U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Miroslavy Jirmanové a soudců JUDr. Ivany Zlatohlávkové a JUDr. Vladimíra Mikuška v exekuční věci oprávněného L. P., zastoupeného JUDr. Ivo Palkoskou, advokátem se sídlem v Kladně, Kleinerova 24, proti povinnému L. P., zastoupenému Mgr. Janem Kutějem, advokátem se sídlem v Praze 5, Preslova 1269/17, pro 10 000,- Kč, vedené u Okresního soudu v Kladně pod sp. zn. 17 Nc 5279/2007, o dovolání povinného proti usnesení Krajského soudu v Praze ze dne 17. 3. 2009, č. j. 31 Co 237/2008-170, takto :

Dovolání proti části výroku, jíž odvolací soud změnil usnesení soudu prvního stupně tak, že exekuce nařízená usnesením Okresního soudu v Kladně ze dne 12. 6. 2007, č. j. 17 Nc 5279/2007-6, se pro částku 2 500,- Kč nezastavuje, se zamítá; jinak se dovolání odmítá.

O d ů v o d n ě n í :

Okresní soud v Kladně usnesením ze dne 5. 3. 2008, č. j. 17 Nc 5279/2007-55, ve výroku I. zamítl návrh povinného na odklad exekuce, nařízené usnesením téhož soudu ze dne 12. 6. 2007, č. j. 17 Nc 5279/2007-6, k uspokojení pohledávky oprávněného ve výši 10 000,- Kč ( dlužné výživné za měsíce únor, březen, duben a květen 2007 ) a pro náklady exekuce, současně nařízenou exekuci do částky 2 500,- Kč ( výživné za únor 2007 ) zastavil ( výrok II. ) a návrh povinného, aby zastavil exekuci v celém rozsahu, zamítl ( výrok III. ).

Krajský soud napadeným rozhodnutím k odvolání obou účastníků usnesení soudu prvního stupně změnil ve výroku II. tak, že exekuce se pro částku 2 500,- Kč nezastavuje, v ostatních výrocích usnesení soudu prvního stupně potvrdil. Vyšel ze stejného zjištění jako soud prvního stupně, že vymáhaná částka představuje výživné za měsíce únor až květen 2007; na rozdíl od okresního soudu však dospěl k závěru, že částka 2 500,- Kč, zaplacená povinným dne 8. 1. 2007, nepředstavuje výživné na únor 2007, ale bylo jí uhrazeno výživné za leden 2007. K tomu dospěl na základě zjištění, že povinný po obdržení exekučního titulu ( 27. 11. 2006 ) začal počínaje měsícem prosincem 2006 platit zvýšené výživné 2 500,- Kč, přičemž takto zaplatil výživné za prosinec 2006 dne 11. 12. 2006 a za leden 2007 dne 8. 1. 2007. Že se nejedná o výživné na únor 2007, odvolací soud dovodil i z obsahů podání povinného založených ve spise, např. z odvolání proti usnesení o nařízení exekuce, z něhož plyne, že povinný považoval exekuční titul od 9. 2. 2007 na neúčinný, neboť se domníval, že se vztahuje na období nezletilosti oprávněného. Pokud jde o výživné za měsíce březen a duben 2007, dospěl shodně jako soud prvního stupně k závěru, že částka 5 000,- Kč, kterou povinný zaslal oprávněnému formou šeku spolu s dopisem ze dne 5. 2. 2007, představuje dar k jeho 18. narozeninám, nikoliv výživné. Současně dospěl k závěru, že povinný nezaplatil ani výživné za měsíc květen 2007, neboť zaslání finanční částky oprávněnému doporučeným dopisem z 29. 5. 2007, který však oprávněný odmítl převzít, soud za řádné splnění povinnosti nepovažoval a vysvětlil, že za řádné plnění dluhu je třeba považovat takové plnění, z něhož je zřejmé, že je plněn konkrétní dluh. Tak tomu však není v případě zaslání dopisu, neboť adresátovi není obsah zásilky znám. Vznesenou námitku podjatosti nepovažoval odvolací soud za důvodnou.

V dovolání, jehož přípustnost opírá o § 237 odst. 1 písm. a ), písm. c ) a odst. 3 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád ve znění pozdějších předpisů ( dále též jen „ o. s. ř. “ ), a z jehož obsahu je zřejmé, že směřuje proti té části výroku, jímž odvolací soud změnil usnesení soudu prvního stupně ve výroku II. a potvrdil výrok III. usnesení soudu prvního stupně, povinný namítá, že řízení je postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci a že rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci ( § 241a odst. 2 písm. a/ a b/ o. s. ř. ). Za vady řízení považuje především to, že ve věci rozhodovali vyloučení soudci a že došlo k porušení jeho procesních práv. Uvedl, že jednání před odvolacím soudem vzbuzuje pochybnosti o nepodjatosti soudu, upozornil na nepřátelský postoj odvolacího senátu vůči němu, když JUDr. Dýšková se vysmívala všemu, co řekl. Odvolací soud mu rovněž nedovolil zvolit si zástupce, ačkoliv o to v průběhu odvolacího jednání požádal. Dále nesouhlasí se závěrem odvolacího soudu, že částka, kterou oprávněnému poslal, byl dar k jeho narozeninám. V dopise ani na šeku uvedenou částku jako dar neoznačil, o dar se nemohlo jednat ani proto, že v dané době měl vůči oprávněnému právní povinnost platit výživné. Nesouhlasil ani se závěrem odvolacího soudu, že částka 2 500,- Kč představovala výživné za měsíc leden 2007. Jestliže má být výživné placeno do 15. dne v měsíci předem, je zřejmé, že tato platba představovala výživné na měsíc únor 2007. Výkladu termínu “platba výživného do každého 15. dne v měsíci předem “ přisuzuje zásadní právní význam, neboť ho soudy vykládaly rozdílně. Konečně nesouhlasil ani se závěrem odvolacího soudu o plnění zaslaném oprávněnému formou doporučeného dopisu. Uvedl, že zákon takový způsob platby nezakazuje. Syn mu přitom nesdělil, zda má nějaký účet, popř. u jakého peněžního ústavu. Připomněl, že oprávněný již formou dopisu plnění přijal - odvolacím soudem tvrzený dar 5 000,- Kč. Navrhl proto, aby dovolací soud usnesení odvolacího soudu zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení.

Dovolací soud projednal věc podle občanského soudního řádu ve znění účinném do 30. 6. 2009 ( Část první, bod II. Přechodná ustanovení, bod 12. zákona č. 7/2009 Sb. ).

Dovolání proti té části výroku usnesení, jíž odvolací soud změnil usnesení okresního soudu tak, že nařízená exekuce se pro částku 2 500,- Kč nezastavuje, je přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a ), § 238a odst. 1 písm. d ), odst. 2 o. s. ř., ve spojení s § 130 zákona č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti ( exekuční řád ) a o změně dalších zákonů, ve znění pozdějších předpisů ( dále též jen „ zákon č. 120/2001 Sb. “ ), není však důvodné.

Je-li dovolání přípustné, je dovolací soud povinen přihlédnout z úřední povinnosti ( § 242 odst. 3 věta druhá o. s. ř. ) i k vadám podle ustanovení § 229 odst. 1, odst. 2 písm. a ) a b ), odst. 3 o. s. ř. ( tzv. zmatečnosti ), jakož i k jiným vadám řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci; Jinak je dovolací soud vázán uplatněným dovolacím důvodem včetně jeho obsahového vymezení ( § 242 odst. 3 věta první o. s. ř. ).

Dovolatel předně namítal, že ve věci rozhodovali podjatí soudci ( § 229 odst. 1 písm. e/ o. s. ř. ). Usnesením Vrchního soudu v Praze ze dne 30. 12. 2008, č. j. Nco 159/2008-117, Ncd 705/2008, však bylo mimo jiné rozhodnuto, že JUDr. Alena Rejhová, JUDr. Jitka Dýšková a JUDr. Jiří Švehla nejsou vyloučeni z projednávání a rozhodování věci, vedené u Krajského soudu v Praze pod sp. zn. 31 Co 237/2008.

Nedůvodná je rovněž námitka dovolatele, že mu odvolací soud neumožnil zvolit si zástupce. Povinný byl o termínu jednání odvolacího soudu, jež se konalo 17. 3. 2009, včas v souladu s § 215 odst. 1 o. s. ř. vyrozuměn ( zásilku si převzal 23. 2. 2009 ), takže si zástupce mohl zvolit. Požádal-li poté o odročení jednání odvolacího soudu z důvodu, že si chce zvolit zástupce, nebyl odvolací soud povinen této žádosti vyhovět, odůvodnil-li ji povinný pouze tím, že si chce zástupce zvolit proto, aby se nemusel exekučního jednání osobně účastnit.

Jiné vady řízení dovolatel nenamítal a ze spisu ani nevyplývají. Předmětem dovolacího přezkumu je proto závěr odvolacího soudu, že důvod k zastavení exekuce podle § 268 odst. 1 písm. g ) o. s. ř. pro zánik dluhu na výživném ve výši 2 500,- Kč není dán.

V tomto směru však dovolatel svými námitkami v zásadě odvolacímu soudu vytýká, že po provedeném dokazování nesprávně vyhodnotil poskytnutí částky 2 500,- Kč jako výživné na měsíc leden 2007. Tím však nenapadá správnost právního posouzení věci, ale vyjadřuje kritiku samotného hodnocení důkazů, jež však se zřetelem k zásadě volného hodnocení důkazů ( § 132 o. s. ř. ) nelze napadnout žádným dovolacím důvodem. Na nesprávnost hodnocení důkazů lze totiž usuzovat jen ze způsobů, jak soud hodnocení důkazů provedl. Nelze-li soudu v tomto směru vytknout žádné pochybení, pak není možné ani polemizovat s jeho skutkovými závěry, například namítat, že z provedených důkazů vyplývá skutkové zjištění jiné ( srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 1. 12. 2006, sp. zn. 20 Cdo 1507/2006 ). V souzené věci přitom nečiní potíže výklad pojmu “platba výživného do každého 15. dne v měsíci předem “.

Podle § 97 odst. 1 zákona č. 94/1963 Sb., zákon o rodině, ve znění pozdějších předpisů, výživné je třeba platit v pravidelných opětujících se částkách, s výjimkou případů podle § 94 odst. 2 a § 97 odst. 2, které jsou splatné vždy na měsíc dopředu.

Z citovaného ustanovení vyplývá obecný závěr, že stanovené výživné je splatné pro kalendářní měsíc nejpozději do první poloviny měsíce ( srov. např. i JUDr. Milan Holub, JUDr. Hana Nová, JUDr. Jana Sladká Hyklová, Zákon o rodině, Komentář a předpisy související, Linde Praha, a.s., Praha 2007, s. 339 ). Výživné na měsíce leden proto musí být nejpozději zaplaceno do 15. ledna příslušného kalendářního roku, nestanoví-li rozhodnutí jiný den splatnosti ( např. do 5. dne v měsíci předem ).

Protože povinnému se prostřednictvím uplatněných námitek nepodařilo správnost napadeného rozhodnutí zpochybnit, Nejvyšší soud jeho dovolání proti části výroku usnesení, jíž odvolací soud změnil usnesení okresního soudu tak, že nařízená exekuce se pro částku 2500,- Kč nezastavuje, zamítl ( § 243b odst. 2 část věty před středníkem o. s. ř. ).

Dovolání proti té části výroku usnesení, jíž odvolací soud potvrdil usnesení okresního soudu o zamítnutí návrhu povinného na zastavení exekuce v celém rozsahu, není přípustné.

Podle ustanovení § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští.

Je-li napadeným rozhodnutím usnesení odvolacího soudu, jímž bylo potvrzeno usnesení, kterým soud prvního stupně rozhodl o návrhu na zastavení výkonu rozhodnutí či exekuce, je dovolání ve smyslu § 238a odst. 1 písm. d ) o. s. ř. přípustné za podmínek vymezených v § 237 odst. 1 písm. b ) nebo c ) o. s. ř. ( srov. § 238a odst. 2 o. s. ř. ). Protože použití ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. je v daném případě vyloučeno ( rozhodnutí soudu prvního stupně nepředcházelo dřívější – odvolacím soudem zrušené – rozhodnutí téhož soudu ), zbývá přípustnost dovolání vyvozovat již jen z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., které ji spojuje se závěrem dovolacího soudu, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. O takový případ jde zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je odvolacími soudy nebo dovolacím soudem rozhodována rozdílně, nebo řeší-li právní otázku v rozporu s hmotným právem ( § 237 odst. 3 o. s. ř. ).

Ačkoliv dovolatel přikládá napadenému rozhodnutí po právní stránce zásadní právní význam, hodnocením jeho námitek v obsažených v dovolání k tomuto závěru dospět nelze.

Stejně, jak již bylo uvedeno výše, dovolatel totiž svými námitkami zpochybňuje hodnocení důkazů odvolacím soudem ( obsah dopisu ze dne 5. 2. 2007 týkající se zaslání 5 000,- Kč, č. l. 13, zaslání peněz v doporučeném dopise ze dne 28. 5. 2007, který oprávněný odmítl převzít, č. l. 150 ). Proto i zde platí, že hodnocení důkazů nelze napadnout žádným dovolacím důvodem vzhledem k zásadě volného hodnocení důkazů.

Protože proti části výroku usnesení, jíž odvolací soud potvrdil usnesení okresního soudu o zamítnutí návrhu povinného na zastavení exekuce v celém rozsahu, není dovolání přípustné podle žádného v úvahu připadajícího ustanovení občanského soudního řádu, Nejvyšší soud je odmítl ( § 243b odst. 5 věta první, § 218 písm. c/ o. s. ř. ).

O náhradě nákladů dovolacího řízení se rozhoduje ve zvláštním režimu ( § 87 a násl. zákona č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti /exekuční řád/ a o změně dalších zákonů, ve znění pozdějších předpisů ).

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 26. května 2011
JUDr. Miroslava Jirmanová, v. r.
předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Kladně

sp. zn. 17 Nc 5279/2007

Krajského soudu v Praze

č. j. 31 Co 237/2008-170

odvolací soud

soudu prvního stupně

Okresního soudu v Kladně

č. j. 17 Nc 5279/2007-6

Okresní soud v Kladně

č. j. 17 Nc 5279/2007-55

č. j. 17 Nc 5279/2007-6

Krajský soud

odvolání obou

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

okresního soudu

odvolací soud

soud prvního stupně

odvolací soud

občanský soudní řád

ve znění pozdějších předpisů

o. s. ř.

odvolací soud

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

§ 241a odst. 2 písm. a/ a b/ o. s. ř.

odvolacím soudem

Odvolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolacím soudem

dovolací soud

odvolacího soudu

Dovolací soud

občanského soudního řádu

ve znění účinném do 30. 6. 2009

odvolací soud

okresního soudu

§ 130 zákona č. 120/2001 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 120/2001 Sb.

dovolací soud

§ 242 odst. 3 věta druhá o. s. ř.

dovolací soud

§ 242 odst. 3 věta první o. s. ř.

§ 229 odst. 1 písm. e/ o. s. ř.

Vrchního soudu v Praze

č. j. Nco 159/2008-117, Ncd 705/2008

Krajského soudu v Praze

sp. zn. 31 Co 237/2008

odvolací soud

odvolacího soudu

§ 215 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolací soud

odvolacího soudu

§ 268 odst. 1 písm. g ) o. s. ř.

odvolacímu soudu

§ 132 o. s. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 1507/2006

§ 97 odst. 1 zákona č. 94/1963 Sb.

zákon o rodině

ve znění pozdějších předpisů

§ 94 odst. 2 a § 97 odst. 2,

Nejvyšší soud

odvolací soud

okresního soudu

odvolací soud

okresního soudu

§ 236 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soud prvního stupně

§ 238a odst. 1 písm. d ) o. s. ř.

§ 238a odst. 2 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.,

dovolacího soudu

dovolacího soudu

odvolacími soudy

dovolacím soudem

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacím soudem

odvolací soud

okresního soudu

občanského soudního řádu

Nejvyšší soud

§ 87 a násl. zákona č. 120/2001 Sb.

ve znění pozdějších předpisů


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele J. V., zastoupeného Mgr. Jaroslavem Erhardem, advokátem se sídlem Plzeň, Pražská 43, proti rozsudku Okresního soudu v Jeseníku ze dne 1. 12. 2009, čj. 5 C 73/2007 - 116, rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 15. 7. 2010, čj. 56 Co 172/2010 - 138, a usnesení Nejvyššího soudu ČR ze dne 21. 6. 2011, čj. 30 Cdo 143/2011 - 190, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včasnou ústavní stížností stěžovatel navrhl zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí vydaných v řízení o určení otcovství, které skončilo tím, že stěžovatel byl určen otcem nezletilého Pavla ( jedná se o pseudonym ), narozeného dne X. X. XXXX z L. R.

Podle stěžovatele bylo postupem obecných soudů porušeno jeho právo na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod. Přestože opakovaně před soudy tvrdil, že s matkou nezletilého neudržoval intimní styk v době, kdy měla žalobkyně otěhotnět, byl ve věci vypracován znalecký posudek z oboru zdravotnictví - genetiky. Protože se závěry tohoto posudku nesouhlasil, opakovaně požadoval vypracování revizního znaleckého posudku. Soud prvního stupně tento návrh zamítl s odůvodněním, že právě posudek založený na genetickém rozboru DNA je objektivně nejprůkaznějším důkazním prostředkem sporného otcovství a stěžovatel nevznesl žádné konkrétní a relevantní argumenty, které by mohly zakládat důvodné pochyby o jeho obsahu. Odvolací soud se s tímto závěrem ztotožnil. Stěžovatel v průběhu řízení označil několik mužů, s nimiž matka nezletilého mohla udržovat v době početí intimní styky, ale obecné soudy ponechaly jeho tvrzení bez povšimnutí a bez dalšího přijaly závěr znalce, že vzhledem k aposteriorní pravděpodobnosti 99,99999 % lze brát jeho otcovství jako prakticky prokázané.

Z předložených listin Ústavní soud zjistil, že Okresní soud v Jeseníku určil, že stěžovatel je otcem nezletilého Pavla, narozeného dne X. X. XXXX z L. R. Při rozdílných tvrzeních matky nezletilého a stěžovatele o ( ne )existenci jejich intimních styků soud nechal vyhotovit soudním znalcem z oboru zdravotnictví - genetika znalecký posudek formou analýzy DNA dotčených osob. Z něj vyplynul závěr, že otcovství stěžovatele k nezletilému Pavlovi je dáno s minimální jistotou 99,999457789 %. Na základě tvrzení matky nezletilého o intimních stycích se stěžovatelem v období od konce listopadu 2005 do začátku února 2006 a především podle znaleckého posudku z genetiky měl soud za prokázáno, že stěžovatel je otcem nezletilého Pavla. Proto jako nadbytečný odmítl návrh stěžovatele na provedení dalšího genetického posudku, neboť vůči posudku znalce nebyly vzneseny žádné konkrétní a relevantní námitky, které mohly založit důvodné pochyby o správnosti jeho obsahu.

K odvolání stěžovatele Krajský soud v Ostravě, jako soud odvolací, rozsudek okresního soudu potvrdil se závěrem, že otcovství stěžovatele bylo v řízení zcela jednoznačně prokázáno znaleckým posudkem vyhotoveným na základě analýzy DNA matky nezletilého, stěžovatele a nezletilého Pavla, v němž znalec konstatoval, že otcovství stěžovatele je dáno s pravděpodobností 99,999457789 %.

Nejvyšší soud dovolání stěžovatele zamítl pro jeho nepřípustnost, neboť rozhodnutí odvolacího soudu v této věci nemá po právní stránce zásadní význam. Nejvyšší soud poukázal na svou judikaturu ve věcech určování otcovství, ze které vyplývá, že vypracování dalšího dobrozdání by přicházelo v úvahu pouze tehdy, pokud by byly přítomny důvody zakládající pochybnosti o správnosti vypracovaného znaleckého posudku. V dané věci však obecné soudy neměly k vypracování dalšího dobrozdání žádný důvod, neboť stěžovatel ke znaleckému posudku pouze uvedl, že jej nechce zpochybňovat, ale přesto mu nevěří.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Podstata ústavní stížnosti spočívá v polemice stěžovatele s právními závěry obecných soudů, ve shodném smyslu a rozsahu, jak učinil již v řízení před těmito soudy. Stěžovatel tak staví Ústavní soud do postavení jen další přezkumné instance, ale toto postavení mu nepřísluší ( čl. 83 Ústavy ČR ).

Posláním Ústavního soudu je především zkoumat, zda napadenými rozhodnutími soudů nebyla porušena základní práva nebo svobody stěžovatele. Po přezkoumání ústavnosti celého řízení a rozhodnutí z něj vzešlých dospěl Ústavní soud k závěru, že žádná základní práva stěžovatele porušena nebyla. Obecné soudy správně zjistily skutkový stav věci a vyvodily z něho, podle zásady volného hodnocení důkazů, právní závěry, které náležitě a přesvědčivě odůvodnily při správné aplikaci příslušných ustanovení zákona o rodině. Všemi argumenty stěžovatele se zabývaly a přesvědčivě se s nimi vypořádaly. Nejvyšší soud pak navíc jasně a srozumitelně vyložil, na základě své judikatury, jak je nutno problematiku určování otcovství posuzovat. V daném řízení nebyla zjištěná žádná skutečnost, způsobilá tuto věc posunout do ústavněprávní roviny. Zbývá uzavřít, že pokud soudy rozhodly způsobem, s nímž se stěžovatel neztotožňuje, nezakládá to samo o sobě důvod k úspěšné ústavní stížnosti.

Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem dospěl I. senát Ústavního soudu k závěru, že jsou splněny podmínky ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů. Proto, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků, usnesením ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 10. listopadu 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Jeseníku

čj. 5 C 73/2007 - 116

Krajského soudu v Ostravě

čj. 56 Co 172/2010 - 138

Nejvyššího soudu ČR

čj. 30 Cdo 143/2011 - 190

Soud prvního stupně

Odvolací soud

Ústavní soud

Okresní soud v Jeseníku

Krajský soud

soud odvolací

okresního soudu

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavního soudu

Ústavní soud

zákona o rodině

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

 Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 5. prosince 2012 o dovolání, které podal obviněný L. H., proti usnesení Krajského soudu v Plzni ze dne 16. 5. 2012, sp. zn. 6 To 100/2012, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Okresního soudu v Klatovech pod sp. zn. 3 T 163/2011, t a k t o :

Podle § 265i odst. 1 písm. f ) tr. ř. se dovolání obviněného L. H. o d m í t á .
O d ů v o d n ě n í

Rozsudkem Okresního soudu v Klatovech ze dne 8. 12. 2011, sp. zn. 3 T 163/2011, byl obviněný L. H. odsouzen za pokus přečinu porušení povinnosti při správě cizího majetku podle § 21 odst. 1 a § 220 odst. 1, 2 písm. b ) zákona č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ tr. zákoník “ ). Podle § 220 odst. 2 tr. zákoníku mu byl uložen trest odnětí svobody v trvání 1 roku, jehož výkon mu byl podle § 81 odst. 1 a § 82 odst. 1 tr. zákoníku podmíněně odložen na zkušební dobu v trvání 3 roků.

 Obviněný podal proti výše uvedenému rozsudku odvolání, o němž rozhodl Krajský soud v Plzni usnesením ze dne 16. 5. 2012, sp. zn. 6 To 100/2012 tak, že je podle § 256 tr. ř. zamítl jako nedůvodné.

 Usnesení odvolacího soudu napadl obviněný L. H. dovoláním, podal jej prostřednictvím svého obhájce JUDr. Rostislava Netrvala Ph. D. Svůj mimořádný opravný prostředek obviněný opřel o dovolací důvod uvedený v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., tedy, že napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo na jiném nesprávném hmotně právním posouzení.

 Obviněný vyslovil přesvědčení, že již soud prvního stupně pochybil v právním posouzení skutku a jeho závěry posléze převzal také soud odvolací. Domníval se, že v jeho případně nebyla naplněna subjektivní stránka přečinu, jímž byl uznán vinným a soudy obou stupňů se především nebyly schopny vypořádat s jeho obhajobou. Zdůvodnění svého jednání založil totiž na tom, že uzavření smluv o postoupení pohledávek za společností Stavební podnik Klatovy a. s., mělo společnosti Domažlická stavební spol. s r. o., přinést v budoucnu významný zisk, který byl ale podmíněn možností přístupu k informacím obchodního charakteru z odvětví stavebnictví, ve kterém dlužník, tj. společnost Stavební podnik Klatovy a. s., dříve úspěšně vyvíjela svou podnikatelskou činnost. Soudy však vůbec k obhajobě obviněného nepřihlédly a omezily se jen na účetní hledisko obchodní transakce, která však měla úplně jiný význam. Závěrem dovolání proto obviněný navrhl, aby Nejvyšší soud napadené usnesení zrušil a přikázal věc odvolacímu soudu k novému projednání, event. aby sám zprostil obviněného obžaloby.

Nejvyšší státní zástupce se k dovolání obviněného L. H. vyjádřil prostřednictvím státního zástupce činného u Nejvyššího státního zastupitelství JUDr. Michala Basíka. Ten nejprve poukázal na to, že uplatněnému dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. lze podřadit pouze část námitek obviněného, kterými zpochybnil naplnění subjektivní stránky pokusu daného přečinu. I ty však nelze podle státního zástupce hodnotit jako opodstatněné. Totožnou argumentaci totiž uplatňoval obviněný také v řízení před soudy prvního i druhého stupně, přičemž oba soudy se s ní náležitě vypořádaly. Ze všech skutkových zjištění nalézacího soudu jasně vyplynulo, že obviněný si byl vědom porušení povinnosti vyplývající pro něj z postavení jednatele společnosti s ručením omezeným, přičemž jednal v úmyslu přímém. Státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství dále upozornil na nutnost zabývat se v rámci obviněným uplatňovaného dovolacího důvodu časovou působností trestněprávních norem. Ačkoliv totiž jednání obviněného spadalo do období od 15. 9. 2009 do 16. 10. 2009, tedy za účinnosti zákona č. 140/1961 Sb., trestní zákon, ve znění pozdějších předpisů, bylo posuzováno již podle novějšího zákona č. 40/2009 Sb., přestože nová právní úprava nebyla pro obviněného příznivější. Toto pochybení soudů však nemělo jakýkoliv vliv na postavení obviněného a otázka časové působnosti je judikaturou dostatečně řešena, tudíž není třeba, aby Nejvyšší soud za účelem nápravy této vady zasahoval. Ostatní námitky obviněného považoval státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství za skutkové a podle jeho názoru již neodpovídaly obsahu dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. Navrhl proto, aby Nejvyšší soud podané dovolání podle § 265i odst. 1 písm. f ) tr. ř. odmítl.

Nejvyšší soud jako soud dovolací zjistil, že obviněný L. H. podal dovolání jako oprávněná osoba [§ 265d odst. 1 písm. b ) tr. ř.], učinil tak prostřednictvím svého obhájce ( § 265d odst. 2 tr. ř. ), včas a na správném místě ( § 265e tr. ř. ), jeho dovolání směřuje proti rozhodnutí, proti němuž je obecně přípustné [§ 265a odst. 2 písm. h ) tr. ř.], a obsahuje stanovené náležitosti ( § 265f odst. 1 tr. ř. ).

Dovolací důvod uvedený v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. dopadá na případy, kdy skutek, jímž byl obviněný uznán vinným, naplňuje znaky jiného trestného činu, než jaký v něm spatřovaly soudy nižších stupňů, event. nenaplňuje znaky žádného trestného činu. Jiné nesprávné hmotně právní posouzení lze pak dovodit tehdy, jestliže určitá skutková okolnost byla soudy posouzena podle jiného ustanovení hmotného práva, než jaké na ni dopadalo. Citovaný důvod dovolání nelze použít k výtkám, jež spočívají v nesouhlasu se skutkovým stavem zjištěným soudy nižších stupňů, ani v nedostatcích rozsahu dokazování a způsobu, jakým soudy provedené důkazy hodnotily a jak postupovaly při dokazování. Předmětem právního posouzení je pro dovolací soud zásadně skutek zjištěný soudy nižších stupňů, a dovolací soud je jím při přezkumu napadeného rozhodnutí v podstatě vázán.

Přečinu porušení povinnosti při správě cizího majetku podle § 220 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku se dopustí ten, kdo poruší podle zákona mu uloženou nebo smluvně převzatou povinnost opatrovat nebo spravovat cizí majetek, a takovým činem způsobí značnou škodu. Citované ustanovení směřuje k ochraně cizích majetkových práv ( tj. majetkových práv jiného nežli pachatele ) a také k ochraně vztahu důvěry. Podstatou tohoto deliktu je jednání, v jehož důsledku vznikne na cizím majetku škoda. Není však podmínkou, aby došlo k obohacení pachatele či jiného, nebo aby někomu vznikla neoprávněná výhoda. Podle § 137 tr. zákoníku se při stanovení výše škody vychází z ceny, za kterou se věc, která byla předmětem útoku, v době a v místě činu obvykle prodává. Nelze-li takto výši škody zjistit, vychází se z účelně vynaložených nákladů na obstarání stejné nebo obdobné věci nebo uvedení věci v předešlý stav. Přiměřeně se postupuje při stanovení výše škody na jiné majetkové hodnotě.

Podle zjištění soudů se obviněný dopustil protiprávního jednání tím, že dne 15. 9. 2009 v K., jako tehdejší jednatel a ředitel společnosti Domažlická stavební spol. s r. o., IČ 18230318, se sídlem v Domažlicích, ul. Chrastavická 224, v rozporu s ustanovením § 135 odst. 1, 2 ) a § 194 odst. 5 ) obchodního zákoníku, podle nichž byl povinen mj. informovat společníky o záležitostech společnosti a vykonávat svou působnost s péčí řádného hospodáře, uzavřel vědomě za Domažlickou stavební spol. s r.o. dvě nevýhodné smlouvy o postoupení pohledávky a to bez vědomí druhého jednatele a většinového společníka J. Š., kdy předmětem tohoto postoupení byly pohledávky
- K. T., ve výši 4.493.872,40 Kč za úpadcem - společností Stavební podnik Klatovy a. s., IČ 45357323, na jejíž majetek byl dne 26. 7. 2007 usnesením Krajského soudu v Brně prohlášen konkurs pod sp. zn. 46 K 34/2007, a to za postupní cenu ve výši 2.900.000,- Kč, kdy splatnost této ceny byla stanovena nejpozději do konce října 2009, a
- V. P., ve výši 797.412,24 Kč za stejnou obchodní společností v konkursu, a to za cenu ve výši 600.000,- Kč, jejíž splatnost byla stanovena nejpozději do konce října 2009,
přestože obě smluvní strany v době uzavření smlouvy o postoupení pohledávky věděly, že Stavební podnik Klatovy a. s., v likvidaci, je již více než dva roky v konkursním řízení a není reálné, aby uvedené pohledávky byly adekvátně uspokojeny, takže jednal naprosto v neprospěch Domažlické stavební spol. s r. o., zároveň nikomu neoznámil vzniklé závazky plynoucí z uzavřených smluv ani neučinil kroky k jejich včasnému uhrazení, když dále dne 16. 10. 2009, tedy v době, kdy mu již bylo známo, že dne 19. 10. 2009 na valné hromadě Domažlické stavební spol. s r. o., na niž převzal pozvánku dne 22. 9. 2009, bude projednáváno jeho odvolání z funkce jednatele ( k čemuž došlo dne 20. 10. 2009 ), podepsal s K. T. a V. P. exekutorský zápis pod sp. zn. 120 EZ 22/09 a 120 EZ 23/09 v sídle Exekutorského úřadu Klatovy, který sepisoval z pověření exekutora exekutorský kandidát JUDr. Miloslav Zwiefelhofer a kterým uzavřeli dohodu o uznání dluhu se souhlasem k vykonatelnosti závazku, když toto učinili v době, kdy ještě ani nenastala splatnost závazku a druhý z tehdejších jednatelů společnosti J. Š. se o uzavřených smlouvách dozvěděl až dne 14. 1. 2010, tedy v době, kdy byla na majetek Domažlické stavební spol. s r. o. nařízena exekuce, a kterou se J. Š. podařilo prostřednictvím soudního rozhodnutí odložit, když následně dne 29. 6. 2010 v Klatovech po vzájemných jednáních J. Š. dosáhl uzavření dohod o zrušení smluv o postoupení pohledávek s K. T. a V. P., přičemž v opačném případě by Domažlické stavební spol. s r. o. vznikla škoda ve výši nejméně 2.760.000,- Kč.

Obviněný L. H. založil své dovolání na tvrzení, že nebyla naplněna subjektivní stránka přečinu porušení povinnosti při správě cizího majetku podle § 220 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku. Skutečnost, že předmětné smlouvy o postoupení pohledávky uzavřel, nepopřel, naopak trval na své dosavadní obhajobě, podle níž bylo převzetí postavení věřitele úpadce Stavební podnik Klatovy a. s., naopak výhodné pro společnost Domažlická stavební spol. s r. o. Budoucí rentabilita této operace podle obviněného měla spočívat v možnosti získání snazšího přístupu k informacím obchodního charakteru, zejména o developerských kontraktech úpadce. Podle obviněného se jednalo o podnikatelské riziko, které přijal ve víře v jeho konečnou úspěšnost.

Nejvyšší soud shledal, že dovolání se ve větší části míjí s dovolacím důvodem podle § 265 odst. 1 písm. g ) tr. ř. a odpovídající výhrada nedostatku subjektivní stránky je neopodstatněná. Úvodem lze připomenout, že většina námitek obsažená v dovolání již byla obviněným uplatňována, a to od počátku trestního řízení v rámci jeho obhajoby. Soudy prvního i druhého stupně se těmito námitkami zabývaly a se všemi se řádně vypořádaly. Nejvyšší soud tak nemá důvod nesouhlasit se závěry nalézacího soudu, že obviněný L. H. jednal způsobem, který vedl k tomu, že poškozené společnosti Domažlická stavební spol. s r. o. mohla vzniknout značná škoda a tento škodlivý následek nenastal jen díky zásahu svědka J. Š., druhého z jednatelů v rozhodné době, a také ochotě obou postupitelů nakonec uzavřít dohodu o zrušení původních smluvních ujednání o postoupení pohledávek.

Naprosto správně a přesvědčivě vysvětlil již soud prvního stupně okolnosti, které jasně svědčí o úmyslu obviněného způsobit poškozené společnosti škodu, nikoli pro ni získat jakoukoliv výhodu či dokonce zisk, jak se snažil prosadit i ve svém dovolání. Nejen převzetí pohledávek vůči dlužníku, který je v konkursním řízení dokonce s rozsáhlými finančnímu závazky, které z naprosté většiny nebudou moci být v rámci rozvrhového usnesení uspokojeny, svědčí o poškozujícím jednání, které nemohlo postupníkovi přinést žádný „ zisk “. Jakékoli informace, k nimž se zjevně bylo možné dostat i bez účasti ve věřitelském výboru, nemohly nahradit částky, k jejich plnění se obviněný zavázal při uzavírání uvedených smluv. Navíc dovolatel vůbec nebyl schopen specifikovat, jaký druh informací měl na mysli tak, aby event. bylo možné určit alespoň odhadem jejich hodnotu. Nakonec ale potřeba takového prověření odpadla vzhledem k tomu, že obviněný krátce po podpisu smluv o postoupení pohledávek ve smyslu ustanovení § 524 zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů, ještě před splatností dohodnutých cen, podepsal exekutorský zápis, v němž jménem postupníka uznal dluh a umožnil tak následné provedení exekuce, k níž fakticky nedošlo až zásahem svědka J. Š.. Tento svědek vykonával v rozhodné době rovněž funkci jednatele a byl současně i většinovým společníkem. Přesto jej obviněný neinformoval o poměrně zásadním závazku plnit z obou smluvních ujednání ani o smyslu celé transakce. Také tato skutečnost výrazně přispěla ke zhodnocení celkového jednání obviněného jako přímého úmyslu nejen k porušení citované zákonné povinnosti spravovat majetek obchodní společnosti, v níž byl statutárním orgánem, s péčí řádného hospodáře, ale i ke vzniku škodlivého následku na úkor obchodní společnosti, v jejímž zájmu měl vystupovat. Judikatura obecně považuje za porušení zákonem stanovené povinnosti opatrovat nebo spravovat majetek obchodní společnosti i nedodržení příslušných ustanovení obchodního zákoníku, která zavazují členy statutárního orgánu obchodní společnosti ve vztahu k jejímu majetku, např. v porušení ustanovení § 192 odst. 1 a § 194 odst. 5 obchodního zákoníku, u společností s ručením omezeným pak odkazem na ustanovení § 134 a § 135 odst. 2 obchodního zákoníku. ( Srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 18. 10. 2006, sp. zn. 5 Tdo 1224/2006, publikované pod č. T 964, v sešitě 33 Souboru trestních rozhodnutí Nejvyššího soudu, který vydávalo Nakladatelství C. H. Beck, Praha 2007. )

Přiléhavé jsou i úvahy soudu prvního stupně, podle nichž ani jeden z postupitelů předmětných pohledávek v celkové výši 5 291 284,64 Kč, která byla pouze malou částí celkového rozsahu pohledávek přihlášených věřitelů, neměl přístup k žádným zásadním informacím o činnosti či záměrech úpadce, společnosti Stavební podnik Klatovy a. s., a pravděpodobnost jejich získání se jeví jako prakticky nulová. Nelze přitom odhlédnout od situace, v níž se úpadce nacházel již delší dobu a jeho developerské záměry, pokud vůbec nějaké byly, nemohly mít obviněným tvrzenou hodnotu, jež by mohla kompenzovat finanční ztrátu za převzetí postavení věřitele tohoto úpadce. Zejména okolnosti očekávaného odvolání z funkce jednatele a kroky obviněného, jež učinil ještě před splatností závazků vyplývajících z obou uzavřených smluv, vypovídají o pohnutce, jež jej mohla vést k takovým krokům a jež spočívá právě v očekávané ztrátě funkce statutárního orgánu.

Přestože se dovolatel nijak neohradil proti použití nové právní úpravy, může Nejvyšší soud vyjít z jím obecně formulovaného nesouhlasu s použitím právní kvalifikace zjištěného skutku. Jak správně upozornil státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství ve vyjádření k dovolání, došlo v předmětné věci k nesprávné aplikaci ustanovení § 2 odst. 1 tr. zákoníku, resp. § 16 odst. 1 zákona č. 140/1961 Sb., trestní zákon, ve znění pozdějších předpisů. Obě tato ustanovení v podstatě shodně upravují časovou působnost trestního zákona, přičemž stanoví, že trestnost činu se posuzuje podle zákona účinného v době, kdy byl čin spáchán, podle pozdějšího zákona se posuzuje jen tehdy, jestliže to je pro pachatele příznivější. K jednání, jímž byl obviněný uznán vinným, došlo v období od 15. 9. 2009 do 16. 10. 2009, tedy před 31. 12. 2009, kdy pozbyl účinnosti zákon č. 140/1961 Sb., trestní zákon, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ tr. zák. “ ). Škodlivý následek, který měl v důsledku protiprávního jednání obviněného nastat, dosahoval výše „ značné škody “ jak podle § 89 odst. 11 tr. zák., tak podle § 138 odst. 1 tr. zákoníku. Při porovnání obou právních úprav v jejich celku ve vztahu k trestnému činu porušování povinnosti při správě cizího majetku jak podle § 255 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zák., a porušení povinnosti při správě cizího majetku podle § 220 odst. 1, 2 písm. b ) trestního zákoníku, vychází naprostá shoda. Za situace, kdy nová právní úprava nebyla pro obviněného příznivější, mělo být zjištěné jednání posouzeno podle právní úpravy účinné v době spáchání trestného činu, resp. jeho pokusu, neboť nebyl důvod pro použití tr. zákoníku účinného od 1. 1. 2010.

Po uvedeném zjištění, musel Nejvyšší soud zkoumat, zda by náprava zjištěné vady v použití trestního práva hmotného měla nějaký důsledek na rozhodnutí o vině a trestu obviněného, a přitom dospěl k názoru, že nikoli. Při totožnosti obou právních úprav v části týkající se jmenovaných trestných činů, a to ve stadiu pokusu, není jakýkoli důvod předpokládat, že by soudy při použití zákona účinného v době spáchání činu měnily svůj verdikt ve prospěch obviněného. Stejně tak otázka časové působnosti je jednak poměrně dostatečně srozumitelně řešena samotným zákonem ( viz citovaná ustanovení obecné části obou právních norem ) a doplněna judikaturou ( srov. např. č. 1/2011-I. a č. 48/2011-II. ). Byly tak splněny obě zákonné podmínky pro postup upravený v § 265b odst. 1 písm. f ) tr. ř. pro odmítnutí dovolání, jestliže je zcela zřejmé, že jeho projednání by nemohlo zásadně ovlivnit postavení obviněného a otázka, která má být z podnětu dovolání řešena, není po právní stránce zásadního významu.

V části odpovídající uplatněnému dovolacímu důvodu proto Nejvyšší soud posoudil dovolání obviněného L. H. jako zjevně neopodstatněné, v aplikaci právní normy sice zjistil vadu napadeného rozhodnutí a jemu předcházejícího řízení, ale dospěl k závěru, že ji není třeba napravovat zásahem do pravomocného rozhodnutí. Nejvyšší soud tak odmítl dovolání podle § 265i odst. 1 písm. f ) tř. ř., aniž by přezkoumával zákonnost a odůvodněnost napadeného rozhodnutí ani správnost řízení mu předcházejícího. V souladu s ustanovením § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř. Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání.

P o u č e n í : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. ř. ).

V Brně dne 5. prosince 2012
 Předsedkyně senátu :
JUDr. Blanka Roušalová

Nejvyšší soud

Krajského soudu v Plzni

sp. zn. 6 To 100/2012

soudu odvolacího

Okresního soudu v Klatovech

sp. zn. 3 T 163/2011

§ 265i odst. 1 písm. f ) tr. ř.

Okresního soudu v Klatovech

sp. zn. 3 T 163/2011

ve znění pozdějších předpisů

§ 220 odst. 2 tr. zákoníku

Krajský soud v Plzni

sp. zn. 6 To 100/2012

§ 256 tr. ř.

odvolacího soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

soud prvního stupně

soud odvolací

Nejvyšší soud

odvolacímu soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

č. 140/1961 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

č. 40/2009 Sb.

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. f ) tr. ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265d odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265d odst. 2 tr. ř.

§ 265e tr. ř.

§ 265a odst. 2 písm. h ) tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

dovolací soud

dovolací soud

§ 220 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku

§ 137 tr. zákoníku

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 46 K 34/2007

§ 220 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 265 odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

soud prvního stupně

§ 524 zákona č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyššího soudu

sp. zn. 5 Tdo 1224/2006

Nejvyššího soudu

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

ve znění pozdějších předpisů

č. 140/1961 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 89 odst. 11 tr. zák.

§ 138 odst. 1 tr. zákoníku

§ 255 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zák.

tr. zákoníku

účinného od 1. 1. 2010

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. f ) tr. ř.

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. f ) tř. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265n tr. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy senátu Františka Duchoně a soudců Ivany Janů a Vojena Güttlera, o ústavní stížnosti stěžovatelky K. Ř. ( dříve H. ), zastoupené JUDr. Milošem Slabým, advokátem se sídlem Mohelnice, Nádražní 9, proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 28. 4. 2009, č.j. 14 Co 107/2009-90, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.
Stěžovatelka se ústavní stížností domáhá zrušení výše uvedeného rozhodnutí krajského soudu. Opírá ji zejména o následující důvody :
Rozsudkem Okresního soudu ve Frýdku Místku ze dne 31. července 2006, č. j. 0 Nc 691/2006-20, byla schválena dohoda rodičů, kterou byla nezletilá H. H. ( dále jen "nezletilá" ) svěřena do výchovy otce a matka se zavázala přispívat na její výživu částkou 3.000,-Kč měsíčně. V srpnu 2008 podala stěžovatelka ( matka nezletilé ) u Okresního soudu ve Frýdku - Místku návrh, kterým se domáhala změny citovaného rozsudku tak, aby byla nezletilá svěřena do střídavé výchovy obou rodičů. Rozsudkem Okresního soudu ve Frýdku - Místku ze dne 16. 1. 2009, č. j. 0 P 113/2007-76, bylo rozhodnuto, že se nezletilá odnímá z výchovy otce a nadále se svěřuje do střídavé výchovy rodičů. Proti tomuto rozsudku podal otec nezletilé odvolání. Napadeným rozsudkem Krajského soudu v Ostravě ze dne 28. 4. 2009, č. j. 14 Co 107/2009-90, byl rozsudek soudu prvního stupně změněn tak, že se návrh stěžovatelky na změnu rozhodnutí o výchově nezletilé zamítá ( nezletilá byla opět svěřena do výchovy otce ).

Stěžovatelka v ústavní stížnosti napadá rozhodnutí krajského soudu, který - podle ní - dospěl k závěru ( byť vyslovenému toliko nepřímo ), že svěření dítěte do střídavé výchovy v souladu s ustanovením § 26 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o rodině" ) je možné jen při výslovném souhlasu obou rodičů; tento svůj závěr prý měl krajský soud posílit odkazem na nález Ústavního soudu ze dne 27. 1. 2005, sp. zn. I. ÚS 48/04 ( nález sp. zn. I. ÚS 48/04, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 36, str. 247 ). Přitom naprosto opominul, že oba rodiče střídavou výchovu bez jakýchkoliv problémů, které by se projevily v péči o nezletilou, realizují již po dobu téměř tří let, a to kontinuálně. Oba rodiče nadto projevili ochotu a vyspělost v zájmu nezletilé dcery kooperovat a komunikovat; jejich společná výchova úspěšně funguje a má na nezletilou, jakožto dospívající dívku, jež potřebuje sdílet domácnost se svou matkou, evidentně pozitivní vliv. Krajský soud rovněž vůbec nezohlednil přání nezletilé, které střídavá výchova vyhovuje. Místo toho naopak poukázal na - v kontextu celého případu - bezvýznamné a velmi dočasné projevy nesympatie mezi rodiči. Tímto postupem porušil krajský soud podle názoru stěžovatelky -právo na spravedlivý proces zakotvené v čl. 90 Ústavy a čl. 36 a násl. Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a čl. 95 odst. 1 Ústavy, neboť bylo rozhodnuto v rozporu se zákonem. Současně bylo porušeno právo stěžovatelky na péči o dítě, právo na jeho výchovu a též právo dítěte na výchovu oběmarodiči, zakotvené v čl. 32 odst. 1 a odst. 4 Listiny a v čl. 3 odst. 1 a čl. 18 Úmluvy o právech dítěte. Tím, že krajský soud podmínil rozhodnutí o střídavé výchově výslovným souhlasem obou rodičů, nerespektoval podle stěžovatelky ustanovení zákona o rodině a nesprávně interpretoval jednoduché právo. Odůvodnění napadeného rozhodnutí odvolacího soudu není z pohledu stěžovatelky ani logické, ani propracované a přesvědčivé; je prý naopak příkladem extrémního rozporu mezi skutkovými zjištěními na straně jedné a právními závěry na straně druhé.

II.
Ústavní soud si vyžádal spis vedený Okresním soudem ve Frýdku - Místku vedený pod sp. zn. 0 P 113/2007. Zjistil, že rozsudkem Okresního soudu ve Frýdku - Místku ze dne 16. 1. 2009, č. j. 0 P 113/2007-76, byla nezletilá na návrh stěžovatelky odňata z výchovy otce a svěřena do střídavé výchovy rodičů, realizované tak, že v každém lichém týdnu v kalendářním roce bude ve výchově stěžovatelky a v každém sudém týdnu v kalendářním roce ve výchově otce ( v řízení o ústavem stížností vedlejšího účastníka - dále jen "vedlejší účastník" ) s výjimkou měsíců července a srpna, kdy po dobu měsíce července bude ve výchově vedlejšího účastníka a po dobu měsíce srpna bude ve výchově stěžovatelky ( výrok I ). Výživné, stanovené stěžovatelce částkou 3.000,-Kč měsíčně bylo s účinností od právní moci citovaného rozsudku okresního soudu zrušeno ( výrok II ), pro dobu střádavé výchovy výživné rodičům stanoveno nebylo ( výrok III ). Řízení o úpravu styku matky s nezletilou bylo zastaveno ( výrok IV ) a konečně bylo citovaným rozsudkem okresního soudu rozhodnuto, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

Při svém rozhodování vyšel okresní soud ( který se odvolal na ustanovení § 28 zákona o rodině ) zejména z toho, že v době předchozí soudní úpravy nezletilá navštěvovala mateřskou školu, rodiče žili odděleně, ale stěžovatelka se s nezletilou stýkala i několikrát týdně; tato úprava respektovala, že nezletilá bude i nadále žít v domácnosti vedlejšího účastníka, neboť zde měla vazby na příbuzné a kamarády.

Stěžovatelka ještě neměla vlastní domácnost a žila u své babičky, která jí dala k dispozici k užívání jeden pokoj.

Okresní soud uvedl, že v době nynějšího soudního řízení je nezletilá o dva roky starší. Střídavá výchova rodičů je prakticky realizována po dobu více jak dvou let ( matka nezletilé již má zařízenou vlastní domácnost v moderním bytě, kterou sdílí se svým novým partnerem ), nezletilá je hodnocena velmi příznivě jak školou, tak opatrovníkem. Sama přitom spontánně projevila přání, aby nadále žila ve střídavé výchově obou rodičů, týden u maminky, týden u tatínka, jak je tomu doposud.

Proto okresní soud, v návaznosti na doporučení opatrovníka, který střídavou výchovu pro nezletilou zhodnotil jako vhodnou, dospěl k závěru, že je namístě aplikace ustanovení § 26 odst. 2 zákona o rodině. Okresní soud vzal za prokázané, že v době jeho rozhodování měli oba rodiče zájem nezletilou vychovávat a oba měli také dostatečné podmínky pro její výchovu. O střídavé výchově je přitom možno rozhodnout i tehdy, jestliže jeden z rodičů se střídavou výchovou nesouhlasí, neboť s ohledem na vlastnosti rodičů lze usuzovat, že budou schopni se na výchově nezletilé dohodnout.

Dále okresní soud odůvodnil výroky, které se týkaly výživného.

K odvolání vedlejšího účastníka, v němž především namítal, že se o nezletilou po celou dobu kvalitně stará a vyjádřil obavu, že střídavá výchova pro další vývoj nezletilé nebude vhodná, Krajský soud v Ostravě svým rozsudkem z 28. 4. 2009, č. j. 14 Co 107/2009-90, změnil rozsudek okresního soudu tak, že návrh stěžovatelky na změnu rozhodnutí o výchově nezletilé zamítl. Výrokem II a výrokem III pak stanovil, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů ani řízení nalézacího, ani řízení odvolacího.

Po doplnění dokazování dospěl krajský soud k názoru, že nejsou splněny zákonné podmínky pro svěření dítěte do střídavé výchovy rodičů. Ustanovení § 26 odst. 2 zákona o rodině váže možnost takového rozhodnutí na zjištění způsobilosti obou rodičů dítě vychovávat a na jejich zájem o výchovu; současně ovšem musí být splněn požadavek, aby uvedený způsob výchovy odpovídal zájmu dítěte a aby tak byly lépe zajištěny jeho potřeby. Svěření dítěte do střídavé výchovy podle krajského soudu mj. vyžaduje ( a v tomto směru se krajský soud plně ztotožnil s právními závěry vyjádřenímiv nálezu Ústavního soudu ze dne 27. 1. 2005, sp. zn. I. ÚS 48/04 ) toleranci, vyspělost a dobrou vůli všech zúčastněných; rozhodnutí o střídavé výchově nezletilého dítěte by tedy mělo vycházet ze společné vůle a dohody obou rodičů, schopnosti spolu komunikovat a spolupracovat a nezapojovat dítě do svých vzájemných problémů. Střídavá výchova může podle krajského soudu lépe zajišťovat potřeby dítěte pouze za splnění výše uvedených předpokladů. V daném případě jsou oba rodiče plně způsobilí nezletilou vychovávat a oba mají o její výchovu zájem. V předchozích letech se také v péči o nezletilou střídali a zásadní rozpory se mezi nimi neprojevovaly. Uvedená situace se však dle zjištění krajského soudu změnila a oba rodiče shodně udávají existenci rozporů mezi nimi. Tyto rozpory se týkají i zajištění další výchovy nezletilé; především je patrné, že rodinné prostředí matky není nyní vůči otci přátelsky nastaveno, o čemž svědčí trestní oznámení matčina přítele na otce pro vyhrožování. Věc byla nakonec šetřena jako přestupek a podání vyhodnoceno jako nedůvodné. Výhrady otce vůči výchovnému podílu přítele matky spolu s výše zmíněným charakterem nynějšího matčina rodinného prostředí, rodiči nezpochybňovaná vzájemná antipatie a neshodné názory na způsob výchovy, především ovšem také nedostatek komunikace mezi rodiči v současné době ( zmiňovaný opatrovníkem již při jednání dne 7. 1. 2009 ), při absenci společné vůle rodičů směřující k střídavé výchově, již podle názoru krajského soudu ve svém souhrnu znemožňují dovodit, že formou střídavé výchovy budou lépe zajištěny potřeby nezletilé. S ohledem na uvedenou argumentaci nebylo přistoupeno k provedení dalších důkazů včetně matkou navrhovaného znaleckého zkoumání, neboť by šlo o důkazy nadbytečné.

III.
K výzvě Ústavního soudu se k ústavní stížností vyjádřil Okresní soud ve Frýdku - Místku. Ten však pouze odkázal na obsah soudního spisu a na odůvodnění svého rozsudku. Souhlasil s upuštěním od ústního jednání před Ústavním soudem.

Krajský soud v Ostravě ve svém vyjádření k ústavní stížnosti plně odkázal na odůvodnění svého rozsudku. S upuštěním od ústního jednání ve smyslu § 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu souhlasil.

Souhlas s upuštěním od ústního jednání ve smyslu § 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu vyjádřila, byť jako presumovaný, i stěžovatelka.

IV.
Ústavní soud již mnohokrát ve svých rozhodnutích konstatoval, že není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů ( viz např. nález sp. zn. III. ÚS 23/93, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 1, str. 41 ). Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení jeho základních práv a svobod chráněných ústavním pořádkem ČR. Vzhledem k tomu, že se stěžovatelka dovolávala ochrany svého základního práva na spravedlivý proces a práva na péči o dítěa výchovu dítěte, přezkoumal Ústavní soud z těchto hledisek napadené rozhodnutí i řízení, z něhož toto rozhodnutí vzešlo a dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Z ústavní stížnosti vyplývá, že směřuje především proti tomu, jak krajský soud posoudil podmínky, za nichž lze přivolit ke svěření dítěte do střídavé výchovy ve smyslu § 26 zákona o rodině. K této námitce poukazuje Ústavní soud na obsah spisu a na rekapitulaci odůvodnění napadeného rozhodnutí, jímž byla věnována II. část tohoto usnesení. Již z odůvodnění rozhodnutí krajského soudu vyplývá, že krajský soud tuto otázku řešil v souladu s ústavními principy. Pokud stěžovatelka v této souvislosti vyjadřuje nesouhlas s právními závěry odvolacího soudu, pak tím v zásadě jen polemizuje s jeho závěry a staví tak v podstatě Ústavní soud do role běžné další soudní instance. Toto postavení však Ústavnímu soudu, jak již opakovaně dal najevo v mnoha svých rozhodnutích, nepřísluší. Do rozhodovací činnosti obecných soudů může Ústavní soud zasahovat pouze v případě, že jejich rozhodnutím je zasaženo do ústavně zaručených práv a svobod účastníka řízení. Takové porušení základních práv stěžovatelky však Ústavní soud neshledal.

Krajský soud - se zřetelem na provedení skutkových zjištění - učinil závěr, že svěření nezletilé do střídavé výchovy by nebylo v době jeho rozhodování v jejím zájmu a její potřeby by nebyly střídavou výchovou lépe zajištěny. Svůj názor přesvědčivě, jasně a logicky odůvodnil a Ústavní soud nemá, co by v této souvislosti k věci zásadního dodal. Odkaz krajského soudu na nález Ústavního soudu ze dne 27. 1. 2005,sp. zn. I. ÚS 48/04, považuje Ústavní soud i v této souzené věci za zcela přiléhavý; namítá-li stěžovatelka, že krajský soud svoje rozhodnutí založil zejména na podmínce výslovného souhlasu rodičů se střídavou výchovou, pak i jen z rekapitulace odůvodnění rozsudku krajského soudu je zjevné, že stěžovatelka tímto tvrzením závěry krajského soudu zkreslila; neexistence společné vůle stěžovatelky a vedlejšího účastníka na střídavé výchově hrála totiž v rozhodnutí krajského soudu toliko dílčí roli. Zásadní byla totiž změna situace ve vztazích mezi oběma rodiči, vzájemná antipatie mezi otcem a rodinou stěžovatelky a nedostatečná komunikace mezi nimi. To je jádro odůvodnění napadeného rozhodnutí krajského soudu.

Ústavní soud dodává, že v souzené věci jde o otázku výkladu běžného práva, což zásadně přísluší soudu obecnému; Ústavní soud při přezkoumání jeho rozhodnutí je oprávněn posuzovat pouze to, zda byly dodrženy ústavní hranice a zda takovým rozhodnutím nedošlo k porušení základních práv stěžovatelky. V předmětné věci však dospěl Ústavní soud k závěru, že krajský soud postupoval v rámci daném mu příslušnými procesními předpisy. Aplikoval běžné právo ústavněkonformním způsobem, nedopustil se svévolného jednání, které by mohlo způsobit porušení základních práv stěžovatelky a mezi jeho skutkovými zjištěními a právními závěry z nich vyvozenými neexistuje ani extrémní rozpor ve smyslu ustálené judikatury Ústavního soudu. Napadené rozhodnutí je proto i z hlediska ústavnosti plně přijatelné.

Ústavní soud tedy dospěl k závěru, že základní práva a svobody, jichž se stěžovatelka dovolává, napadeným rozhodnutím zjevně porušeny nebyly.

Ústavnímu soudu proto nezbylo než ústavní stížnost podle § 43 odst. 2 písm. a )zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, jako návrh zjevně neopodstatněný, odmítnout.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 27. října 2009

František Duchoň v.r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Ostravě

č.j. 14 Co 107/2009-90

krajského soudu

Okresního soudu ve Frýdku Místku

č. j. 0 Nc 691/2006-20

Okresního soudu

Okresního soudu ve Frýdku - Místku

č. j. 0 P 113/2007-76

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 14 Co 107/2009-90

soudu prvního stupně

krajského soudu

§ 26 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

zákon o rodině

krajský soud

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 48/04

sp. zn. I. ÚS 48/04

Ústavní soud

Krajský soud

krajský soud

čl. 90 Ústavy

čl. 95 odst. 1 Ústavy

čl. 32 odst. 1 a odst. 4 Listiny

krajský soud

zákona o rodině

odvolacího soudu

Ústavní soud

Okresním soudem ve Frýdku - Místku

sp. zn. 0 P 113/2007

Okresního soudu ve Frýdku - Místku

č. j. 0 P 113/2007-76

okresního soudu

okresního soudu

okresní soud

§ 28 zákona o rodině

okresní soud

§ 26 odst. 2 zákona o rodině

Okresní soud

okresní soud

Krajský soud v Ostravě

č. j. 14 Co 107/2009-90

okresního soudu

krajský soud

§ 26 odst. 2 zákona o rodině

krajského soudu

krajský soud

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 48/04

krajského soudu

krajského soudu

krajského soudu

Ústavního soudu

Okresní soud

Ústavním soudem

§ 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

§ 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 23/93

Ústavní soud

Ústavní soud

krajský soud

§ 26 zákona o rodině

Ústavní soud

krajského soudu

krajský soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

krajského soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 48/04

Ústavní soud

krajský soud

krajského soudu

krajského soudu

krajského soudu

krajského soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

krajský soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy senátu Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatele V. Ch., zastoupeného Mgr. Michalem Špalkem, advokátem se sídlem v Praze 6, Bělohorská 262/35, proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 2 č. j. 15 P 150/2004-130 ze dne 30. 9. 2009 a proti rozsudku Městského soudu v Praze č. j. 16 Co 469/2009-173 ze dne 19. 1. 2010, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.
Stěžovatel se ústavní stížností domáhá zrušení výše uvedených rozhodnutí. Opírá ji zejména o následující důvody :

V záhlaví citovanými rozhodnutími o zvýšení výživného pro nezl. J. Ch. a nezl. S. Ch. ( děti stěžovatele ) bylo porušeno stěžovatelovo ústavně zaručené právo podle čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobody ( dále též "Listina" ), čl. 10 odst. 2 Listiny a čl. 8 odst. l Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále též "Úmluva" ). Stěžovatel má za to, že soud druhého stupně přihlížel při svém rozhodování toliko k doložené výši příjmů rodičů, aniž vzal v úvahu zásadní skutečnosti zjištěné soudem prvního stupně, které lze označit za specifika či konkrétní okolnosti daného případu. Jedná se zejména o doložený nadstandardní objem osobní péče stěžovatele o obě děti, nepravdy ve výpovědích matky, která tvrdila, že v důsledku pozdních plateb stěžovatele na výživné či na příspěvky na školní a mimoškolní aktivity dětí si musela vzít půjčku, a o zjevné nesrovnalosti v hospodaření matky.

Podle názoru stěžovatele nelze vycházet bez dalšího pouze z příjmů povinného rodiče a v duchu "doporučující tabulky" Ministerstva spravedlnosti stanovit výši vyživovací povinnosti. Odůvodněné potřeby oprávněných a schopnost povinného jsou totiž pouze dílčími měřítky pro stanovení konkrétní vyživovací povinnosti. Podle názoru otce by měla být aplikována kritéria stanovená ust. § 96 odst. 1 zák. o rodině komplexně, tedy mělo by být přihlédnuto nejen k odůvodněným potřebám oprávněných, ale i ke schopnostem, možnostem a majetkovým poměrům povinného. Tedy, nejde toliko o příjmy, jakých je stěžovatel schopen dosáhnout, ale též o jeho možnosti, tj. jakou částkou může i s ohledem na své životní potřeby na výživu nezl. dětí přispět.

Stěžovatel dodal, že v době rozvodu s matkou nezletilých dětí zůstal matce kompletně vybavený prostorný státní byt, zatímco stěžovatel byl nucen založit si novou domácnost v bytě s tržním nájmem, a to vše bez jakékoli náhrady ze strany matky. Stěžovatel po rozvodu rovněž převzal veškeré finanční závazky plynoucí z jejich společného jmění manželů. Vzhledem k enormní finanční zátěži, jež pro stěžovatele rozhodnutí odvolacího soudu představuje, nemůže dětem poskytovat jakékoliv požitky nad rámec stanoveného výživného. Podle názoru stěžovatele tak došlo k naprosté degradaci jeho péče o děti na toliko pouhé placení výživného.

II.
1 ) Ústavní soud si vyžádal spis vedený Obvodním soudem pro Prahu 2 pod sp. zn. 15 P 150/2004. Zjistil, že Obvodní soud pro Prahu 2 rozsudkem z 30. 9. 2009 k návrhu matky na zvýšení výživného stanovil stěžovateli ( otci nezletilých dětí ) výroky I/ a II/ tohoto rozsudku povinnost platit na výživu nezl. J. částku 3.300,- Kč měsíčně a na výživu nezl. S. rovněž částku 3.300,- Kč měsíčně, splatné vždy do každého 15. dne v měsíci předem k rukám matky nezletilých, počínaje dnem 1.5.2009. Výrokem III/ uložil stěžovateli povinnost zaplatit nedoplatek na zvýšeném výživném za období od 1. 5. 2009 do 30. 9. 2009 v celkové výši 4.000,- Kč pro nezl. J. a v celkové výši 4.000,- Kč pro nezl. S. Výrokem IV/ uložil stěžovateli povinnost platit na výživu nezl. J. a nezl. S. částku 1.000,- Kč měsíčně pro každé nezletilé dítě, kterou bude zasílat vždy do 15. dne v měsíci předem na účty zřízené na jména nezletilých dětí u bankovního ústavu, s tím, že rodičům nezletilých zároveň uložil, aby do 15 dnů ode dne doručení opisu písemného vyhotovení rozsudku společně zřídili tento účet pro každé z nezletilých dětí s tím, že se bude jednat o účet, kde bude dána možnost, aby oba rodiče jakožto zákonní zástupci byli uvedeni na podpisových vzorech k těmto účtům, s tím, že následně budou oprávněni ve vztahu k bankovnímu ústavu jednat za nezletilé dítě pouze společně. Povinnost stěžovatele hradit shora uvedené platby ve výši 1.000,- Kč měsíčně pro každé z nezletilých dětí na účet dětí pak otci stanovil ode dne 1. 10. 2009. ( Tímto rozhodnutím soud prvního stupně změnil rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 2 č. j. 15 P 150/2004-18, kterým byly naposledy upravovány poměry nezletilých dětí ). Výrokem V/ rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

2 ) Citovaný rozsudek prvostupňového soudu napadli oba rodiče odvoláním. Otec ( stěžovatel ) však své odvolání vzal podáním, doručeným Obvodnímu soudu pro Prahu 2 dne 27. 11. 2009, v plném rozsahu zpět, a proto odvolací soud řízení o odvolání otce dle § 207 odst. 2 o. s. ř. zastavil ( srov. č.l. 142-143 a č.l. 152 )

Matka ve svém odvolání ( č.l. 143-148 ) napadla uvedený rozsudek v plném rozsahu. Poukázala na míru inflace a na průměrnou hrubou měsíční mzdu dle Českého statistického úřadu. Zdůraznila, že dle § 85 odst. 2 zák. o rodině má dítě právo podílet se na životní úrovni rodičů. Dle jejího názoru soud prvního stupně nezohlednil potřeby nezletilých dětí, a pokud zvýšil výživné o 30 %â€š poukazovala na to, že stěžovateli se od poslední úpravy zvýšil plat o téměř 100 %. Setrvala na svém stanovisku, že soud by měl výživné pro nezl. J. zvýšit na částku 6.000,- Kč měsíčně a pro nezl. S. na částku 5.000,- Kč měsíčně; souhlasila s tím, že částku 1.000,- Kč na každé z nezletilých dětí může stěžovatel poukazovat na účet, jak bylo stanoveno soudem prvního stupně.

Stěžovatel ve vyjádření k odvolání ( srov. č.l. 163-167 ) vyvracel odvolací námitky matky a poukázal na skutečnost, že se podílí na nadstandardních výdajích dětí ( kroužky, kulturní akce, dárky, kontaktní čočky, sportovní potřeby, jídlo v restauracích, atraktivní dovolené, kapesné apod. ). Uváděl, že matka se snaží vyvolat mylný dojem, že zatímco on žije v blahobytu, ona a její děti žijí na hranici bídy. Stěžovatel tedy navrhl, aby odvolací soud napadený rozsudek jako věcně správný potvrdil. Matka rovněž podle stěžovatele přehlíží, že to byl on, kdo opustil společný byt, kde zůstala matka s dětmi a stěžovatel si musel zařídit novou domácnost.

Opatrovník ( Úřad městské části Praha 2, č.l. 168 ) v odvolacím řízení navrhl, aby otci bylo zvýšeno výživně pro nezl. J. na Částku 5.000,- Kč a pro nezl. S. na částku 4.000,- Kč měsíčně, z nichž 1.000,- Kč pro každé nezletilé dítě je otec povinen hradit na účet.

3 ) Městský soud v Praze shledal odvolací námitky matky opodstatněnými a svým rozsudkem z 19. ledna 2010, č. j. 16 Co 469/2007-173, rozhodl tak, že :

"I/ Řízení odvolání otce se zastavuje.

II/ Rozsudek soudu I. stupně se ve výrocích I/, II/ a IV/ o zvýšení výživného mění tak, že výživné otce, naposledy stanovené rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 2 ze dne 9.9.2004, č.j. 15 P 150/2004-18, částkou 2.500,- Kč měsíčně pro každé z dětí, se s účinnosti od 1.5.2009 zvyšuje na 6.000,- Kč měsíčně pro nezl. J. a na 5.000,- Kč měsíčně pro nezl. S., splatných vždy do každého 15. dne v měsíci předem k rukám matky.

III/ Ve výroku III/ se rozsudek mění tak, že nedoplatek otce na výživném za dobu od 1.5.2009 do 31.1.2010 pro nezl. J. ve výši 31.500,- Kč a pro nezl. S. ve výši 22.500,- Kč je otec povinen zaplatit ve dvou splátkách, a to k 30.6.2010 ve výši 15.000,- Kč pro nezl. J. a 10.000,- Kč pro nezl. S. a k 31.12.2010 ve výši 16.500,- Kč pro nezl. J. a 12.500,- Kč pro nezl. S., k rukám matky, pod ztrátou výhody splátek.

IV/ Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů."

Podle názoru městského soudu si opatřil prvostupňový soud pro své rozhodnutí dostatek relevantních skutkových zjištění a zcela správně dospěl k závěru, že od poslední úpravy vyživovací povinnosti ( v roce 2004 ) došlo jak na straně stěžovatele a matky, tak i zejména u nezletilých dětí ke změně poměrů, která odůvodňuje změnu dosavadního rozhodnutí o výši výživného pro nezletilé ( § 163 odst. 1 o. s. ř., § 99 odst. 1 zák. o rodině ). Na druhou stranu - podle odvolacího soudu - soud prvního stupně u obou dětí poněkud podcenil rozsah odůvodněných potřeb dětí i schopnosti rodičů - zejména otce - na tyto potřeby přispívat. Rovněž pochybil, jestliže v souvislosti s rozdílným věkem dětí nedovodil odlišnost v jejich odůvodněných potřebách a výživné nestanovil pro každé jinou částkou. Dle závěru odvolacího soudu tak za daného skutkového stavu odpovídá zákonným kriteriím ( §85 a § 96 zák. rodině ) výživné ve výši 6.000.- Kč měsíčně pro J. a 5.000.- Kč měsíčně pro S. Proto na tyto částky výživné zvýšil, leč ponechal počátek zvýšení výživného shodný s rozsudkem soudu prvního stupně, neboť rovněž přihlédl k tomu, že otec v minulosti přispíval na potřeby dětí nad rozsah stanoveného výživného.

( Konkrétně - odvolací soud zjistil, že od doby poslední soudní úpravy se stěžovatelův příjem zvýšil z částky 18.500,- Kč na 38.000,- Kč měsíčně čistého, příjem matky se zvýšil z částky 16.500,- Kč na 25.622,- Kč měsíčně. Jinou vyživovací povinnost stěžovatel nemá. )

Odvolací soud dále shledal, že není důvod, aby ze stanoveného výživného byla u každého z dětí částka 1.000,- Kč měsíčně ukládána na účet v bance. V péči matky i v jejím finančním hospodaření, pokud jde o nezletilé děti, nebyly zjištěny nedostatky a odvolací soud nevidí důvod, proč by se rodiče, jejichž komunikace není dobrá, měli při každém mimořádném výdaji ( škola v přírodě, platba kroužků apod. ) scházet a společně uvolňovat tyto prostředky ve prospěch toho kterého nezletilého. K ukládání částek na účty soud přistupuje v souladu s § 85a odst. 2 zák. o rodině za situace, kdy jde o tvorbu úspor pro nezletilé v případě výrazně nadstandardního příjmu povinného rodiče a zpravidla u dětí nižšího věku. Zde se však o takový případ nejedná.

III.
Předtím, než přistoupí k věcnému posouzení ústavní stížnosti, je Ústavní soud povinen zkoumat, zda ústavní stížnost splňuje všechny zákonem požadované náležitosti a zda jsou vůbec dány podmínky jejího projednání stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., zákon o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ).

Pojmovým znakem institutu ústavní stížnosti je její subsidiarita, jež se po formální stránce projevuje v požadavku předchozího vyčerpání všech procesních prostředků, které právní řád stěžovateli k ochraně jeho práva poskytuje ( § 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu ) a po stránce materiální v požadavku, aby Ústavní soud zasahoval na ochranu ústavně zaručených základních práv a svobod až v okamžiku, kdy ostatní orgány veřejné moci nejsou schopny protiústavní stav napravit.

Jak již bylo řečeno v částí II tohoto usnesení, stěžovatel proti v záhlaví citovanému rozhodnutí obvodního soudu nejprve podal odvolání, jež později vzal zpět. To tedy v souladu s výše uvedeným znamená, že ve vztahu k rozsudku obvodního soudu nevyčerpal všechny procesní prostředky, které mu právní řád k ochraně jeho práv poskytuje. Domáhá-li se tedy stěžovatel ústavní stížností i zrušení rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 2 č. j. 15 P 150/2004-130 ze dne 30. 9. 2009, pak v tomto rozsahu je ústavní stížnost nepřípustná ( § 75 odst. 1 cit. zákona ).

IV.

Ústavní soud tedy mohl podrobit věcnému přezkumu toliko napadený rozsudek Městského soudu v Praze. Ve vztahu k němu dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

V této souvislosti je nutno především zdůraznit, že Ústavní soud ve své judikatuře opakovaně uvádí, že není vrcholem soustavy obecných soudů ( čl. 81 a čl. 90 Ústavy ). Není zásadně oprávněn zasahovat do jejich jurisdikční činnosti, a proto na sebe nemůže atrahovat právo přezkumného dohledu nad nimi ( viz např. nález sp. zn. III. ÚS 23/93, ze dne 1. 2. 1994, N 5/1 SbNU 41 ). To však platí jen potud, pokud soud ve své činnosti postupují ve shodě s obsahem hlavy páté Listiny ( čl. 83 Ústavy ). Jestliže ústavní stížnost směřuje proti rozhodnutí vydanému v občanskoprávním řízení, není samo o sobě významné, je-li namítána jeho věcná nesprávnost. Ústavní soud není totiž povolán k instančnímu přezkumu rozhodnutí obecných soudů, jeho pravomoc je založena výlučně k přezkumu z hlediska dodržení principů ústavněprávních, tj. k řešení otázky, zda v řízeních ( rozhodnutími v nich vydaných ) nebyly porušeny základní svobody či práva jeho účastníka, chráněná předpisy ústavního pořádku. K tomu může dojít zejména tehdy, jsou-li právní závěry obecného soudu v extrémním nesouladu s provedenými skutkovými zjištěními, anebo z nich v žádné možné interpretaci soudního rozhodnutí nevyplývají, popřípadě jsou-li skutková zjištění s provedenými důkazy v extrémním nesouladu.

Po prostudování ústavní stížnosti, napadeného rozhodnutí Městského soudu v Praze a soudního spisu jako celku, dospěl Ústavní soud k závěru - se zřetelem ke shora uvedeným zásadám svého přezkumu - že citovaným rozhodnutím městského soudu k porušení ústavně zaručených základních práv stěžovatele zjevně nedošlo.

Podle § 85 odst. 2 zákona o rodině oba rodiče přispívají na výživu svých dětí podle svých schopností, možností a majetkových poměrů. Dítě má právo se podílet na životní úrovni svých rodičů. Ve svém rozhodnutí sp. zn. III. ÚS 511/05 ( N 61/40 SbNU 593 ), ze dne 16. 3. 2006, Ústavní soud m.j. konstatoval, že při posouzení majetkových poměrů rodičů je vždy nutné přihlédnout nejen k fakticky dosahovaným příjmům rodiče, ale i k jeho životní úrovni a majetkovým poměrům vůbec ( srov. též rozhodnutí sp. zn. I. ÚS 299/06 ( N 158/42 SbNU 297 ), ze dne 12. 9. 2006; dále obdobně například Holub M., Nová H. : Zákon o rodině, Komentář a předpisy souvisící, 4. vydání, Praha, 2000, str. 191 ).

Samotný postup při určení výše výživného náleží do výlučné kompetence obecných soudů, do níž Ústavní soud není zásadně oprávněn zasahovat za předpokladu, že obecné soudy svůj myšlenkový postup, který je ke stanovení jeho výše vedl, v odůvodnění svých rozhodnutí náležitě a přesvědčivě objasní. Zasáhnout by mohl pouze tehdy, byla-li by úvaha obecného soudu zcela zjevně nepřiměřená, nebo byla-li by v extrémním rozporu s učiněnými skutkovými zjištěními. Takový stav však v této souzené věci nenastal.

Jak Ústavní soud v posuzované věci ověřil, městský soud - vycházeje ze správných skutkových zjištění prvostupňového soudu - hodnotil, v souladu se zásadami uvedenými v zákoně o rodině, stejně důkladně schopnosti, možnosti a majetkové poměry jak stěžovatele, tak i matky nezletilých dětí a odůvodněné potřeby dětí. Jeho posouzení věci spočívá na dostatečně zjištěném skutkovém základu, představovaném mj. výdělkovými možnostmi a schopnostmi obou rodičů, a to adekvátně, s ohledem na příjmy a na životní úroveň stěžovatele, jakož i na jeho odůvodněné potřeby. Rozhodnutí městského soudu vychází správně z toho, že nezletilé děti mají právo podílet se, v souladu s ustanovením § 96 odst. 1 zákona o rodině, i na životní úrovni stěžovatele jako svého rodiče. V partnerském vztahu totiž každý z obou rodičů odpovídá za rozumné plánování rodiny a za zabezpečení dětí z tohoto vztahu zrozených, a to nejen na jeho počátku, či v jeho průběhu, ale i po jeho skončení. Ústavní soud přitom nesdílí stěžovatelovu obavu, že při shora zmiňované výši výživného bude moci s dětmi pouze hovořit, aniž by je mohl jakkoli, nad rámec stanoveného výživného, podpořit materiálně.

Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem dospěl Ústavní soud k závěru, že jsou splněny podmínky ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ), resp. podmínky § 43 odst. 1 písm. e ) zákona o Ústavním soudu, a proto, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků řízení, usnesením ústavní stížnost stěžovatele odmítl jako návrh dílem nepřípustný a dílem jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 14. července 2010

Vojen Guttler v. r.
předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 2

č. j. 15 P 150/2004-130

Městského soudu v Praze

č. j. 16 Co 469/2009-173

čl. 10 odst. 2 Listiny

soudem prvního stupně

ust. § 96 odst. 1 zák. o rodině

odvolacího soudu

Ústavní soud

Obvodním soudem pro Prahu 2

sp. zn. 15 P 150/2004

Obvodní soud pro Prahu 2

soud prvního stupně

Obvodního soudu pro Prahu 2

č. j. 15 P 150/2004-18

Obvodnímu soudu pro Prahu 2

odvolací soud

§ 207 odst. 2 o. s. ř.

č.l. 142-143

č.l. 152

č.l. 143-148

§ 85 odst. 2 zák. o rodině

soud prvního stupně

soudem prvního stupně

č.l. 163-167

odvolací soud

č.l. 168

Městský soud v Praze

č. j. 16 Co 469/2007-173

Obvodního soudu pro Prahu 2

č.j. 15 P 150/2004-18

městského soudu

§ 163 odst. 1 o. s. ř.

§ 99 odst. 1 zák. o rodině

odvolacího soudu

soud prvního stupně

odvolacího soudu

§85 a § 96 zák. rodině

soudu prvního stupně

odvolací soud

Odvolací soud

odvolací soud

§ 85a odst. 2 zák. o rodině

Ústavní soud

č. 182/1993 Sb., zákon o Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

§ 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

obvodního soudu

obvodního soudu

Obvodního soudu pro Prahu 2

č. j. 15 P 150/2004-130

§ 75 odst. 1 cit. zákona

Ústavní soud

Městského soudu

Ústavní soud

čl. 81 a čl. 90 Ústavy

sp. zn. III. ÚS 23/93

hlavy páté Listiny

čl. 83 Ústavy

Ústavní soud

Městského soudu

Ústavní soud

městského soudu

§ 85 odst. 2 zákona o rodině

sp. zn. III. ÚS 511/05

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 299/06

Ústavní soud

Ústavní soud

městský soud

městského soudu

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu