 obč. zák. na jinou než neoprávněnou stavbu je vyloučena ( k tomu srovnej usnesení Nejvyššího soudu ze dne 1. června 2010, sp. zn. 22 Cdo 1654/2009, uveřejněné v Souboru civilních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu, pod pořadovým č. C 8615 ).
Nejvyšší soud dovolání žalobkyně proto podle § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.
V dovolacím řízení úspěšný žalovaný má právo na náhradu nákladů dovolacího řízení, které mu vznikly a které představují odměnu advokáta za jeho zastoupení v dovolacím řízení spojenou s vypracováním vyjádření k dovolání podle vyhlášky č. 484/2000 Sb., ve znění před novelou provedenou vyhláškou č. 64/2012 Sb., kterou se mění vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 484/2000 Sb., kterou se stanoví paušální sazby výše odměny za zastupování účastníka advokátem nebo notářem při rozhodování o náhradě nákladů v občanském soudním řízení a kterou se mění vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb ( advokátní tarif ), ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ vyhláška “ ). Dovolací soud vychází v daném směru z článku II. – přechodná ustanovení vyhlášky č. 64/2012 Sb., podle kterého při určení výše paušální odměny za zastupování účastníka advokátem nebo notářem v jednotlivém stupni občanského soudního řízení, které nebylo v tomto stupni ukončeno ke dni nabytí účinnosti této vyhlášky, se postupuje podle dosavadních právních předpisů.
Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení vychází z § 243b odst. 5, § 224 odst. 1, § 151 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř. neboť žalovaný má právo na náhradu účelně vynaložených nákladů dovolacího řízení, které sestávají z odměny za zastoupení advokátem v částce 3 750,- Kč [odměna z částky určené podle § 1 odst. 1, § 2 odst. 1 vyhlášky č. 484/2000 Sb., ve znění před novelou provedenou vyhláškou č. 64/2012 Sb., vyčíslená podle § 7 písm. f ) vyhlášky ( po snížení ve smyslu § 14 odst. 1, § 15 ve spojení s § 10 odst. 3 vyhlášky o 50 % ), přičemž žalovanému dále náleží náhrada hotových výdajů ve výši 600,- Kč za dva úkony právní služby ( převzetí a příprava zastoupení v dovolacím řízení a vyjádření žalovaného k dovolání žalobkyně ) podle § 11 odst. 1 písm. a ), k ) a § 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb., ve znění pozdějších předpisů, tj. celkem 4 350,- Kč.
Dovolací soud proto uložil žalobkyni povinnost nahradit žalovanému náklady dovolacího řízení ve výši 4 350,- Kč do tří dnů od právní moci usnesení k rukám zástupce žalovaného ( § 149 odst. 1, § 160 odst. 1, § 167 odst. 2 o. s. ř. ).
Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
Nesplní-li žalobkyně povinnost uloženou tímto rozhodnutím, může se žalovaný domáhat výkonu rozhodnutí nebo exekuce.

V Brně dne 16. ledna 2013
Mgr. Michal K r á l í k, Ph.D., v. r.
předseda senátu

Nejvyšší soud

Okresního soudu ve Frýdku - Místku

sp. zn. 11 C 70/2009

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 8 Co 318/2010-139

§ 243c odst. 2 občanského soudního řádu

dovolací soud

Okresní soud ve Frýdku - Místku

č. j. 11 C 70/2009-98

Krajský soud v Ostravě

č. j. 8 Co 318/2010-139

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

§ 135c odst. 3 občanského zákoníku

dovolací soud

dovolací soud

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 29/11

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 1572/11

č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

odvolacího soudu

§ 243c odst. 3 zákona

odvolacího soudu

dovolací soud

občanského soudního řádu

ve znění účinném do 31. prosince 2012

odvolacího soudu

§ 242 odst. 1 o. s. ř.

dovolací soud

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

dovolací soud

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

dovolací soud

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

dovolací soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 21 Cdo 541/2004

Nejvyššího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Odo 775/2002

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 414/01

Ústavního soudu

dovolacím soudu

§ 242 o. s. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 28 Cdo 3440/2008

Nejvyššího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 22 Cdo 1762/2007

odvolacího soudu

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 28 Cdo 2551/2006

Nejvyššího soudu

dovolacím soudem

dovolacím soudem

dovolací soud

§ 142 odst. 3 občanského zákoníku

§ 151o odst. 3 obč. zák.

§ 135c obč. zák.

sp. zn. 22 Cdo 1438/2004

Nejvyššího soudu

§ 853 ObčZ

Nejvyšší soud

§ 135c odst. 3 obč. zák.

§ 135c odst. 3 obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 22 Cdo 1090/2000

Nejvyššího soudu

sp. zn. 22 Cdo 2241/2005

Nejvyššího soudu

dovolací soud

§ 135c odst. 3 obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 22 Cdo 1654/2009

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

č. 484/2000 Sb.

č. 64/2012 Sb.

č. 484/2000 Sb.

č. 177/1996 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Dovolací soud

č. 64/2012 Sb.

§ 7 písm. f ) vyhlášky

ve znění pozdějších předpisů


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátu složeném z předsedy JUDr. Filipa Cilečka a soudců doc. JUDr. Ivany Štenglové a JUDr. Petra Šuka v právní věci navrhovatelky TOP a. s., se sídlem v Praze 7, U Průhonu 466, PSČ 170 00, identifikační číslo osoby 60196980, zastoupené Mgr. Karlem Tománkem, advokátem, se sídlem v Čerčanech, Sokolská 505, PSČ 257 22, za účasti 1/ Mgr. Petra Budzińskiho, advokáta, se sídlem v Záblatí 22, PSČ 594 53, jako insolvenčního správce ZZN Žďár n. S., a. s., identifikační číslo osoby 25304071, a 2/ AGROPODNIK, a. s., Velké Meziříčí, se sídlem ve Velkém Meziříčí, Třebíčská 1540, PSČ 594 01, identifikační číslo osoby 46982761, zastoupené JUDr. Vladimírem Hodboděm, CSc., advokátem, se sídlem v Brně, Veveří 46, PSČ 602 00, o určení neplatnosti smluv, vedené u Okresního soudu ve Žďáru nad Sázavou pod sp. zn. 9 C 80/2007, o dovolání navrhovatelky proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 28. ledna 2011, č. j. 27 Co 360/2008-266, takto :

I. Dovolání se zamítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.

O d ů v o d n ě n í :

Napadeným rozsudkem potvrdil odvolací soud rozsudek Okresního soudu ve Žďáru nad Sázavou ze dne 30. května 2008, č. j. 9 C 80/2007-214, ve výroku I., kterým tento soud zamítl „ žalobu “ na určení neplatnosti smluv uzavřených dne 9. října 2002 mezi pozdější úpadkyní, společností ZZN Žďár n. S., a. s. ( dále jen „ společnost “ ) a druhou „ žalovanou “ o upsání 27 akcií emitovaných druhou „ žalovanou “ a o započtení vzájemných pohledávek, jímž byl emisní kurs splacen ( výrok I. ), změnil jej tak, že uložil „ žalobkyni “ nahradit náklady řízení první a druhé „ žalované “ ( výrok II. ), a rozhodl o nákladech odvolacího řízení ( výrok III. ).
Odvolací soud vyšel z toho, že :
1/ Dne 31. srpna 2000 byla uzavřena mezi společností jako prodávající a druhou „ žalovanou “ jako kupující smlouva o prodeji části podniku s kupní cenou 48,445.929,- Kč.
2/ Ke dni 30. června 2001 zaplatila druhá „ žalovaná “ na kupní cenu části podniku celkem 14,000.000,- Kč.
3/ Dne 30. dubna 2002 přijala mimořádná valná hromada druhé „ žalované “ rozhodnutí o zvýšení základního kapitálu emisí 27 akcií o jmenovité hodnotě 1,000.000,- Kč s emisním kursem 1,127.500,- Kč; tyto akcie mohla upsat pouze společnost formou smlouvy o upsání akcií, které splatí formou započtení části své pohledávky, jež má z titulu smlouvy o prodeji části podniku.
4/ Hodnota 27 akcií přesahuje jednu třetinu vlastního kapitálu společnosti.
5/ Dne 13. března 2003 byla na jednání dozorčí rady společnosti schválena smlouva o upsání akcií ze dne 9. října 2002 a smlouva o započtení vzájemných pohledávek ze dne 9. října 2002.
6/ Usnesením Krajského soudu v Brně ze dne 13. srpna 2009, č. j. KSBR 27INS4415/2009-A-8, byl na majetek společnosti prohlášen konkurs; podáním doručeným odvolacímu soudu dne 26. března 2010 navrhla původní insolvenční správkyně JUDr. Štefánia Fajmonová s odkazem na § 265 zákona č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení ( insolvenčního zákona ), pokračování v řízení.
Odvolací soud po zopakování důkazu smlouvou o upsání akcií ze dne 9. října 2002 a smlouvou o započtení pohledávek ze dne 9. října 2002 a po doplnění důkazů výpisem z obchodního rejstříku druhé „ žalované “ a listinami z vyžádaného rejstříkového spisu druhé „ žalované “ vedeného Krajským soudem v Brně pod sp. zn. B 940 ( mimo jiné usnesením ze dne 4. září 2002, sp. zn. F 12502/2002, F 13943/2002, B 940, a usnesením ze dne 17. dubna 2003, sp. zn. F 21544/2002, B 940, a notářským zápisem ze dne 30. dubna 2002 ) dospěl – na rozdíl od soudu prvního stupně – k závěru, že „ žalobkyně “ nemá na požadovaném určení naléhavý právní zájem ve smyslu ustanovení § 80 písm. c/ zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu ( dále jen „ o. s. ř. “ ).
Vycházeje z rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 25. února 2010, sp. zn. 30 Cdo 2027/2008, odvolací soud uvedl, že rozhodnutí vydané na základě „ žaloby “ o určení nezmění na postavení „ žalobkyně “ ničeho. Podle § 204 odst. 6 zákona č. 513/1991 Sb., obchodního zákoníku ( dále jen „ obch. zák. “ ), bylo-li zvýšení zapsáno do obchodního rejstříku ( usnesením Krajského soudu v Brně ze dne 17. dubna 2003, sp. zn. F 21544/2002, B 940 ), vznikla společnosti povinnost splatit emisní kurs upsaných akcií i v případě, že samotné upsání akcií bylo neplatné či neúčinné. Tato povinnost by společnosti nevznikla ( resp. zanikla ) pouze v případě, kdy by soud v řízení dle § 183 obch. zák. prohlásil rozhodnutí o zvýšení základního kapitálu za neplatné. Protože „ žaloba “ o vyslovení neplatnosti usnesení valné hromady společnosti o zvýšení základního kapitálu podána nebyla, nezanikla tudíž ani povinnost společnosti splatit emisní kurs jí upsaných akcií. Z toho plyne, že na postavení „ žalobkyně “ by se i v případě prohlášení výše uvedených smluv za neplatné nic nezměnilo.
Otázku, na jejímž posouzení založil své rozhodnutí soud prvního stupně ( jenž uvedl, že zákonná podmínka souhlasu dozorčí rady s uzavřením výše uvedených smluv podle § 193 obch. zák. je splněna i v případě, že je tento souhlas dán následně, neboť ze zákona nutnost předchozího souhlasu výslovně neplyne ), tak odvolací soud vůbec neposuzoval.
Proti rozhodnutí odvolacího soudu podala navrhovatelka dovolání; jeho přípustnost dovozuje z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř., důvodnost opírá o ustanovení § 241a odst. 2 písm. a/ a b/ o. s. ř.
Za zásadně právně významné považuje dovolatelka jednak otázku „ právních důsledků neexistence souhlasu dozorčí rady se zcizením majetku společnosti podle § 193 odst. 2 obch. zák. “, jednak otázku „ aktivní legitimace minoritního akcionáře pro podání žaloby, kterou je chráněn majetek společnosti, jejímž je akcionářem “.
Dovolatelka namítá, že řízení je postiženo vadou, neboť odvolací soud neměl provést důkaz listinami z rejstříkového spisu druhé „ žalované “ vedeného Krajským soudem v Brně v oddíle B, vložce 940, neboť jimi nebyl proveden důkaz před soudem prvního stupně. Podle názoru dovolatelky může odvolací soud v systému neúplné apelace provést důkazy jen pokud „ vyplynuly z obsahu spisu “ v řízení před soudem prvního stupně předtím, než došlo ke koncentraci řízení, případně je-li dána některá z výjimek z koncentrace řízení. Odvolací soud měl proto věc vrátit soudu prvního stupně s pokynem k doplnění dokazování.
Jde-li o otázku naléhavého právního zájmu, argumentuje dovolatelka rozsudkem Nejvyššího soudu ze dne 15. června 1999, sp. zn. 2 Cdon 1690/97, dle kterého má naléhavý právní zájem na určení, zda tu je právní vztah nebo právo, i ten, kdo není účasten právního vztahu nebo práva, o něž v řízení jde, z čehož plyne, že aktivní legitimaci má proto i osoba, pro níž by vyhovění „ žalobě “ mohlo mít příznivý dopad na právní postavení, i když není účastníkem smlouvy, a dále usnesením Nejvyššího soudu ze dne 25. listopadu 2008, sp. zn. 30 Cdo 3473/2007 ( jež je, stejně jako ostatní dále uvedená rozhodnutí, veřejnosti dostupné na webových stránkách Nejvyššího soudu ), dle kterého jde o naléhavý právní zájem tehdy, bylo-li by bez soudem vysloveného určení existence práva či vztahu ohroženo právo žalobce, případně by se jeho postavení stalo nejistým.
Dovolatelka nesouhlasí se závěry odvolacího soudu ohledně aplikace § 204 odst. 6 obch. zák., když namítá, že účelem tohoto ustanovení je ochrana dobré víry věřitelů společnosti zvyšující základní kapitál. Akcionář je pak chráněn prostřednictvím § 183 obch. zák. Dovolatelka tvrdí, že není aktivně legitimována k podání návrhu podle § 183 obch. zák., neboť není akcionářkou druhé „ žalované “. Podle jejího názoru z uvedeného plyne, že výkladem odvolacího soudu byla zbavena možnosti domáhat se ochrany svého majetku; v této souvislosti poukazuje na nález Ústavního soudu ze dne 8. února 2006, sp. zn. IV. ÚS 611/2005, podle něhož jsou obecné soudy povinny základním právům poskytnout ochranu nehledě na případnou mezeru v právním řádu.
Stejně tak je dovolatelka přesvědčena, že k nesprávnému právnímu posouzení dospěl i soud prvního stupně. Domnívá se, že pokud jde o souhlas dozorčí rady podle § 193 obch. zák., nelze vycházet pouze z gramatického výkladu předmětného ustanovení, ale je nutné posuzovat „ normu jako celek včetně jejího účelu “, kterým má být ochrana akcionářů před svévolí osob jednajících jménem společnosti. Je toho názoru, že závěry uvedené v rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 27. března 2002, sp. zn. 29 Odo 159/2002, týkající se § 196a obch. zák., lze vztáhnout i na § 193 obch. zák., neboť účelem obou ustanovení je ochrana akcionářů. Odmítá závěr, podle něhož souhlas podle § 193 obch. zák. může dozorčí rada udělit až následně, neboť tento výklad by vedl k nejistotě ohledně existence závazku až do doby rozhodnutí dozorčí rady.
Dovolání je přípustné podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. a/ o. s. ř. Potvrdil-li odvolací soud rozsudek soudu prvního stupně o zamítnutí návrhu na určení neplatnosti smluv, přičemž na rozdíl od soudu prvního stupně, který se věcí zabýval meritorně, dospěl k závěru, že navrhovatelka nemá na požadovaném určení naléhavý právní zájem, je jeho rozsudek po obsahové stránce rozsudkem měnícím ( srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 21. srpna 2003, sp. zn. 29 Odo 224/2001, uveřejněný v časopise Soudní judikatura číslo 12, ročník 2003, pod číslem 210 ).
K námitce, že odvolací soud neměl provést důkaz listinami z rejstříkového spisu druhé „ žalované “, kterými nebylo provedeno dokazování v řízení před soudem prvního stupně, dovolací soud uzavírá, že dovolatelka zjevně přehlíží, že řízení o určení neplatnosti smluv o upsání akcií je řízením o některých otázkách obchodních společností ( § 200e ve vazbě na § 9 odst. 3 písm. b/ o. s. ř. ), jež je ovládáno zásadou vyšetřovací a v němž je soud povinen provést i jiné důkazy potřebné ke zjištění skutkového stavu, než byly účastníky navrhovány ( § 120 odst. 2 o. s. ř. ). Odvolací řízení je pak v těchto věcech vybudováno na principu úplné apelace a omezení pro uplatnění nových skutečností nebo důkazů, zakotvené v ustanovení § 205a odst. 1 obch. zák., se neuplatní ( § 205a odst. 2 o. s. ř. ); odvolací soud smí přitom k novým skutečnostem a důkazům přihlédnout bez ohledu na to, zda byly některým z účastníků uplatněny ( § 212a odst. 3 o. s. ř. ). Proto odvolací soud nepochybil, doplnil-li dokazování notářským zápisem o rozhodnutí valné hromady druhé „ žalované “ o zvýšení základního kapitálu a usneseními rejstříkového soudu, kterými bylo rozhodnuto o zápisu zvýšení základního kapitálu druhé „ žalované “ do obchodního rejstříku.
Na procesním režimu projednávané věci nic nemění ani to, že o věcné příslušnosti okresního soudu v prvním stupni v této věci rozhodl ( a závazně ji tak ve smyslu § 226 odst. 2 o. s. ř. určil ) nadřízený Vrchní soud v Olomouci usnesením ze dne 31. října 2007,
č. j. 5 Cmo 122/2007-164 ( k tomu srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24. června 2010, sp. zn. 29 Cdo 1934/2009 ).
Odvolací soud založil napadené rozhodnutí na závěru, podle něhož rozhodnutí vydané na základě návrhu dovolatelky o určení by na jejím postavení ničeho nezměnilo, když podle § 204 odst. 6 obch. zák. platí, že, bylo-li zvýšení základního kapitálu zapsáno do obchodního rejstříku a nebyla-li neplatnost usnesení valné hromady druhé „ žalované “ o zvýšení základního kapitálu vyslovena v řízení podle § 183 obch. zák., vznikla společnosti povinnost splatit emisní kurs upsaných akcií i v případě, že samotné upsání akcií bylo neplatné či neúčinné. Tento závěr odvolacího soudu považuje Nejvyšší soud za správný z důvodů v napadeném rozhodnutí uvedených.
Jen pro úplnost Nejvyšší soud podotýká, že podle § 231 odst. 1 insolvenčního zákona není insolvenční soud vázán rozhodnutím jiného soudu či jiného orgánu, kterým v průběhu insolvenčního řízení došlo ke zjištění neplatnosti právního úkonu týkajícího se majetku nebo závazků dlužníka, ani jiným způsobem tohoto zjištění.
Konečně co do důsledků aplikace ustanovení § 193 obch. zák. pro projednávanou věc Nejvyšší soud odkazuje na své usnesení ze dne 11. dubna 2012, sp. zn. 29 Cdo 3223/2010, ve kterém uzavřel, že ani v případě, že dozorčí rada, popř. valná hromada neudělí souhlas se smlouvou podléhající ustanovení § 193 odst. 2 obch. zák., nezpůsobuje to neplatnost či neúčinnost této smlouvy.
Protože se dovolatelce prostřednictvím uplatněných dovolacích důvodů správnost právního posouzení věci odvolacím soudem zpochybnit nepodařilo, Nejvyšší soud dovolání podle ustanovení § 243b odst. 2 věty první o. s. ř. zamítl.
O nákladech dovolacího řízení rozhodl podle ustanovení § 243b odst. 5, § 224 odst. 1 a § 142 odst. 1 o. s. ř., tak, jak se uvádí ve výroku, neboť dovolatelka neměla ve věci úspěch a ostatním účastníkům náklady dovolacího řízení nevznikly.
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 19. prosince 2012
JUDr. Filip Cileček
předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu ve Žďáru nad Sázavou

sp. zn. 9 C 80/2007

Krajského soudu v Brně

č. j. 27 Co 360/2008-266

odvolací soud

Okresního soudu ve Žďáru nad Sázavou

č. j. 9 C 80/2007-214

Krajského soudu v Brně

č. j. KSBR 27INS4415/2009-A-8

odvolacímu soudu

§ 265 zákona č. 182/2006 Sb.

Krajským soudem v Brně

sp. zn. B 940

sp. zn. F 12502/2002

F 13943/2002

B 940

sp. zn. F 21544/2002

B 940

soudu prvního stupně

§ 80 písm. c/ zákona č. 99/1963 Sb.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 30 Cdo 2027/2008

odvolací soud

§ 204 odst. 6 zákona č. 513/1991 Sb.

Krajského soudu v Brně

sp. zn. F 21544/2002

B 940

§ 183 obch. zák.

soud prvního stupně

§ 193 obch. zák.

odvolací soud

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a/ a b/ o. s. ř.

§ 193 odst. 2 obch. zák.

odvolací soud

Krajským soudem v Brně

soudem prvního stupně

odvolací soud

soudem prvního stupně

Odvolací soud

soudu prvního stupně

Nejvyššího soudu

sp. zn. 2 Cdon 1690/97

Nejvyššího soudu

sp. zn. 30 Cdo 3473/2007

Nejvyššího soudu

odvolacího soudu

§ 204 odst. 6 obch. zák.

§ 183 obch. zák.

§ 183 obch. zák.

odvolacího soudu

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 611/2005

soud prvního stupně

§ 193 obch. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Odo 159/2002

§ 196a obch. zák.

§ 193 obch. zák.

§ 193 obch. zák.

§ 237 odst. 1 písm. a/ o. s. ř.

odvolací soud

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Odo 224/2001

odvolací soud

soudem prvního stupně

dovolací soud

§ 120 odst. 2 o. s. ř.

§ 205a odst. 1 obch. zák.

§ 205a odst. 2 o. s. ř.

odvolací soud

§ 212a odst. 3 o. s. ř.

odvolací soud

okresního soudu

§ 226 odst. 2 o. s. ř.

Vrchní soud v Olomouci

č. j. 5 Cmo 122/2007-164

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Cdo 1934/2009

§ 204 odst. 6 obch. zák.

§ 183 obch. zák.

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 231 odst. 1 insolvenčního zákona

§ 193 obch. zák.

Nejvyšší soud

sp. zn. 29 Cdo 3223/2010

§ 193 odst. 2 obch. zák.

odvolacím soudem

Nejvyšší soud

§ 243b odst. 2 věty první o. s. ř.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 21. listopadu 2012 o dovolání obviněného P. O., proti rozsudku Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 9. 2. 2012, sp. zn. 4 To 899/2011, jako odvolacího soudu v trestní věci vedené u Okresního soudu v Českých Budějovicích pod sp. zn. 8 T 66/2010, t a k t o :

Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. se dovolání obviněného P. O. o d m í t á .

O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem Okresního soudu v Českých Budějovicích ze dne 11. 5. 2011, sp. zn. 8 T 66/2010, byl obviněný P. O. uznán vinným trestným činem podvodu podle § 250 odst. 1, odst. 3 písm. b ) trestního zákona č. 140/1961 Sb., účinného do 31. 12. 2009 ( nadále „ tr. zák. “ ), a odsouzen podle § 250 odst. 3 tr. zák. k trestu odnětí svobody v trvání třiceti šesti měsíců, pro jehož výkon byl podle § 39a odst. 2 písm. c ) tr. zák. zařazen do věznice s ostrahou. Podle § 49 odst. 1 tr. zák. mu byl uložen trest zákazu činnosti spočívající v zákazu provozování ohlašovací volné živnosti v oboru činnosti Zprostředkování obchodu – porcelánovými, sklenářskými a keramickými výrobky – nábytkem, podlahovými krytinami, bytovým textilem, a zákazu výkonu funkce člena statutárního orgánu obchodních společností a družstev na tři roky. V dalším byli podle § 229 odst. 1 tr. ř. ve výroku rozsudku jmenovaní poškození odkázáni s nároky na náhradu škody na řízení ve věcech občanskoprávních.

Rozsudek soudu prvního stupně napadl obviněný odvoláním směřujícím proti výroku o vině i trestu. Z podnětu tohoto odvolání byl rozsudkem Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 9. 2. 2012, sp. zn. 4 To 899/2011, podle § 258 odst. 1 písm. b ) d ), f ) tr. ř. rozsudek soudu prvního stupně v celém rozsahu zrušen. Podle § 259 odst. 3 tr. ř. bylo znovu rozhodnuto tak, že obviněný byl uznán vinným trestným činem podvodu podle § 250 odst. 1, 2 tr. zák. a odsouzen podle § 250 odst. 2 tr. zák. k trestu odnětí svobody v trvání dvanácti měsíců, pro jehož výkon byl podle § 39a odst. 2 písm. b ) tr. zák. zařazen do věznice s dozorem. Podle § 49 odst. 1 tr. zák. mu byl uložen taktéž trest zákazu činnosti spočívající v zákazu provozování ohlašovací volné živnosti v oboru činnosti Zprostředkování obchodu – porcelánovými, sklenářskými a keramickými výrobky – nábytkem, podlahovými krytinami, bytovým textilem, a zákazu výkonu funkce člena statutárního orgánu obchodních společností a družstev, a to na dva roky.

Podle skutkových zjištění odvolacího soudu se obviněný výše uvedeného trestného činu dopustil tím, že

v Č. B. a jinde jako osoba samostatně výdělečně činná podnikající pod obchodním jménem P. O., s místem podnikání O., P., jako objednavatel stavebních prací a přepravy zboží přesto, že si byl vědom své nepříznivé finanční situace, rozsahu a výše svých splatných závazků, reálných výdělkových poměrů a již existujících finančních závazků vyplývajících z vydaných exekučních rozhodnutí, tedy i při vědomí nemožnosti hradit další závazky v úmyslu získat neoprávněný majetkový prospěch

1 ) dne 30. 10. 2008 na základě objednávky objednal u společnosti Sklenářství ALFAGLASS, s. r. o., se sídlem P., H., zastoupené jednatelem T. Z., výrobu a montáž sprchové zástěny, která měla sloužit jako předváděcí verze vzorového hotelového pokoje, když ve dnech 3. až 4. 11. 2008 byla provedena montáž sprchové zástěny, přičemž na základě příslibu objednatele mělo dojít dne 10. 11. 2008 na základě kalkulačního listu k uhrazení díla v celkové hodnotě 102.518,50 Kč s DPH, přičemž v dohodnutém termínu zakázka uhrazena nebyla, a to ani následně přes několikeré urgence, čímž způsobil obchodní společnosti Sklenářství ALFAGLASS, s. r. o., se sídlem P., H., škodu ve výši nejméně 102.518,50 Kč,

2 ) dne 25. 11. 2008 na základě objednávky objednal u osoby samostatně výdělečně činné podnikající pod obchodním jménem D. E., s místem podnikání N., K., dvě přepravy zboží ze Š. - města S. do České republiky do obce H. u Z., a to konkrétně

- ve dnech 25. 11. 2008 až 26. 11. 2008 byla uskutečněna přeprava vozidlem tov. zn. Mercedes Sprinter, kdy na základě provedených přeprav v souladu s ujednáním o výši sjednané úplaty došlo k vyfakturování přepravného, na základě faktury ze dne 26. 11. 2008 s datem splatnosti dne 26. 12. 2008 znějící na částku 30.940,- Kč,
- ve dnech 3. 12. 2008 až 5. 12. 2008 byla uskutečněna přeprava vozidlem tov. zn. VW Crafter, kdy na základě provedených přeprav v souladu s ujednáním o výši sjednané úplaty došlo k vyfakturování přepravného, na základě faktury ze dne 5. 12. 2008 s datem splatnosti dne 4. 1. 2009 znějící na částku 30.940,- Kč,

přičemž žádnou fakturu v termínu splatnosti ani následně neuhradil, a to přes opakované urgence, čímž způsobil D. E., N., K., škodu ve výši 61.880,- Kč.

Naproti tomu byl podle § 226 písm. b ) tr. ř. zproštěn obžaloby pro skutek, v němž byl spatřován dílčí útok trestného činu podvodu podle § 250 tr. zák. [původně uvedený pod bodem 3 ) výroku o vině v rozsudku soudu prvního stupně], neboť v žalobním návrhu uvedený skutek není trestným činem.

V dalším bylo rozhodnuto o odkázání označených poškozených s nárokem na náhradu škody na řízení ve věcech občanskoprávních.

Obviněný podal proti rozsudku Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 9. 2. 2012, sp. zn. 4 To 899/2011, prostřednictvím obhájce v zákonné lhůtě dovolání směřující proti výroku o vině i trestu. Odkázal v něm na dovolací důvod uvedený v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. a namítl, že napadený rozsudek spočívá na nesprávném právním posouzení skutku. Obviněný v podstatě opakoval své námitky uplatněné již během předchozího řízení, kterými zpochybňoval skutkové závěry soudů spočívající v tom, že v době, kdy si byl vědom své nepříznivé finanční situace a nemožnosti hradit své závazky, si objednal tři, resp. dvě konkrétní práce. Podle jeho tvrzení se tato výchozí premisa nezakládá na pravdě, neboť obžaloba nedisponovala žádnými důkazy, že by neměl dostatek finančních prostředků. V této souvislosti poukázal na to, že od svědka Ing. J. K. obdržel v hotovosti 900.000,- Kč, přičemž tato částka sama převyšuje v rozsudku popsanou škodu. Nadto svědek Ing. arch. I. N. potvrdil, že v hotovosti ve prospěch obviněného přijal dvakrát 150.000,- Kč, z toho 100.000,- Kč odeslala jeho žena jménem obviněného svědkovi J. D. Dovolatel měl proto za nesporné, že po provedení této platby spravoval Ing. arch. I. N. částku 200.000,- Kč patřící dovolateli. Poukázal rovněž na listinné důkazy od společností Yasawa Investment, s. r. o., Vesna Interiors, s. r. o., a společnosti Lom Skalka, s. r. o., které měly vypovídat o jeho platební schopnosti. Tyto důkazy však soudy zcela ignorovaly.

Obviněný dále poukázal na pochybení soudů při hodnocení jeho závazku vůči společnosti Sklenářství ALFAGLASS, s. r. o. Zdůraznil, že skleněná zástěna dodaná touto společností byla nefunkční. Popřel pravdivost tvrzení zástupců této společnosti, že vady díla byly způsobeny extrémní krátkostí dodacích termínů, a odkázal na svědecké výpovědi svědka J. K. a Ing. arch. I.N., kteří měli potvrdit, že není pravdou, že se společnost o zakázce dozvěděla až krátce před dodacím termínem. Připomenul, že dílo nebylo převzato a ani nebylo dodavatelem fakturováno. Závěr odvolacího soudu, že obviněnému vznikla povinnost dílo zaplatit, aniž bylo fakturováno, nemá oporu v právních předpisech upravujících obchodní styk, neboť právě faktura udává termín splatnosti, když kalkulační list není fakturou ani daňovým dokladem. Na základě zaužívaných obchodních zvyklostí potom vyvozoval, že poškozená společnost obviněnému dosud provedení díla nenaúčtovala.

Obviněný popřel i správnost skutkových zjištění pod bodem 2 ) napadeného rozsudku a opakoval, že část pohledávky poškozeného D. E. ve výši 30.000,- Kč již uhradil, protože se nejednalo o doplatek za hodnotu dopravovaného zboží, jelikož ta byla podstatně vyšší, a proto je pravděpodobnější verze obviněného, že se ve skutečnosti jednalo o částečnou úhradu platby za dopravu vůči tomuto poškozenému. Zbytkový závazek ve výši 31.880,- Kč vůči poškozenému D. E. obviněný uznává.

Dovolatel uzavřel, že podvodu se nelze dopustit prostým neuhrazením faktury. Ustálená judikatura vyžaduje, aby se pachatel dopustil takového jednání v situaci, kdy si již při objednání plnění musí být vědom, že není schopen dostát svým platebním závazkům. To však prokazatelně nebyl jeho případ.

Zpochybnil rovněž správnost závěrů nižších soudů při ukládání trestu, pakliže konstatovaly, že se předmětného jednání dopustil ve zkušební době předchozího podmíněného odsouzení. Poukazoval na skutečnost, že rozsudek Okresního soudu v Přerově byl „ vynesen “ dne 27. 1. 2009 a následně zrušen v rámci ukládání souhrnného trestu rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 22. 9. 2009, zatímco vytýkaného jednání se měl dopustit v září a listopadu 2008.

Obviněný navrhl, aby Nejvyšší soud napadený rozsudek v celém rozsahu zrušil a aby přikázal ve věci znovu jednat a rozhodnout.

Státní zástupkyně Nejvyššího státního zastupitelství po stručné rekapitulaci dosavadního řízení konstatovala, že skutkové námitky pod deklarovaný dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. nelze podřadit. Uplatněnému dovolacímu důvodu proto vyhovuje pouze námitka obviněného o nesprávném posouzení jeho jednání jako spáchaného v době podmíněného odsouzení za předchozí trestnou činnost. Z odůvodnění rozsudků soudů vyplývá, že trestné činnosti v projednávané věci se obviněný dopustil v době mezi vyhlášením rozsudku Okresního soudu v Přerově sp. zn. 2 T 140/2006 dne 31. 1. 2008 a dnem 27. 1. 2009, kdy tento rozsudek nabyl právní moci, aniž by začala běžet zkušební doba uložená zmíněným rozsudkem. Takový případ nelze posoudit ani jako recidivu a ani jako souběh. Toto pochybení však nemělo další vliv na druh a výši uloženého trestu, neboť soud uložil trest samostatný, přičemž při úvaze o druhu a výši trestu přihlédl k předchozí trestné činnosti obviněného. Trest se za takových okolností jeví přiměřeným. Je zcela zřejmé, že projednání dovolání by proto nemohlo zásadně ovlivnit postavení obviněného a otázka, která má být z podnětu dovolání řešena, není po právní stránce zásadního významu, a proto státní zástupkyně navrhla dovolání odmítnout podle § 265i odst. 1 písm. f ) tr. ř.

Nejvyšší soud jako soud dovolací zjistil, že dovolání je podle § 265a tr. ř. přípustné, že je podala včas oprávněná osoba a splňuje náležitosti obsahu dovolání ve smyslu § 265f odst. 1 tr. ř. Shledal však, že dovolání obviněného je zjevně neopodstatněné.

Podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. lze dovolání podat, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Výklad tohoto ustanovení v kontextu dalších důvodů dovolání obsažených v ustanovení § 265b tr. ř. standardně vychází z úvahy, že dovolání je opravným prostředkem mimořádným a odpovídají tomu i zákonem stanovené podmínky rozhodování o něm. Dovolání je zákonem určeno k nápravě procesních a právních vad rozhodnutí vymezených v § 265a tr. ř., není ( a ani nemůže být ) další instancí přezkoumávající skutkový stav v celé šíři. Procesně právní úprava řízení před soudem prvního stupně a posléze před soudem odvolacím poskytuje dostatečný prostor k tomu, aby se skutkovou stránkou věci nemusel ( a vzhledem k právní úpravě rozhodování o dovolání ani neměl ) zabývat Nejvyšší soud v řízení o dovolání.

Z dikce citovaného ustanovení tedy plyne, že ve vztahu ke zjištěnému skutku je možné dovoláním vytýkat výlučně vady právní. Jak již bylo uvedeno, zpochybnění správnosti skutkových zjištění nelze zahrnout do zákonem vymezeného okruhu dovolacích důvodů podle § 265b tr. ř., proto je též dovolací soud vázán skutkovými zjištěními soudu prvního stupně, event. soudu odvolacího, a těmito soudy zjištěný skutkový stav je pro něj východiskem pro posouzení skutku z hlediska hmotného práva.

V mezích uplatněného dovolacího důvodu lze namítat, že skutek, jak byl soudem zjištěn, byl nesprávně právně kvalifikován jako trestný čin, ačkoliv o trestný čin nejde nebo jde o jiný trestný čin, než kterým byl obviněný uznán vinným. Na podkladě tohoto dovolacího důvodu nelze proto přezkoumávat a hodnotit správnost a úplnost skutkových zjištění, na nichž je napadené rozhodnutí založeno, ani prověřovat úplnost provedeného dokazování a správnost hodnocení důkazů ve smyslu ustanovení § 2 odst. 5, 6 tr. ř., poněvadž tato činnost soudu spočívá v aplikaci ustanovení procesních, nikoliv hmotně právních. Vedle vad, které se týkají právního posouzení skutku, lze vytýkat též „ jiné nesprávné hmotně právní posouzení “. Rozumí se jím zhodnocení otázky, která nespočívá přímo v právní kvalifikaci skutku, ale v právním posouzení jiné skutkové okolnosti mající význam z hlediska hmotného práva.

Současně platí, že obsah konkrétně uplatněných námitek, o něž se opírá existence určitého dovolacího důvodu, musí věcně odpovídat zákonnému vymezení takového dovolacího důvodu podle § 265b tr. ř., přičemž nestačí jen formální odkaz na příslušné ustanovení obsahující některý z dovolacích důvodů.

Z obsahu podaného dovolání vyplývá, že obviněný deklarovaný dovolací důvod relevantně uplatnil námitkou, že soudy zjištěný skutek byl chybně právně kvalifikován jako trestný čin podvodu podle § 205 odst. 1, odst. 2 tr. zák., ačkoliv se tento a ani žádný jiný trestný čin nejedená. Naopak v těch částech dovolání, ve kterých zpochybňoval existenci své platební neschopnosti a nesouhlasil se závěry soudů, že platba 30.000,- Kč ve skutečnosti nebyla částečnou úhradou pohledávky poškozeného D. E., nýbrž splátkou jiného dluhu, se obviněný domáhal primárně změny skutkových zjištění, které učinil soud nalézací a z nichž potom vycházel i soud odvolací. Takové výhrady předmětem dovolání učinit nelze.

Nejvyšší soud sice již v minulosti opakovaně připustil, že se zásada, s níž dovolací soud přistupuje k hodnocení skutkových námitek, nemusí uplatnit bezvýhradně, a to v případě zjištění, kdy nesprávná realizace důkazního řízení má za následek porušení základních práv a svobod ve smyslu dotčení zásadních požadavků spravedlivého procesu. Podle některých rozhodnutí Ústavního soudu se rozhodování o mimořádném opravném prostředku nemůže ocitnout mimo rámec ochrany základních práv jednotlivce a tato ústavně garantovaná práva musí být respektována ( a chráněna ) též v řízení o všech opravných prostředcích ( k tomu viz př. nález Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 125/04, I. ÚS 55/04, I. ÚS 554/04 ). Ústavní soud také vymezil zobecňující podmínky, za jejichž splnění má nesprávná realizace důkazního řízení za následek porušení základních práv a svobod ve smyslu dotčení postulátů spravedlivého procesu. Podle Ústavního soudu tak lze vyčlenit případy důkazů opomenutých, případy důkazů získaných, a tudíž posléze i použitých v rozporu s procesními předpisy a konečně případy svévolného hodnocení důkazů provedeného bez jakéhokoliv akceptovatelného racionálního logického základu ( k tomu např. nálezy Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 177/04, IV. ÚS 570/03 aj. ). Pochybení podřaditelná pod výše zmíněné vady v projednávané věci dovolací soud neshledal.

Nalézací soud ( a potažmo ve shodě s ním i soud odvolací ) při konstatování platební neschopnosti obviněného v období měsíce listopadu až prosince 2008, kam spadá splatnost pohledávek popsaných pod bodem 1 ) i 2 ) výroku o vině napadeného rozsudku, vyšel ( viz str. 10 rozsudku nalézacího soudu ) z protokolu francouzské policie ze dne 23. 9. 2008 sepsaného po přepadení obviněného ve F., sdělení Banko Popolare Česká republika, a. s., ke stavu účtu obviněného vedeného touto bankou, sdělení České spořitelny, a. s., ke stavu účtu majitelky K. M., včetně pohybů na tomto účtu za období 1. 10. 2008 – 4. 5. 2009, sdělení České spořitelny, a. s., ze dne 10. 3. 2011, ze kterého je zjištěno, že na účtu majitelky K. M., který užíval obviněný, byl ke dnům 30. 10. 2008, 25. 11. 2008 a 26. 1. 2009, kdy byly uzavřeny předmětné smlouvy, vykazován nulový zůstatek, sdělení Finančního úřadu pro P. ohledně daňového řízení včetně daňových přiznáních k DPH a dani z příjmu fyzických osob, protokolu Finančního úřadu pro P. ze dne 18. 11. 2009, daňového přiznání obviněného za zdaňovací období 2008, 2007, 2006, peněžního deníku za rok 2005, knihy závazků za rok 2005, knihy pohledávek za rok 2005, peněžního deníku za rok 2004, knihy závazků za rok 2004, knihy pohledávek za rok 2004, peněžního deníku za rok 2003, knihy závazků za rok 2003, knihy pohledávek za rok 2003, sdělení společnosti Lom Skalka, s. r. o., Vesna Interiors, s. r. o., a Yasawa Investment, s. r. o., k podnikatelské aktivitě obviněného, přehledu exekučních rozhodnutí vedených na obviněného a výpisu ze živnostenského rejstříku obviněného.

Nalézací soud tak konstatoval, že na dovolatele byly vedeny exekuce ve výši přesahující 3.000.000,- Kč ( str. 12 rozsudku ), přičemž sám obviněný přiznal, že to bylo přibližně ve výši 2.000.000,- Kč ( str. 10 rozsudku ). Toto zjištění má oporu v provedeném dokazování ( viz č. l. 497, 585 ). Naopak tvrzení svědka Ing. J. K., že obviněný P. O. obdržel v hotovosti částku 900.000,- Kč, nejprve popíral sám obviněný ( viz č. l. 591 ) a navíc se nepochybně jednalo o dobu až po splatnosti minimálně první z obou předmětných pohledávek, když navíc tato částka ani nepokrývá další splatné dluhy obviněného. Ani z daňových přiznání za roky 2007 ( č. l. 95 - 100 ) a 2008 ( č. l. 89 - 94 ) nevyplývá, že by dovolatel generoval takový zisk, který by mu umožňoval svoje splatné závazky pokrýt. Proto i v případě připuštění pravdivosti tvrzení obhajoby, že Ing. arch. I. N. spravoval 200.000,- Kč z majetku obviněného, nelze tyto prostředky považovat za dostatečné na uhrazení pohledávek poškozených Sklenářství ALFAGLASS, s. r. o., a D. E., když je zřejmé, že dovolatel měl povinnost přednostně splácet dříve splatné pohledávky, který značně převyšovaly jeho aktiva. Obdobně ani listinné důkazy ( č. l. 683 – 686 ) v podobě vyjádření společností Lom Skalka, s. r. o., Vesna Interiors, s. r. o., a Yasawa Investment, s. r. o., nelze interpretovat tak jednoznačně ve prospěch obviněného, jak to činí obhajoba, když je zřejmé, že údaje na těchto listinách jednak pouze částečně zahrnují rozhodné období pro splatnost předmětných pohledávek, a jednak se nejednalo pouze o finanční prostředky obviněného, ale např. v případě nákupu pryskyřicových desek ( ze kterých mělo vzejít dovolateli pojistné plnění ve výši 3,5 milionů korun ) ve skutečnosti finanční prostředky poskytla posledně jmenovaná společnost a tudíž se fakticky jednalo ( alespoň z části ) o pohledávku této společnosti za obviněným. Nadto údaje uváděné v těchto dokumentech nemají dostatečnou vypovídací hodnotu, když z podaných daňových přiznání například za rok 2008 vyplývá, že obviněný měl zisk pouze ve výši 413.107,- Kč, což jistě na úhradu všech jeho splatných dluhů a zároveň na hrazení všech jeho životních potřeb nemohlo stačit.

O neschopnosti obviněného splácet i své starší, a tudíž přednostní, pohledávky nakonec svědčí i samotný fakt, že pro svoje poněkud neprůhledně vedené podnikání používal učet svědkyně K. M., resp. velkou část finančních transferů realizoval v hotovosti [ačkoliv to odporuje ustanovením zákona č. 254/2004 Sb., o omezení plateb v hotovosti a o změně zákona č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků, ve znění pozdějších předpisů, který ve znění platném v inkriminované době stanovil v ustanoveních § 3 odst. 1 písm. a ), § 4 odst. 1 citovaného zákona mezi osobami s místem trvalého pobytu nebo sídlem na území České republiky poskytovateli platby povinnost provést platbu bezhotovostně, pokud její výše překračovala částku 15 000 EUR].

Nelze proto tvrdit, že by soudy „ zásadním způsobem dezinterpretovaly finanční situaci obviněného “, jak uváděl dovolatel. Naopak je akceptovatelný závěr odvolacího soudu, který se ohledně tohoto výchozího a zásadního skutkového zjištění ztotožnil se závěrem soudu prvního stupně konstatováním, že obviněný se z platební neschopnosti usvědčil v podstatě sám, když argumentoval, že nemohl poškozené společnosti Sklenářství ALFAGLASS, s. r. o., zaplatit, protože mu nezaplatil investor ( viz str. 6 rozsudku odvolacího soudu ).

Obdobně ani ohledně skutku popsaného pod bodem 2 ) výroku o vině nemá zjištění o tom, že dovolatelem zmiňovaná částka 30.000,- Kč byla částečnou úhradou pohledávky obviněného vůči poškozenému, a nikoliv doplatkem za hodnotu dopravovaného zboží, oporu v provedeném dokazování ( k tomu viz podrobná argumentace nalézacího soudu na str. 12 rozsudku ).

Nejvyšší soud proto považuje skutková zjištění učiněná nalézacím soudem a posléze doplněná soudem odvolacím za správná a nevykazující taková pochybení, která by bylo možné označit za extrémně rozporná se zajištěnými důkazy, k čemuž by mohlo dojít v důsledku hodnocení důkazů, provedeného bez jakéhokoliv akceptovatelného racionálního logického základu, či v důsledku opomenutí některých důležitých důkazů, resp. užitím důkazů získaných v rozporu s procesními předpisy.

Žádné nedostatky však nebyly zjištěny ani v právním posouzení skutkových zjištění popsaných pod body 1 ) a 2 ) výroku o vině napadeného rozsudku odvolacího soudu. Trestného činu podvodu podle § 250 odst. 1, 2 tr. zák. se dopustí, kdo ke škodě cizího majetku sebe nebo jiného obohatí tím, že uvede někoho v omyl, využije něčího omylu nebo zamlčí podstatné skutečnosti, a způsobí tak na cizím majetku škodu nikoli malou. Škodou nikoli malou se rozumí škoda dosahující částky nejméně 25 000 Kč ( § 89 odst. 11 tr. zák. ). Podle právních závěrů nalézacího soudu se trestného činu podvodu podle § 250 odst. 1, 2 tr. zák. obviněný dopustil v alternativě, že ke škodě cizího majetku sebe obohatil tím, že uvedl někoho v omyl a způsobil takovým činem škodu nikoli malou.

Objektem tohoto trestného činu je majetek, resp. ochrana majetkových práv. Objektivní stránku trestného činu podvodu, jak již bylo uvedeno, představuje mimo jiné i takové jednání pachatele, kterým uvede jiného v omyl. Uvedení v omyl je jednání, jímž pachatel předstírá okolnosti, které nejsou v souladu se skutečným stavem věci. Může být spácháno konáním, opomenutím i konkludentním jednáním. Omyl je rozpor mezi představou poškozeného a skutečností, přičemž o omyl na straně poškozeného jde i tehdy, když nemá o důležité okolnosti žádnou představu nebo se domnívá, že se nemá čeho obávat, byť objektivně je tomu zcela naopak. Naplnění skutkové podstaty trestného činu podvodu předpokládá existenci příčinné souvislosti mezi omylem určité osoby a jí učiněnou majetkovou dispozicí a dále příčinnou souvislost mezi touto dispozicí na jedné straně a škodou na cizím majetku a obohacením pachatele nebo jiné osoby na straně druhé. Na podvodu mohou být zainteresovány celkem čtyři osoby : pachatel, osoba jednající v omylu, osoba poškozená a osoba obohacená. Kromě pachatele může jít u ostatních osob také o právnické osoby. Má-li být trestný čin podvodu spáchán s využitím omylu právnické osoby, musí jednat v omylu fyzická osoba, která je nebo by byla v dané věci oprávněna učinit příslušný právní úkon spojený s majetkovou dispozicí jménem právnické osoby nebo v jejím zastoupení ( k tomu č. 5/2002-I. Sb. rozh. tr. ).

Po subjektivní stránce se vyžaduje zavinění úmyslné, které musí zahrnovat všechny znaky objektivní stránky trestného činu, tj. jednání, následek i příčinný vztah mezi jednáním a následkem. Trestný čin je spáchán úmyslně, jestliže pachatel chtěl způsobem v trestním zákoně uvedeným porušit nebo ohrozit zájem chráněný tímto zákonem – úmysl přímý [§ 4 písm. a ) tr. zák.], nebo věděl, že svým jednáním může takové porušení nebo ohrožení způsobit, a pro případ, že je způsobí, byl s tím srozuměn – úmysl nepřímý, eventuální [§ 4 písm. b ) tr. zák.].

Obviněný tvrdil, že se nejedná o trestný čin podvodu, protože v jeho jednání nelze spatřovat úmysl obohatit se ke škodě cizího majetku uvedením někoho v omyl. Konkrétně namítl, že mu obchodní společnost Sklenářství ALFAGLASS, s. r. o., nevystavila ani řádnou fakturu, tudíž mu nevznikla povinnost zaplatit jí za dílo, a že podvodu se nelze dopustit prostým neuhrazením faktury.

Z hlediska napadeného rozsudku a obsahu dovolání klíčovou spornou otázkou tedy je, zda lze na základě učiněných skutkových zjištění dovodit naplnění subjektivní stránky trestného činu podvodu podle § 250 odst. 1, 2 tr zák. Závěr o zavinění pachatele, který je závěrem právním, musí být vždy prokázán výsledky provedeného dokazování a musí mít oporu ve skutkových zjištěních vyjádřených v tzv. skutkové větě výroku o vině rozsudku. V konkrétním případě jde tedy o to, zda bylo prokázáno a zda soudy ve svých skutkových zjištěních přesvědčivě vyjádřily, že obviněný již v době objednání díla a přepravy zboží jednal v úmyslu provedené dílo a uskutečněnou přepravu neuhradit vůbec nebo je neuhradit ve smluvené lhůtě, nebo jednal alespoň s vědomím, že zboží ( službu ) nebude moci ( minimálně ve smluvené lhůtě ) zaplatit a že tím uvádí zhotovitele a dopravce v omyl, aby se ke škodě jejich majetku obohatil.

V posuzovaném případě nalézací soud zjistil ( a odvolací soud potvrdil ), že obviněný přestože věděl, že nemá dostatek finančních prostředků, neboť na svých účtech ani na účtu svědkyně K. M., který tehdy užíval pro své podnikatelské aktivity, měl v podstatě nulové částky, zatímco na něho byly vedeny exekuce ve výši 2 až 3 miliony korun, objednal od společnosti Sklenářství ALFAGLASS, s. r. o., výrobu a montáž sprchové zástěny a od poškozeného D. E. ve dvou případech přepravu zboží ze Š. Toto však nezaplatil, ani když byl dodavateli opakovaně upomínán.

Takové jednání je třeba označit za podvodné. Podvodné jednání obviněného spočívalo v tom, že objednal výrobu a montáž díla a přepravu zboží se závazkem řádně uhradit cenu tohoto díla a služby ( vyvolal tak v poškozených představu, že jim zboží a služby ve sjednané lhůtě uhradí ), ač tento závazek nebyl s ohledem na jeho finanční situaci reálně splnitelný, protože obviněný si za popsaného skutkového stavu musel být již v době odebírání zboží a služeb vědom toho a současně srozuměn s tím, že kupní cenu, resp. cenu služeb, nebude moci ( minimálně ve smluvené lhůtě ) zaplatit, a že tím uvádí poškozené v omyl, aby se ke škodě jejich majetku obohatil. Jen pro úplnost není od věci poznamenat, že pokud by tak učinil, musel by nutně poškodit jiného věřitele, protože na uhrazení všech splatných pohledávek finanční prostředky zcela jistě neměl.

Zjištěné skutkové okolnosti současně odůvodňují správnost právního závěru nalézacího soudu o naplnění subjektivní stránky trestného činu podvodu, konkrétně zavinění obviněného ve formě minimálně úmyslu eventuálního podle § 4 písm. b ) tr. zák.

Dále nemohla obstát ani argumentace dovolatele ohledně bodu 1 ) výroku o vině napadeného rozsudku, když namítal, že dílo provedené poškozenou společností bylo nekvalitní a vlastně nebylo ani nikdy převzato, tudíž mu nemohla vniknout povinnost je uhradit. Z provedených důkazů jasně vyplývá, že obviněný výrobu a montáž sprchové zástěny prokazatelně objednal, přičemž je nepravděpodobné ( jak poznamenal nalézací soud na str. 11 rozsudku ), aby tak učinil bez dohody o ceně. Dílo mělo být provedeno v extrémně krátké lhůtě, neboť je dovolatel potřeboval předvést na prezentaci pro výběrové řízení na dodávku většího počtu těchto zařízení do rekonstruovaného hotelu. Není od věci poznamenat, že k předání díla se osobně nedostavil z vlastního rozhodnutí a místo sebe poslal osobu, která nebyla oprávněna se k němu jakkoliv relevantně vyjádřit a cokoliv relevantně činit. Bez významu přitom jistě není, že obviněný zakázku od investora získal, tedy dílo v podstatě svůj účel splnilo.

Jestliže se obviněný domníval, že dílo má vady, mohl je vytknout v rámci běžného reklamačního řízení, případně uplatnit slevu z ceny. Přitom je významné, že na základě § 548 odst. 1 zák. č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník ( dále jen obchodní zákoník ), mu povinnost zaplatit vznikla, pokud smlouva nestanovila něco jiného, již samotným provedením díla zhotovitelem. Povinnost provedení díla je podle § 555 obchodního zákoníku splněna, když zhotovitel umožní objednateli nakládat s předmětem díla, což se nepochybně stalo nejpozději realizací zamýšlené prezentace dne 4. 11. 2008. Není rovněž od věci poznamenat, že obchodní zákoník pro případy, kdy není smluvně stanoveno místo předání, za takové místo prohlašuje primárně místo, kde se mělo dílo provádět – § 554 odst. 3 obchodního zákoníku ( což bylo místo, kam se zástupce zhotovitele za účelem podepsání předávacího protokolu dostavil ), nebo subsidiárně podle § 554 odst. 4 obchodního zákoníku sídlo zhotovitele, tedy sídlo poškozené společnosti. Jestliže se zhotovitel dostavil do místa, kde bylo dílo zhotovováno, splnil svoji povinnost součinnosti a nelze mu klást za vinu, že k protokolárnímu předání díla nedošlo. Naopak obviněný tím, že v podstatě neposkytl zhotoviteli díla součinnost při předávání díla, se nepochybně sám dostal do prodlení podle § 370 označeného zákona.

Nelze proto akceptovat obranu dovolatele, že pohledávka dosud není splatná, protože dílo nebylo řádně převzato a vyfakturováno a že doklad považovaný společností Sklenářství ALFAGLASS, s. r. o., za fakturu všechny formální náležitosti faktury nemá. Rovněž nelze k tíži zhotovitele přičítat, že investor na základě předchozí dohody s obviněným započetl cenu tohoto předváděného díla do budoucí dodávky, a proto tuto jednotlivou sprchovou zástěnu nezaplatil. Bylo totiž nepochybně povinností dovolatele, aby s touto možností počítal, protože to byl vlastní účel, pro který se prezentace účastnil.

Je tak zřejmé, že obviněný nejenže měl povinnost zaplatit cenu zhotoviteli díla bez ohledu na to, zda dostal zaplaceno od investora, ale je rovněž nepochybné, že jeho neposkytování součinnosti při přebírání zakázky, jakož i další jeho kroky vůči poškozené obchodní společnosti ( viz údajné sjednání obchodního jednání, které se na místě udávaném obviněným vůbec neuskutečnilo ) svědčí o jeho minimálně nepřímém úmyslu za dílo nezaplatit již od samého počátku.

V případě jednání popsaného pod bodem 2 ) výroku o vině napadeného rozsudku je tento úmysl ještě o to markantnější za situace, kdy se obhajoba nyní dovolává ( rozdílně od výpovědi v hlavním líčení viz č. l. 591 ), že obviněnému společnost VHS zaplatila v hotovosti 900.000,- Kč, a tedy měl dostatek finančních prostředků. V takovém případě je totiž s podivem, proč pohledávku D. E. – alespoň v části kterou uznával – neuhradil. Vysvětlení, že obviněný se nacházel dlouhodobě v chronické platební neschopnosti, která mu nedovolovala hradit všechny splatné pohledávky, a v důsledku toho neměl ani v úmyslu předmětné pohledávky zaplatit, protože v opačném případě by nebyl schopen uspokojit jiné věřitele, neboť na úhradu všech splatných pohledávek neměl dost finančních prostředků, je proto naprosto logické.

Odvolací soud proto nepochybil, jestliže předmětné dílčí skutky ve shodě s právním závěrem nalézacího soudu kvalifikoval jako pokračující trestný čin podvodu podle § 250 odst. 1, odst. 2 tr. zák. V těchto souvislostech je třeba poznamenat, že soudy se správně vypořádaly i s otázkou časové působnosti trestního zákona a posoudily trestnost činu podle trestního zákona účinného v době jeho spáchání, neboť pozdější zákon, tj. zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, ve znění pozdějších předpisů, není pro obviněného příznivější ( § 16 odst. 1 tr. zák., shodně § 2 odst. 1 tr. zákoníku ).

Obviněný také vytkl, že soudy nesprávně konstatovaly, že se posuzovaného jednání dopustil ve zkušební době podmíněného odsouzení, ačkoliv je zjevné, že se ho dopustil předtím, než byl dne 27. 1. 2009 „ vynesen “ rozsudek Okresního soudu v Přerově, který byl následně zrušen rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 22. 9. 2009. Třebaže údaje obviněného nejsou zcela přesné a ani není jasné, čeho se ve skutečnosti dožadoval, soudy skutečně neučinily správný závěr, že se posuzovaného jednání dopustil ve zkušební době podmíněného odsouzení Okresním soudem v Přerově pod sp. zn. 2 T 140/2006.

Sledoval-li uplatněnými výhradami, že mu měl být uložen souhrnný trest, jde sice o námitku podřaditelnou pod důvod dovolání uvedený v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., ale jinak zjevně neopodstatněnou.

Odsuzující rozsudek Okresního soudu v Přerově pod sp. zn. 2 T 140/2006, na který obviněný odkazuje, byl vyhlášen dne 31. 1. 2008 a nabyl právní moci dne 27. 1. 2009. Tímto rozsudkem byl obviněný uznán vinným trestným činem podvodu podle § 250 odst. 1, odst. 3 písm. b ) tr. zák., jehož se dopustil v období měsíce října 2003, a odsouzen k trestu odnětí svobody na dva roky, jehož výkon byl podmíněně odložen na zkušební dobu dvou roků a šesti měsíců. Dalším rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 22. 9. 2009, sp. zn. 2 T 91/2008, ve spojení s rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 1. 12. 2009, sp. zn. 9 To 404/2009, byl obviněný uznán vinným pokusem trestného činu vydírání podle § 8 odst. 1, § 235 odst. 1, odst. 2 písm. d ) tr. zák., jehož se dopustil dvěma útoky v období od dubna do října 2007, a odsouzen podle § 235 odst. 2 tr. zák., § 35 odst. 2 tr. zák., § 37a tr. zák. k souhrnnému a společnému trestu odnětí svobody na dva roky a šest měsíců, pro jehož výkon byl zařazen do věznice s ostrahou, a dále též k trestu propadnutí věci. Současně byl zrušen výrok o trestu z rozsudku Okresního soudu v Přerově ze dne 31. 1. 2008, který nabyl právní moci dne 27. 1. 2009, jakož i všechna další rozhodnutí na tento výrok obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu. Dovolání obviněného proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 1. 12. 2009, sp. zn. 9 To 404/2009, bylo usnesením Nejvyššího soudu ze dne 28. 4. 2010, sp. zn. 3 Tdo 349/2010, podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. odmítnuto.

Z uvedené rekapitulace je evidentní, že zákonné podmínky pro uložení souhrnného trestu v nyní projednávané věci nebyly splněny, jak ostatně správně vyložil již soud prvního stupně. Na druhé straně je ovšem také jasné, že obviněný se nyní posuzovaného jednání dopustil v období mezi vyhlášením rozsudku Okresního soudu v Přerově sp. zn. 2 T 140/2006 dne 31. 1. 2008 a okamžikem, kdy nabyl právní moci dne 27. 1. 2009, což je případ, který nelze označit ani jako souběh a ani jako recidivu, jak správně poznamenala i státní zástupkyně Nejvyššího státního zastupitelství. Nejde-li o recidivu, pak z toho také plyne, že závěr soudů o tom, že se obviněný jednání dopustil ve zkušební době podmíněného odsouzení, není sice správný, ale z hlediska finálních úvah o druhu a výměře trestu není toto pochybení podle Nejvyššího soudu nijak podstatné.

Mínil-li totiž obviněný svými výtkami zpochybnit přiměřenost uloženého trestu odnětí svobody, je třeba připomenout, že námitky vůči druhu a výměře uloženého trestu odnětí svobody lze v dovolání úspěšně uplatnit jen v rámci zákonného důvodu uvedeného v ustanovení § 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř., který je v soustavě dovolacích důvodů § 265b odst. 1 tr. ř. v určitém ohledu dovolacím důvodem speciálním vůči důvodu uvedenému v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. Podle § 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř. lze ale dovolání podat, jestliže obviněnému byl uložen takový druh trestu, který zákon nepřipouští, nebo mu byl uložen trest ve výměře mimo trestní sazbu stanovenou v trestním zákoně na trestný čin, jímž byl uznán vinným. S odkazem na tento dovolací důvod musí dovolatel namítat, že byl buď uložen takový druh trestu, který zákon nepřipouští, nebo že byl uložen trest co do druhu přípustný, avšak mimo zákonnou trestní sazbu. Jiná pochybení spočívající v nesprávném druhu či výměře uloženého trestu, zejména nesprávné vyhodnocení kriterií uvedených v § 31 a § 34 tr. zák. a v důsledku toho uložení nepřiměřeného přísného ( nebo naopak mírného trestu ), nelze v dovolání vytýkat prostřednictvím tohoto ani jiného dovolacího důvodu. Trest, který byl obviněnému uložen, není ani druhem trestu, který zákon nepřipouští, ani mu nebyl uložen trest ve výměře mimo trestní sazbu ( která činí šest měsíců až tři roky ) stanovenou v trestním zákoně na trestný čin, jímž byl uznán vinným podle § 265b odst. 1 tr. ř. ( k tomu viz č. 22/2003 Sb. rozh. tr. ).

Dovolací soud pro úplnost poznamenává, že trest byl obviněnému i přes již konstatované pochybení soudů uložen s přihlédnutím k jeho dosavadnímu způsobu života ( i jeho předchozí trestné činnosti ), nelze přehlédnout, že se posuzovaného činu dopustil, jsa varován vyhlášením odsuzujícího rozsudku za jinou trestnou činnost téže povahy, a nelze jej tedy považovat za extrémně přísný a zjevně nespravedlivý.

Pakliže odvolací soud shledal, že obviněný svým jednáním naplnil zákonné znaky trestného činu podvodu podle § 250 odst. 1, odst. 2 tr. zák., řádně a přesvědčivě své právní závěry odůvodnil. Takovému rozhodnutí proto nelze vytýkat, že spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení ve smyslu důvodu dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. Nejvyšší soud tudíž zjevně neopodstatněné dovolání obviněného odmítl podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. Rozhodl tak v neveřejném zasedání za splnění podmínek § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Nejvyšší soud nerozhodoval o žádosti obviněného o odklad výkonu rozhodnutí, kterou učinil v textu dovolání; předsedkyně senátu soudu prvního stupně spis s příslušným návrhem nepředložila a předsedkyně senátu Nejvyššího soudu důvody pro případný postup podle § 265o odst. 1 tr. ř. ( a to i se zřetelem ke způsobu rozhodnutí o podaném dovolání ) neshledala.

P o u č e n í : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 21. listopadu 2012

 Předsedkyně senátu :JUDr. Věra Kůrková

Nejvyšší soud

Krajského soudu v Českých Budějovicích

sp. zn. 4 To 899/2011

odvolacího soudu

Okresního soudu v Českých Budějovicích

sp. zn. 8 T 66/2010

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Okresního soudu v Českých Budějovicích

sp. zn. 8 T 66/2010

účinného do 31. 12. 2009

§ 250 odst. 3 tr. zák.

§ 39a odst. 2 písm. c ) tr. zák.

§ 49 odst. 1 tr. zák.

§ 229 odst. 1 tr. ř.

soudu prvního stupně

Krajského soudu v Českých Budějovicích

sp. zn. 4 To 899/2011

§ 258 odst. 1 písm. b ) d ), f ) tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 259 odst. 3 tr. ř.

§ 250 odst. 1, 2 tr. zák.

§ 250 odst. 2 tr. zák.

§ 39a odst. 2 písm. b ) tr. zák.

§ 49 odst. 1 tr. zák.

odvolacího soudu

§ 226 písm. b ) tr. ř.

§ 250 tr. zák.

soudu prvního stupně

Krajského soudu v Českých Budějovicích

sp. zn. 4 To 899/2011

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

odvolacího soudu

Okresního soudu v Přerově

Obvodního soudu pro Prahu 1

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Okresního soudu v Přerově

sp. zn. 2 T 140/2006

§ 265i odst. 1 písm. f ) tr. ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265a tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b tr. ř.

§ 265a tr. ř.

soudem prvního stupně

soudem odvolacím

Nejvyšší soud

§ 265b tr. ř.

dovolací soud

soudu prvního stupně

soudu odvolacího

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

§ 265b tr. ř.

§ 205 odst. 1, odst. 2 tr. zák.

soud odvolací

Nejvyšší soud

dovolací soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 125/04

I. ÚS 55/04

I. ÚS 554/04

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 177/04

IV. ÚS 570/03

dovolací soud

soud odvolací

č. 254/2004 Sb.

č. 337/1992 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

soudem odvolacím

odvolacího soudu

§ 250 odst. 1, 2 tr. zák.

§ 89 odst. 11 tr. zák.

§ 250 odst. 1, 2 tr. zák.

§ 4 písm. a ) tr. zák.

§ 4 písm. b ) tr. zák.

§ 250 odst. 1, 2 tr zák.

odvolací soud

§ 4 písm. b ) tr. zák.

§ 548 odst. 1 zák. č. 513/1991 Sb.

§ 555 obchodního zákoníku

§ 554 odst. 3 obchodního zákoníku

§ 554 odst. 4 obchodního zákoníku

§ 370 označeného zákona

§ 250 odst. 1, odst. 2 tr. zák.

č. 40/2009 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 16 odst. 1 tr. zák.

§ 2 odst. 1 tr. zákoníku

Okresního soudu v Přerově

Obvodního soudu pro Prahu 1

Okresním soudem v Přerově

sp. zn. 2 T 140/2006

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Okresního soudu v Přerově

sp. zn. 2 T 140/2006

Obvodního soudu pro Prahu 1

sp. zn. 2 T 91/2008

Městského soudu v Praze

sp. zn. 9 To 404/2009

Okresního soudu v Přerově

Městského soudu v Praze

sp. zn. 9 To 404/2009

Nejvyššího soudu

sp. zn. 3 Tdo 349/2010

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

soud prvního stupně

Okresního soudu v Přerově

sp. zn. 2 T 140/2006

Nejvyššího soudu

§ 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř.

§ 31 a § 34 tr. zák.

§ 265b odst. 1 tr. ř.

odvolací soud

§ 250 odst. 1, odst. 2 tr. zák.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Nejvyšší soud

soudu prvního stupně

Nejvyššího soudu

§ 265o odst. 1 tr. ř.