Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

Odmítl-li obecný soud rozhodnout o zvýšení tzv. regulovaného nájemného v době, kdy z důvodu nečinnosti zákonodárce není platný žádný právní předpis, který by takovéto zvýšení umožňoval, zasáhl tím do práva navrhovatele na soudní ochranu podle čl. 36 odst. 1 Listiny.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh Flamy investment, spol. s r. o. zrušil I. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 17. května 2007 podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy v řízení o ústavních stížnostech rozsudek Okresního soudu v Pardubicích ze dne 24. června 2004 č.j. 10 C 155/2003-68 a rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové, pobočka Pardubice, ze dne 31. března 2005 č.j. 23 Co 410/2004-103. Návrh na zrušení § 671 odst. 1 občanského zákoníku ve slovech „ v době uzavření smlouvy “ odmítl pro zjevnou neopodstatněnost.

Narativní část

Stěžovatelka podala žalobu na určení neplatnosti dohody o předání a převzetí bytu v části, jež se týkala úhrady za užívání bytu a určení výše nájemného. Okresní soud v Pardubicích její žalobu zamítl, Krajský soud v Hradci Králové jeho rozhodnutí potvrdil. Podle názoru stěžovatelky se obecné soudy nevypořádaly s příslušnou judikaturou Ústavního soudu týkající se regulace nájemného. V dané věci totiž nájemné hrazené žalovanou nepostačuje ani na krytí nákladů, ani na údržbu a opravy domu.

Odůvodnění rozhodnutí Ústavního soudu

Podle názoru Ústavního soudu, který vyslovil již v nálezu Pl. ÚS 20/05 ze dne 28. února 2006, je protiústavní situace, kdy zákonodárce nijak nereagoval na zrušení právních předpisů upravujících regulaci nájemného nálezy Ústavního soudu. Tato situace vedla k faktickému zmrazení regulovaného nájemného a prohlubování zásahu do vlastnického práva dotčených vlastníků bytů. Ústavní soud z tohoto důvodu formuloval povinnost obecných soudů rozhodovat o zvýšení nájemného v závislosti na místních podmínkách. Zdůraznil přitom, že tato povinnost obecných soudů má vést k vyplnění mezery v právním řádě a trvá jen do doby nabytí účinnosti zákona, jež bude zvyšování nájemného upravovat. Tím, že obecný soud odmítl v dané věci rozhodnout, porušil svojí povinnost poskytnout ochranu základním právům stěžovatelky a zasáhl do jejího práva na soudní ochranu podle čl. 36 odst. 1 Listiny.

Napadená část § 671 odst. 1 občanského zákoníku, která byla analogicky aplikována v dané věci, upravovala výši nájemného v obecné rovině. Ústavní soud neshledal žádný důvod její protiústavnosti a návrh stěžovatelky odmítl jako zjevně neopodstatněný.

Soudcem zpravodajem v dané věci byl František Duchoň. Žádný ze soudců neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Za situace, kdy je zákonodárce nečinný, jsou to obecné soudy, jejichž úkolem je zajistit ochranu práv ( čl. 90 Ústavy České republiky ) a základních práv ( čl. 4 Ústavy České republiky ) jednotlivce. Je tedy na obecných soudech, aby naplnily podmínku čl. 4 odst. 2 Listiny základních práv a svobod, podle které mohou být meze základních práv stanoveny pouze zákonem, a při nečinnosti zákonodárce vyplnily mezeru v právním řádu svou judikaturou takovým způsobem, kterým budou chránit podstatu a smysl vlastnického práva ( v daném případě vlastnického práva k bytu ), jak to má na mysli ustanovení čl. 4 odst. 4 Listiny základních práv a svobod. Zmíněná povinnost obecných soudů trvá přirozeně jen do doby nabytí účinnosti zvláštního zákona, který bude upravovat zvyšování nájemného.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

 Nález

Ústavního soudu - I. senátu složeného z předsedy senátu Vojena Güttlera a soudců Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) a Ivany Janů - ze dne 17. května 2007 sp. zn. I. ÚS 391/05 ve věci ústavní stížnosti Flamy investment, spol. s r. o., proti rozsudkům Krajského soudu v Hradci Králové - pobočky v Pardubicích ze dne 31. 3. 2005 č. j. 23 Co 410/2004-103 a Okresního soudu v Pardubicích ze dne 24. 6. 2004 č. j. 10 C 155/2003-68, vydaným ve věci stanovení výše nájemného placeného vedlejší účastnicí J. K., spojené s návrhem na zrušení části ustanovení § 671 odst. 1 občanského zákoníku.

I. Rozsudkem Okresního soudu v Pardubicích ze dne 24. 6. 2004 č. j. 10 C 155/2003-68 a rozsudkem Krajského soudu v Hradci Králové - pobočky v Pardubicích ze dne 31. 3. 2005 č. j. 23 Co 410/2004-103 došlo k porušení základního práva stěžovatelky zakotveného v čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.

II. Rozsudky Okresního soudu v Pardubicích ze dne 24. 6. 2004 č. j. 10 C 155/2003-68 a Krajského soudu v Hradci Králové - pobočky v Pardubicích ze dne 31. 3. 2005 č. j. 23 Co 410/2004-103 se proto zrušují.

III. Návrh na zrušení ustanovení § 671 odst. 1 občanského zákoníku ve slovech "v době uzavření smlouvy" se odmítá.

Odůvodnění

I.

Vylíčení skutkového a právního stavu

Včas podanou ústavní stížností stěžovatelka navrhla zrušení shora uvedených rozhodnutí pro jejich rozpor s čl. 1, čl. 3 odst. 1, čl. 4 odst. 3 a 4, čl. 11 odst. 1, čl. 26 odst. 1 a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ). Současně podala návrh na zrušení ustanovení § 671 odst. 1 občanského zákoníku, a to v části "v době uzavření smlouvy".

Stěžovatelka podala dne 4. srpna 2003 u Okresního soudu v Pardubicích ( dále též jen "okresní soud" ) proti žalované J. K. ( dále jen "žalovaná" ) žalobu na určení neplatnosti dohody o předání a převzetí bytu v článku II této dohody, týkající se úhrady za užívání bytu a určení výše nájemného placeného žalovanou. Okresní soud její žalobu zamítl a k odvolání stěžovatelky byl tento rozsudek potvrzen v záhlaví označeným rozsudkem Krajského soudu v Hradci Králové ( dále též "odvolací soud" ).

Okresní soud své rozhodnutí odůvodnil tím, že žalované vzniklo v roce 1976 právo užívání bytu, přičemž úhrada za užívání bytu byla stanovena mimosmluvně, na základě vyhlášky č. 60/1964 Sb., o úhradě za užívání bytu a za služby spojené s užíváním bytu. S účinností od roku 1992 se právo osobního užívání bytu změnilo ex lege na nájem, aniž by byla uzavřena nájemní smlouva. Předpisy o výši úhrady za užívání bytu byly následně zrušeny, aniž zákonodárce vzniklou mezeru vyplnil přijetím ústavně konformního zákona o nájemném. Tím tedy trvá situace, kdy nájemní vztah vznikl a trvá, aniž současně bylo jakkoliv sjednáno nájemné. Není-li nájemné sjednáno, je nájemce povinen podle § 671 občanského zákoníku ( lex generalis ) platit nájemné obvyklé v době uzavření smlouvy, s přihlédnutím k hodnotě pronajaté věci a způsobu jejího užívání. Vyhláška č. 176/1993 Sb., o nájemném z bytu a úhradě za plnění poskytovaná s užíváním bytu, byť označená jako protiústavní, obsahovala též inflační doložku, přičemž částka ve výši 1 833 Kč, naposledy oznámená v roce 2002 stěžovatelkou žalované, odpovídá v dnešních cenách výši obvyklé úhrady, stanovené ke dni vzniku práva osobního užívání bytu ( v roce 1976 ), v částce 160 Kč. Odvolací soud tento rozsudek okresního soudu potvrdil a uzavřel, že za současného právního stavu, při absenci zvláštního právního předpisu, předvídaného v ustanovení § 696 odst. 1 občanského zákoníku, není možné nájemné jednostranně zvýšit.

II.

Hlavní argumenty ústavní stížnosti a vyjádření účastníků řízení

Stěžovatelka argumentuje tím, že obecné soudy se vůbec nevypořádaly s relevantní judikaturou Ústavního soudu. Jen alibisticky vysvětlují, proč nevyhověly žalobě. Podle znaleckého posudku, který si stěžovatelka nechala vyhotovit, nájemné hrazené žalovanou nepostačuje ani ke krytí nákladů na údržbu a opravy domu, natož aby mohlo vést k získání oprávněného majetkového prospěchu z vlastnictví takové nemovitosti. Stěžovatelka současně podala návrh na zrušení části ustanovení § 671 odst. 1 občanského zákoníku, a to ve slovech "v době uzavření smlouvy". Tento návrh odůvodnila tím, že jen tímto způsobem je možno odstranit pochybnosti ohledně toho, zda obvyklé nájemné je třeba platit také v případě nájemních vztahů vzniklých jinak než smlouvou. Zároveň se tak odstraní i možná disproporce, zapříčiněná odlišností nájemních vztahů vzniklých podle § 871 odst. 1 občanského zákoníku, které se nevyznačují v nájmu obvyklou dočasností, ale mají prvky vztahu dlouhodobě přetrvávajícího až trvalého.

K výzvě Ústavního soudu podle § 42 odst. 1, 4 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ze znění pozdějších předpisů, ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ) se k ústavní stížnosti vyjádřil jako účastník řízení Krajský soud v Hradci Králové. Ústavní stížnost považuje za neopodstatněnou, ostatně ani z ústavní judikatury nevyplývá, že by o otázkách, které naznačuje stěžovatelka, měly rozhodovat obecné soudy.

Obdobně Okresní soud v Pardubicích navrhl zamítnutí ústavní stížnosti.

III.

Upuštění od ústního jednání

Podle ustanovení § 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu může Ústavní soud se souhlasem účastníků od ústního jednání upustit, nelze-li od něho očekávat další objasnění věci. Stěžovatelka podáním ze dne 9. 6. 2006 souhlasila s upuštěním od ústního jednání, stejně jako obecné soudy obou stupňů. Vzhledem k tomu, že také Ústavní soud má za to, že od ústního jednání nelze očekávat další objasnění věci, bylo od ústního jednání v této věci upuštěno.

IV.

Odmítnutí návrhu na zrušení části ustanovení občanského zákoníku

Stěžovatelka využila možnosti dané jí ustanovením § 64 odst. 1 písm. d ) zákona o Ústavním soudu a spolu s ústavní stížností podala návrh na zrušení části ustanovení § 671 odst. 1 občanského zákoníku ve slovech "v době uzavření smlouvy". Celé ustanovení § 671 odst. 1 občanského zákoníku zní : "Nájemce je povinen platit nájemné podle smlouvy, jinak nájemné obvyklé v době uzavření smlouvy, s přihlédnutím k hodnotě pronajaté věci a způsobu jejího užívání.".

Návrh na zrušení části ustanovení § 671 odst. 1 občanského zákoníku je zjevně neopodstatněný. K jeho aplikaci přistoupil okresní soud poté, co dovodil, že za situace, kdy smlouva uzavřena nebyla, lze analogicky ( tj. podle § 671 odst. 1 občanského zákoníku ) dovodit, že žalovaná je povinna platit nájemné ke dni vzniku jejího práva předmětný byt užívat. Doplnil, že by bylo ale mylné dovodit z výše úhrady za užívání bytu platné v roce 1976 závěr o výši současného nájemného. Naposledy stanovené nájemné v roce 2002 ve výši 1 833 Kč odpovídá v dnešních cenách částce obvyklé úhrady stanovené ke dni vzniku práva osobního užívání bytu ( v r. 1976 ) v částce 160 Kč. Žalobu zamítl proto, že není v pravomoci soudu určovat volnou úvahou, v individuálních případech, obsah nájemních vztahů ( výši nájemného ) odchylně od citovaných zákonných ustanovení.

Z uvedeného tedy vyplývá, že okresní soud aplikoval ustanovení § 671 odst. 1 občanského zákoníku jen analogicky. Jedná se o ustanovení, které je součástí hlavy sedmé části osmé občanského zákoníku, upravující závazkové právo. Zmíněná hlava sedmá obsahuje obecná ustanovení věnovaná nájemní smlouvě, takže § 671 odst. 1 je ustanovením obecné povahy upravujícím výši nájemného. Na jeho znění Ústavní soud neshledává nic protiústavního. Podstata zamítnutí žaloby stěžovatelky se opírala o zcela jiné důvody, jak poukázáno níže. Návrh na zrušení části ustanovení § 671 odst. 1 občanského zákoníku ve slovech "v době uzavření smlouvy" je tedy zjevně neopodstatněný. Ústavní soud proto tento návrh odmítl podle § 43 odst. 2 písm. b ) zákona o Ústavním soudu.

V.

Závěry Ústavního soudu

Ústavní stížnost je důvodná.

Ústavní soud zdůrazňuje, že není další běžnou instancí v systému všeobecného soudnictví, a není proto jeho úkolem zabývat se eventuálním porušením běžných práv fyzických a právnických osob a korektností aplikace každého zákonného ustanovení, ledaže by to současně znamenalo porušení základního práva nebo svobody zaručené ústavním pořádkem České republiky ( srov. nález sp. zn. I. ÚS 68/93, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 1, nález č. 17, a z tohoto nálezu vyplývající konstantní judikaturu ).

Plénum Ústavního soudu v nálezu ze dne 28. 2. 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 40, nález č. 47, vyhlášen pod č. 252/2006 Sb. ) konstatovalo, že situace, kdy po opakovaném zrušení právních předpisů, do nichž byla tzv. regulace nájemného včleněna, zákonodárce nijak nereagoval, je protiústavní. Důsledkem nečinnosti zákonodárce je faktické zmrazení regulovaného nájemného, čímž se dále prohlubuje porušování vlastnického práva vlastníků těch bytů, na něž se regulace vztahovala. Flagrantní důsledky nečinnosti zákonodárce vedou k nutnosti nahradit instrumenty právní ochrany pronajímatelů chybějící na úrovni "obyčejného" zákona využitím principů ústavněprávní regulace. Proto Ústavní soud, podle uvedeného nálezu, "trvá na plnění základní funkce obecných soudů, tj. zajištění proporcionální ochrany subjektivních práv a právem chráněných zájmů, a požaduje, aby ji obecné soudy pronajímatelům poskytly tak, že nebudou zamítat jejich žaloby požadující určení zvýšeného nájemného s odkazem na nedostatek zákonné úpravy". Plénum Ústavního soudu proto formulovalo povinnost obecných soudů, které jsou povolány poskytovat ochranu jak právům ( čl. 90 Ústavy ), tak i základním právům ( čl. 4 Ústavy ), že musí za daného stavu "rozhodnout o zvýšení nájemného, a to v závislosti na místních podmínkách tak, aby nedocházelo k diskriminacím výše zmíněným".

V této souvislosti lze odkázat i na další argumentaci obsaženou v nálezu ze dne 21. 3. 2006 sp. zn. I. ÚS 717/05 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 40, nález č. 64 ), podle které nelze připustit takový výklad předchozích nálezů, jimiž Ústavní soud označil obsah a formu regulace nájemného za protiústavní a zrušil příslušné právní předpisy [srov. nálezy ve věcech sp. zn. Pl. ÚS 3/2000 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 18, nález č. 93, vyhlášen pod č. 231/2000 Sb. ), Pl. ÚS 8/02 ( uveřejněn tamtéž, svazek 28, nález č. 142, vyhlášen pod č. 528/2002 Sb. ), Pl. ÚS 2/03 ( uveřejněn tamtéž, svazek 29, nález č. 41, vyhlášen pod č. 84/2003 Sb. )], pokud tento výklad směřuje k popření ochrany vlastnického práva vlastníků bytů. Smyslem těchto předchozích nálezů bylo odstranit z právního řádu neústavní omezení vlastnického práva pronajímatelů bytů, nikoliv fakticky zmrazit a petrifikovat protiústavní porušování vlastnických práv. Deformace trhu s byty, způsobená dlouhodobým neřešením problému nájemních bytů s tzv. regulovaným nájemným, nemůže být dále konzervována judikaturou obecných soudů. Za situace, kdy je zákonodárce nečinný, jsou to obecné soudy, jejichž úkolem je zajistit ochranu práv ( čl. 90 Ústavy České republiky ) a základních práv ( čl. 4 Ústavy České republiky ) jednotlivce. Je tedy na obecných soudech, aby naplnily podmínku čl. 4 odst. 2 Listiny, podle které mohou být meze základních práv stanoveny pouze zákonem, a při nečinnosti zákonodárce vyplnily mezeru v právním řádu svou judikaturou takovým způsobem, kterým budou chránit podstatu a smysl vlastnického práva ( v daném případě vlastnického práva k bytu ), jak to má na mysli ustanovení čl. 4 odst. 4 Listiny ( obdobně již nález ze dne 8. 2. 2006 sp. zn. IV. ÚS 611/05, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 40, nález č. 34 ). Zmíněná povinnost obecných soudů trvá přirozeně jen do doby nabytí účinnosti zvláštního zákona, který bude upravovat zvyšování nájemného.

Je tedy nepochybné, že v přezkoumávané věci obecné soudy nedostály své povinnosti poskytnout ochranu základním právům stěžovatelky. Porušily tak čl. 36 odst. 1 Listiny ( shodně shora citovaný nález sp. zn. I. ÚS 717/05 ).

Podle shora citovaných nálezů Ústavního soudu je nyní na Nejvyšším soudu, aby v rovině podústavního práva svou judikaturou položil základ pro judikaturu obecných soudů, která bude ústavně konformní a bude v souladu s nálezy shora citovanými. K této judikatuře přihlédnou obecné soudy i ve věci stěžovatelky.

S ohledem na shora uvedené Ústavní soud vyhověl návrhu stěžovatelky podle ustanovení § 82 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu a označená rozhodnutí obecných soudů zrušil podle ustanovení § 82 odst. 3 písm. a ) téhož zákona.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Okresního soudu v Pardubicích

č.j. 10 C 155/2003-68

č.j. 23 Co 410/2004-103

§ 671 odst. 1 občanského zákoníku

Okresní soud v Pardubicích

Krajský soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Pl. ÚS 20/05

Ústavního soudu

Ústavní soud

čl. 36 odst. 1 Listiny

§ 671 odst. 1 občanského zákoníku

Ústavní soud

čl. 90 Ústavy České republiky

čl. 4 Ústavy České republiky

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 391/05

č. j. 23 Co 410/2004-103

Okresního soudu v Pardubicích

č. j. 10 C 155/2003-68

§ 671 odst. 1 občanského zákoníku

Okresního soudu v Pardubicích

č. j. 10 C 155/2003-68

č. j. 23 Co 410/2004-103

Okresního soudu v Pardubicích

č. j. 10 C 155/2003-68

č. j. 23 Co 410/2004-103

§ 671 odst. 1 občanského zákoníku

§ 671 odst. 1 občanského zákoníku

Okresního soudu v Pardubicích

okresní soud

Okresní soud

Krajského soudu v Hradci Králové

odvolací soud

Okresní soud

č. 60/1964 Sb.

§ 671 občanského zákoníku

č. 176/1993 Sb.

Odvolací soud

okresního soudu

§ 696 odst. 1 občanského zákoníku

Ústavního soudu

§ 671 odst. 1 občanského zákoníku

§ 871 odst. 1 občanského zákoníku

Ústavního soudu

§ 42 odst. 1, 4 zákona č. 182/1993 Sb.,

Ústavním soudu

Ústavním soudu

Krajský soud

Okresní soud v Pardubicích

§ 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 671 odst. 1 občanského zákoníku

§ 671 odst. 1 občanského zákoníku

§ 671 odst. 1 občanského zákoníku

okresní soud

§ 671 odst. 1 občanského zákoníku

okresní soud

§ 671 odst. 1 občanského zákoníku

§ 671 odst. 1

Ústavní soud

§ 671 odst. 1 občanského zákoníku

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 68/93

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavního soudu

č. 252/2006 Sb.

Ústavní soud

Ústavního soudu

čl. 90 Ústavy

čl. 4 Ústavy

sp. zn. I. ÚS 717/05

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 3/20

Ústavního soudu

231/2000 Sb.

Pl. ÚS 8/02

č. 528/2002 Sb.

Pl. ÚS 2/03

č. 84/2003 Sb.

čl. 90 Ústavy České republiky

čl. 4 Ústavy České republiky

čl. 4 odst. 2 Listiny

čl. 4 odst. 4 Listiny

sp. zn. IV. ÚS 611/05

Ústavního soudu

čl. 36 odst. 1 Listiny

sp. zn. I. ÚS 717/05

Ústavního soudu

Nejvyšším soudu

Ústavní soud

§ 82 odst. 3 písm. a ) téhož zákona


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl dne 21. listopadu 2012 v neveřejném zasedání o dovolání podaném obviněným M. B., nar., proti usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 16. 2. 2012, č. j. 4 To 326/2011-455, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Okresního soudu v Novém Jičíně pod sp. zn. 2 T 65/2010, t a k t o :

Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. s e dovolání odmítá.

O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem Okresního soudu v Novém Jičíně ze dne 30. 9. 2011, č. j. 2 T 65/2010-423, byl obviněný M. B. uznán vinným trestným činem zpronevěry podle § 248 odst. 1, odst. 2 trestního zákona ( tj. zákona č. 140/1961 Sb., účinného do 31. 12. 2009 /dále jen„ tr. zák. “/ ) na skutkovém základě, že „ dne 23. 10. 2009 v přesně nezjištěné době od 16 :00 hod. do 17 :24 hod. v N. J. na ulici R. v A. L. jako zaměstnanec firmy A. L. s.r.o. za pomocí svěřeného klíče odemknul zámek příruční pokladny, ze které vyjmul uloženou tankovací kartu CCS a finanční hotovost ve výši 343.945,- Kč, které odnesl na nezjištěné místo, ponechal si je pro svou potřebu a před svým odchodem z objektu firmy zakryl hadrem čidlo zabezpečovacího zařízení umístěné nad dveřmi do chodby WC, odstranil vložku zámku příruční pokladny, vypnul jističe kamerového systému a dne 26. 10. 2009 kolem 06 :50 hod. při nástupu do zaměstnání pootevřel okno na chodbě objektu firmy, což mělo vzbudit dojem, že výše uvedené věci byly odcizeny neznámou osobou v době od 17 :25 hod. dne 23. 10. 2009 do 06 :50 hod. dne 26. 10. 2009, přičemž tímto svým jednáním způsobil poškozené firmě A. L. škodu ve výši nejméně 343.945,- Kč “. Za to byl podle § 248 odst. 2 tr. zák. odsouzen k trestu odnětí svobody v trvání 12 měsíců, jehož výkon mu byl podle § 58 odst. 1 a § 59 odst. 1 tr. zák. podmíněně odložen na zkušební dobu v trvání tří let. Dále mu byl podle § 53 odst. 1 tr. zák. uložen peněžitý trest ve výměře 50.000,- Kč a podle § 54 odst. 3 tr. zák. mu byl stanoven náhradní trest odnětí svobody v trvání šesti měsíců pro případ, že by nebyl peněžitý trest ve stanovené lhůtě vykonán. Podle § 228 odst. 1 tr. ř. uložil soud obviněnému povinnost zaplatit poškozené společnosti A. L., s.r.o., IČ 26824108, se sídlem V. M., M., na náhradě škody částku ve výši 343.945,- Kč.

O odvolání obviněného proti předmětnému rozsudku rozhodl ve druhém stupni Krajský soud v Ostravě usnesením ze dne 16. 2. 2012, č. j. 4 To 326/2011-455, jímž je podle § 256 tr. ř. jako nedůvodné zamítl. Rozsudek soudu prvního stupně tak nabyl právní moci dne 16. 2. 2012 ( § 139 odst. 1 písm. b/ cc/ tr. ř. ).

Shora citované rozhodnutí odvolacího soudu napadl obviněný M. B. následně dovoláním, v němž uplatnil dovolací důvod uvedený v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

V odůvodnění tohoto svého mimořádného opravného prostředku obviněný ( dovolatel ) namítl, že závěr o jeho vině byl postaven výhradně na nepřímých důkazech, které ovšem netvořily ucelený řetězec. Soud vycházel toliko z indicií a odůvodnění jeho rozhodnutí tak nutně trpí vadami, jimiž, stejně jako následné rozhodnutí odvolacího soudu, vybočuje z rámce čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen „ Listina “ ). Obě rozhodnutí současně odporují požadavkům kladeným na jejich odůvodnění ustanoveními § 125 odst. 1 tr. ř. resp. § 134 odst. 2 tr. ř. Soudy se nevypořádaly se všemi okolnostmi vyplývajícími z provedených důkazů a v rozporu s čl. 40 odst. 2 Listiny vyhodnotily důkazní situaci k tíži dovolatele, čímž porušily zásadu presumpce neviny. Takovou vadu pak lze ve smyslu nálezu Ústavního soudu ve věci I. ÚS 55/04 učinit předmětem přezkumu v dovolacím řízení i přes omezený rámec uplatněného důvodu dovolání.

V další části dovolání obviněný poukázal na to, že soud prvního stupně v jeho trestní věci rozhodl původně zprošťujícím rozsudkem, který logicky a řádně odůvodnil. Přestože následně po zrušení tohoto svého rozhodnutí splnil tento soud pokyny udělené mu odvolacím soudem k doplnění dokazování, důkazní situace se tím nijak nezměnila. Navzdory tomu však napodruhé rozhodl o jeho vině. Poté obviněný obsáhle zrekapituloval ze svého hlediska obsah provedených důkazů. Předně zpochybnil použitelnost záznamů kamerového systému jako důkazu v trestním řízení s odkazem na skutečnost, že zaměstnavatel k monitorování inkriminovaných prostor neměl svolení úřadu na ochranu osobních údajů. Kromě toho má za to, že pořízená nahrávka prokazuje spíše jeho nevinu, neboť na záběrech se nechová nijak podezřele. Není na nich zachyceno ani to, že by vůbec v rozhodnou dobu přistoupil k místu, kde je trezor v dosahu, tak, aby s ním mohl manipulovat, na rozdíl třeba od telefonujícího svědka K. nebo uklízečky, která se musela převléci v šatně v těsné blízkosti trezoru a musela přijít v době, kdy prodejna byla již prázdná. Na kameře je vidět pouze to, že se obviněný vrátil pro svoji zapomenutou peněženku, odešel na toaletu a aniž by se v prostoru trezoru zastavil, dochází k výpadku elektrické energie zhruba 42 vteřin po jeho odchodu z prodejny. Z tohoto důkazu lze tedy dle jeho názoru jednoznačně dovodit, že od doby, kdy předal peníze do trezoru, se u něj prokazatelně nezdržoval. O tom, že budou v pátek dne 23. 10. 2009 peníze na prodejně, se dozvěděl až v průběhu dne ( v pozdním odpoledni ), což současně vylučuje, že by se na tuto situaci jakkoli dopředu připravil. Soudy se kromě toho nevypořádaly s faktem, že ve finanční historii jeho rodiny není ani stopy po podezřelých finančních transakcích a ani domovní prohlídka nevedla k zajištění odcizených bankovek. Ta byla mimo jiné protiústavní a svědčí o neobvyklé angažovanosti orgánů činných v trestním řízení v dané trestní věci, kde došlo k porušení principu přiměřenosti použitých nástrojů trestního řízení s ohledem na závažnost žalovaného skutku. Dovolatel nesouhlasí ani se závěrem soudů, že elektroinstalace a funkčnost zabezpečovacích systémů byla bezvadná, neboť byly ve stavu, v němž neměly způsobilost projít revizní kontrolou. Nebyla zodpovězena otázka, kdy měl vlastně začít uskutečňovat svůj záměr odcizit zaměstnavateli svěřené peněžní prostředky. Vždyť tak mohl učinit bez povšimnutí již v době, kdy je ukládal do trezoru. Vytýkána jsou mu v podstatě obyčejná jednání, jako je pomoc s parkováním vozidla či trvání na řádném úklidu prodejny. Bez povšimnutí zůstala stejně pravděpodobná verze, že peníze mohl na prodejně odcizit kterýkoli ze zaměstnanců, případně některý ze zákazníků a zejména pak třetí osoba, která mohla do objektu prodejny vstoupit oknem, aniž by to čidla zaznamenala, jak prokázala minimálně polovina vyšetřovacích pokusů. Zcela bez vysvětlení zůstal daktyloskopický otisk na okně, což je zvlášť závažné opomenutí důkazu právě za situace, kdy není možno stanovit okamžik, kdy bylo okno pootevřeno.

Nad rámec uvedeného dovolatel poukázal také na to, že bez ohledu na rozpor v důkazní situaci neměl zaměstnavatel žádným způsobem nastaveny kompetence jednotlivých zaměstnanců a neuzavřel s nimi dohody o hmotné odpovědnosti. Přitom je mu de facto vyčítáno to, že s penězi nenakládal podle „ pravidel a pokynů “, ale tak, jak si to zaměstnavatel ex post představoval. Dovolatel neměl žádnou povinnost přebírat peníze od zákazníků, tyto ukládat do banky nebo zaměstnavatele informovat o tom, že finanční prostředky byly složeny do pokladny. Nejbezpečnější řešení, tj. uložení peněz do banky, nebylo ten den z objektivních příčin možné vzhledem k organizačním změnám v G. M. B. po povodních v roce 2009. Zaměstnavatel navíc sám věděl o předaných penězích a mohl si pro ně ten den přijet, což však neučinil. Svým dlouhodobě nezodpovědným přístupem k ochraně svého majetku tak odcizení inkriminované částky sám umožnil a je otázkou, zda v daném případě nebyla porušena zásada subsidiarity trestní represe. Dovolatel je přesvědčen, že za dané důkazní situace by zaměstnavatel v civilním řízení vůči němu nárok na náhradu škody uplatňoval neúspěšně a že soudy jeho aktivitu k ochraně vlastního majetku nepřípustně nahradily trestně právní represí.

Proto v závěru dovolání navrhl, aby Nejvyšší soud České republiky zrušil všechny výroky dovoláním napadených rozhodnutí soudů obou stupňů a věc vrátil Krajskému soudu v Ostravě k dalšímu řízení, ve kterém budou lépe respektována zásada presumpce neviny a právo na spravedlivý proces a které vyústí ve zprošťující rozsudek podle § 226 písm. c ) tr. ř., případně podle § 226 písm. b ) tr. ř.
K podanému dovolání se v souladu s ustanovením § 265h odst. 2 tr. ř. vyjádřil státní zástupce činný u Nejvyššího státního zastupitelství ( dále jen „ státní zástupce “ ), který v prvé řadě konstatoval, že petit dovolání tak, jak jej formuloval dovolatel, je vadný, neboť nelze navrhovat, aby Nejvyšší soud zrušil meritorní rozhodnutí v podobě rozsudku soudu prvního stupně i usnesení soudu odvolacího a poté žádat přikázání věci soudu druhého stupně, protože ten by po zrušení rozhodnutí soudu prvního stupně neměl o čem jednat. Dále státní zástupce uvádí, že námitky zvolené dovolatelem nevyhovují zvolenému ani žádnému jinému dovolacímu důvodu, neboť nesměřují proti aplikaci norem trestního práva hmotného na soudem zjištěný skutkový stav. Dovolatel se soustředil pouze na vlastní náhled na hodnocení důkazů ve snaze bagatelizovat skutečnosti svědčící v jeho neprospěch. Tím se snažil vyvolat představu neucelenosti důkazní báze, která by vylučovala spolehlivé objasnění věci. Státní zástupce také připomněl, že Nejvyšší soud není v rámci dovolacího řízení povinen opětovně se zabývat námitkami, které již byly přezkoumány v odvolacím řízení, a uvedl, že takto mechanicky opakované výhrady bývají zpravidla posouzeny jako zjevně neopodstatněné. Námitky dovolatele vůči obsahu odůvodnění rozhodnutí soudu prvního stupně a odvolacího soudu pak považuje z hlediska dovolání za irelevantní, neboť je zákon ( § 265a odst. 4 tr. ř. ) nepřipouští.

Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem proto v závěru svého vyjádření navrhl, aby Nejvyšší soud České republiky podané dovolání odmítl podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř., neboť argumentace obviněného směřuje mimo zákonné důvody uvedené v § 265b tr. ř., a aby tak podle § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř. učinil v neveřejném zasedání. Souhlas s projednáním věci v neveřejném zasedání poté vyjádřil i pro případ, že by Nejvyšší soud dospěl k závěru, že je namístě rozhodnout jinými způsoby, než jsou specifikovány v ustanoveních § 265r odst. 1 písm. a ) nebo b ) tr. ř.

Obviněný M. B. je podle § 265d odst. 1 písm. b ) tr. ř. osobou oprávněnou k podání dovolání pro nesprávnost výroku rozhodnutí soudu, který se ho bezprostředně dotýká. Dovolání bylo podáno v zákonné dvouměsíční dovolací lhůtě ( § 265e odst. 1 tr. ř. ), prostřednictvím obhájce ( § 265d odst. 2 věta první tr. ř. ) a současně splňuje formální a obsahové náležitosti předpokládané v ustanovení § 265f odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) jako soud dovolací ( § 265c tr. ř. ) zkoumal, zda v předmětné věci jsou splněny podmínky přípustnosti dovolání podle § 265a tr. ř. Shledal, že dovolání je přípustné podle § 265a odst. 1, odst. 2 písm. h ) tr. ř., neboť napadá rozhodnutí soudu druhého stupně, kterým bylo pravomocně rozhodnuto ve věci samé, a směřuje proti rozhodnutí, jímž byl zamítnut řádný opravný prostředek ( odvolání ) obviněného proti rozsudku uvedenému v § 265a odst. 2 písm. a ) tr. ř., kterým byl uznán vinným a byl mu uložen trest.

Poněvadž dovolání lze podat jen z důvodů uvedených v ustanovení § 265b tr. ř., bylo dále zapotřebí posoudit, zda konkrétní důvody, o které obviněný dovolání opírá, lze podřadit pod dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., na který odkazuje. Toto zjištění má zásadní význam z hlediska splnění podmínek pro provedení přezkumu napadeného rozhodnutí dovolacím soudem ( srov. § 265i odst. 1, odst. 3 tr. ř. ).

Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je dán v případech, kdy rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Uvedenou formulací zákon vyjadřuje, že dovolání je určeno k nápravě právních vad rozhodnutí ve věci samé, pokud tyto vady spočívají v právním posouzení skutku nebo jiných skutečností podle norem hmotného práva, nikoliv z hlediska procesních předpisů. To znamená, že s poukazem na uvedený dovolací důvod se není možné domáhat přezkoumání skutkových zjištění, na nichž je napadené rozhodnutí založeno. Soudy zjištěný skutkový stav věci, kterým je dovolací soud vázán, je při rozhodování o dovolání hodnocen pouze z toho hlediska, zda skutek nebo jiná okolnost skutkové povahy byly správně právně posouzeny, tj. zda jsou právně kvalifikovány v souladu s příslušnými ustanoveními hmotného práva. Na podkladě tohoto dovolacího důvodu proto nelze hodnotit správnost a úplnost skutkového stavu ve smyslu § 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř. Dovolací soud přitom musí vycházet ze skutkového stavu tak, jak byl zjištěn v průběhu trestního řízení a jak je vyjádřen především ve výroku odsuzujícího rozsudku a rozveden v jeho odůvodnění, a je povinen zjistit, zda je právní posouzení skutku v souladu s vyjádřením způsobu jednání v příslušné skutkové podstatě trestného činu s ohledem na zjištěný skutkový stav. Těžiště dokazování je totiž v řízení před soudem prvního stupně a jeho skutkové závěry může doplňovat, popřípadě korigovat jen soud druhého stupně v řízení o řádném opravném prostředku ( § 259 odst. 3, § 263 odst. 6, odst. 7 tr. ř. ). Tím je naplněno základní právo obviněného dosáhnout přezkoumání věci ve dvoustupňovém řízení ve smyslu čl. 13 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen „ Úmluva “ ) a čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě. Dovolací soud není obecnou třetí instancí zaměřenou na přezkoumání všech rozhodnutí soudů druhého stupně a samotnou správnost a úplnost skutkových zjištění nemůže posuzovat už jen z toho důvodu, že není oprávněn bez dalšího přehodnocovat provedené důkazy, aniž by je mohl podle zásad ústnosti a bezprostřednosti v řízení o dovolání sám provádět ( srov. omezený rozsah dokazování v dovolacím řízení podle § 265r odst. 7 tr. ř. ). Pokud by zákonodárce zamýšlel povolat Nejvyšší soud jako třetí stupeň plného přezkumu, nepředepisoval by ( taxativně ) velmi úzké vymezení dovolacích důvodů ( k tomu viz např. usnesení Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 73/03 ).

V tomto případě však dovolatel s odkazem na výše uvedený dovolací důvod nenamítal žádný relevantní rozpor mezi popisem skutku a soudy použitou právní kvalifikací, ani to, že soudy skutková zjištění nesprávně posoudily z hlediska jiných důležitých hmotně právních skutečností. Mimořádný opravný prostředek byl postaven výlučně na zpochybňování správnosti učiněných skutkových zjištění, vytýkal soudům obou stupňů jednostranně účelově zaměřené hodnocení důkazů bez přihlédnutí k té jejich části, která měla přinejmenším zpochybňovat odsouzené počínání dovolatele. Údajná absence pravidel na straně zaměstnavatele při přejímání peněz od zákazníků a z toho vyplývající nemožnost uspět s žalobou na náhradu škody v civilním řízení měla vést soudy k aplikaci zásady subsidiarity trestní represe, když normy trestního práva mají být aplikovány až jako ultima ratio ve smyslu § 12 odst. 2 tr. zák. Tato pochybení měla tedy vést k nesprávnému právnímu posouzení skutku při uplatnění dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Na podkladě takové dovolací argumentace však nelze pochybovat, že se dovolatel podaným mimořádným opravným prostředkem domáhal ve skutečnosti zásadního přehodnocení soudy zjištěného skutkového stavu věci, tedy dovolání uplatnil na procesním ( § 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř. ) a nikoli hmotně právním základě. Proto jeho dovolací námitky dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. neodpovídají. Při posuzování tvrzeného dovolacího důvodu uvedeného v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je dovolací soud vázán skutkovými zjištěními, které ve věci učinily soudy prvého a druhého stupně. Porušení určitých procesních ustanovení sice může zakládat dovolací důvody, ale jen v případech výslovně stanovených v zákoně ( např. dle 265b odst. 1 písm. a/, b/, d/ a f/ tr. ř. ). Tyto však dovolatel neuplatnil a argumentací ani věcně nenaplnil.

Takový závěr učinil Nejvyšší soud při znalosti právního názoru vyjádřeného v konstantní judikatuře Ústavního soudu, podle nějž, s ohledem na právo obviněného na spravedlivý proces, je nutno o relevanci námitek proti skutkovým zjištěním uvažovat i v dovolacím řízení v těch případech, kdy je dán extrémní rozpor mezi skutkovým stavem věci v soudy dovozené podobě a provedenými důkazy ( k tomu např. nálezy Ústavního soudu ve věcech sp. zn. I. ÚS 4/04 nebo sp. zn. III. ÚS 3136/09 ). Extrémní rozpor je ovšem dán tehdy, jestliže zásadní skutková zjištění v rozhodnutí zcela chybí vzhledem k absenci příslušných důkazů nebo zjevně nemají žádnou vazbu na soudem deklarovaný obsah provedeného dokazování, či jsou dokonce opakem toho, co bylo skutečným obsahem dokazování.

V posuzované věci však soudy obou stupňů komplexně, logicky a přesvědčivě zhodnotily provedené důkazy v souladu s jejich obsahem a zdůvodnily, proč je možno skutková zjištění spolehlivě opřít o uzavřený řetěz důkazů nepřímých, vylučující závěr jiný.

Nejvyšší soud zdůrazňuje, že oba soudy se důsledně vypořádaly s námitkami dovolatele, které byly z valné části opakovány v mimořádném opravném prostředku. Zejména odvolací soud správně konstatoval zásadní fakt, vyplynuvší z provedeného dokazování, a sice, že jestliže klíče od pokladny měly pouze dvě osoby, obviněný a jedna ze svědkyň, která však prokazatelně odešla z objektu ještě dříve, než peníze byly do pokladny vloženy, pokladna nenesla stopy po násilném otevření, vložka Fab byla následně demontována, když demontáž cylindrické vložky měla nepochybně znesnadnit zjištění o způsobu otevření pokladny, k pokladně bylo přistoupeno z vnitřku objektu, pak nikdo jiný, než obviněný pokladnu otevřít nemohl. Takový závěr potvrzuje řada neobvyklých, svědecky doložených, soudy popsaných kroků obviněného, majících za cíl jednak získat čas pro souzený čin, jednak znemožnit odhalení pachatele. V této souvislosti nutno zmínit alespoň jeho snahu o eliminaci elektronických prvků ochrany, záměrné způsobení výpadku el. proudu, aby bylo znemožněno monitorování prostoru během víkendu, a tedy zjištění, že do objektu nikdo zvenčí nevnikl. Klíč od místnosti s jističi měl přitom obviněný v zásuvce svého stolu. Takto by si jistě nepočínal pachatel, vniknuvší zvenčí a neznalý poměrů. Je nepravděpodobné, že by šlo o nenarušený řetězec náhod, je vyloučené, že by o tento šlo při existenci finálního následku, totiž ztrátě peněžní hotovosti a zjištění pachatele. Námitka dovolatele o nevyjasněných pravidlech při přejímání peněžní hotovosti od zákazníků nemůže obstát. Jak vyplynulo i z jeho výpovědi, nebylo to poprvé, co přišel do kontaktu s tržbou, znal pokyny nadřízeného, velmi dobře věděl, že peníze patří firmě. Obviněný tedy jednal s plným vědomím, že se zmocňuje cizí věci, kterou si hodlá ponechat pro svou potřebu. K peněžní hotovosti na provozovně přístup měl, byl oprávněn k jejímu převzetí od zákazníků. Jakákoli, byť případně přesněji vymezená pravidla, by mu v jeho záměru nezabránila. Výše způsobené škody pak mnohonásobně přesáhla dolní hranici zákonného pojmu škody nikoli malé. Proto nebylo možno přisvědčit ani té části dovolacích námitek, která poukazovala na údajné porušení zásady subsidiarity trestní represe, vyjádřené v ust. 12 odst. 2 tr. zákoníku, účinného od 1. 1. 2010 ( tzv. princip ultima ratio ). Podle této zásady trestní odpovědnost pachatele a trestněprávní důsledky s ní spojené lze uplatňovat jen v případech společensky škodlivých, ve kterých nepostačuje uplatnění odpovědnosti podle jiného právního předpisu. V souzeném případě však dovolatel porušil jedno ze základních pravidel společenské morálky, totiž pravidlo o nedotknutelnosti cizího majetku ( vyjma případů zákonem stanovených ), když právě ochrana těchto pravidel je účelem hmotněprávních norem trestního práva. Ztotožnění se na takovém podkladě se vznesenou námitkou by za zjištěných okolností proto znamenalo popření účelu trestního práva.

Nicméně alespoň v této části bylo možno považovat dovolací námitku za právně relevantní co do naplnění dovolacího důvodu podle ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Vzhledem k tomu, že dovolání obviněného M. B. bylo dílem opřeno o námitky, které pod použitý hmotněprávní dovolací důvod podle § 265b písm. g ) tr. ř. - ale ani pod žádný jiný ze zákonných důvodů dovolání podle § 265b odst. 1 tr. ř. - podřadit nelze, a v jeho relevantně uplatněné části nebylo shledáno opodstatněným, Nejvyšší soud je podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. o d m í t l jako zjevně neopodstatněné. Za podmínek § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř. tak učinil v neveřejném zasedání.

Poučení : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. ř. ).

V Brně dne 21. listopadu 2012

 Předseda senátu JUDr. Eduard Teschler

 Vypracoval :
 JUDr. Pavel Šilhavecký

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 4 To 326/2011-455

soudu odvolacího

Okresního soudu v Novém Jičíně

sp. zn. 2 T 65/2010

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Okresního soudu v Novém Jičíně

č. j. 2 T 65/2010-423

§ 248 odst. 1, odst. 2 trestního zákona

č. 140/1961 Sb.

účinného do 31. 12. 2009

tr. zák.

§ 248 odst. 2 tr. zák.

§ 58 odst. 1 a § 59 odst. 1 tr. zák.

§ 53 odst. 1 tr. zák.

§ 54 odst. 3 tr. zák.

§ 228 odst. 1 tr. ř.

Krajský soud v Ostravě

č. j. 4 To 326/2011-455

§ 256 tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 139 odst. 1 písm. b/ cc/ tr. ř.

odvolacího soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

odvolacího soudu

§ 125 odst. 1 tr. ř.

§ 134 odst. 2 tr. ř.

čl. 40 odst. 2 Listiny

Ústavního soudu

I. ÚS 55/04

soud prvního stupně

odvolacím soudem

Nejvyšší soud České republiky

Krajskému soudu v Ostravě

§ 226 písm. c ) tr. ř.

§ 226 písm. b ) tr. ř.

§ 265h odst. 2 tr. ř.

Nejvyšší soud

soudu prvního stupně

soudu odvolacího

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 265a odst. 4 tr. ř.

Nejvyšší soud České republiky

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265b tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265d odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265e odst. 1 tr. ř.

§ 265d odst. 2 věta první tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. ř.

§ 265a tr. ř.

§ 265a odst. 2 písm. a ) tr. ř.

§ 265b tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

dovolacím soudem

§ 265i odst. 1, odst. 3 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

dovolací soud

§ 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř.

Dovolací soud

soudem prvního stupně

čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě

Dovolací soud

§ 265r odst. 7 tr. ř.

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 73/03

§ 12 odst. 2 tr. zák.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

dovolací soud

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 4/04

sp. zn. III. ÚS 3136/09

Nejvyšší soud

odvolací soud

ust. 12 odst. 2 tr. zákoníku

účinného od 1. 1. 2010

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

§ 265n tr. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedkyně senátu Dagmar Lastovecké a soudců Stanislava Balíka a Jiřího Nykodýma v právní věci stěžovatele Z. H., zastoupeného JUDr. Josefem Filipem, advokátem se sídlem v Ústí nad Orlicí, Komenského 156, proti rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 10. 12. 2009 č. j. 19 Co 438/2009-593 a rozsudku Okresního soudu v Ústí nad Orlicí ze dne 4. 8. 2009 č. j. 13 P 84/2002-566, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Ústavní stížností, doručenou Ústavnímu soudu dne 2. 3. 2010, která splňovala náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), se stěžovatel domáhal zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí obecných soudů, a to s odkazem na údajné porušení jeho práva zakotveného v ustanovení čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), a dále práva na spravedlivý proces podle hlavy páté Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod s tím, že soud mimo jiné porušil jeho právo na projednání věci bez zbytečných průtahů podle čl. 38 odst. 2 Listiny.

Stěžovatel v odůvodnění ústavní stížnosti stručně zrekapituloval průběh řízení před obecnými soudy, kdy se domáhal návrhem ze dne 17. 12. 2004 ve věci péče o nezletilé úpravy styku se svými nezletilými syny Janem ( jedná se o pseudonym ) a Pavlem ( jedná se o pseudonym ) ( dále též "nezletilí" ). Tvrdil, že nepřiměřeně dlouhá doba soudního řízení, po kterou nebyl styk stěžovatele s jeho syny upraven, měla přímo za následek podstatné zhoršení situace mezi stěžovatelem a jeho syny. Podle stěžovatele, soudy během velmi dlouhého řízení, tj. téměř pět let, nezjistily žádné důvody pro to, aby styk otce s dětmi byl omezen nebo dokonce zakázán. Pokud se tedy stěžovatel a matka nezletilých nedohodli o výkonu svých rodičovských práv při styku stěžovatele s oběma syny, měl soud autoritativně rozhodnout po spolehlivě zjištěných skutečnostech rychle a účinně. Stěžovatel v ústavní stížnosti podrobně interpretoval skutková zjištění obecných soudů, a to zejména v souvislosti s výsledky znaleckých posudků a závěry zpráv rodinných poraden. Namítal, že byl jako otec nezletilých v řízení diskriminován, což otevřelo prostor matce nezletilých úmyslně je programovat proti otci. Důsledkem byl vznik tzv. syndromu zavrženého rodiče. Stěžovatel dovodil nespravedlnost postupu obou soudů i v rozhodnutí o náhradě nákladů řízení. Dle jeho názoru bylo nedostatečně odůvodněno, přičemž podle zjištěných okolností případu, kdy byl vlastně znaleckými posudky prokázán zájem nezletilých na styku s otcem, měla náklady platit matka dětí, která styku dětí s otcem bránila.

Ústavní soud zjistil, že rozsudkem ze dne 5. 2. 2008 č. j. 13 P 84/2002-470 rozhodl Okresní soud v Ústí nad Orlicí o návrhu na úpravu styku stěžovatele jako otce s jeho nezletilými syny tak, že s ohledem na zájem nezletilých dětí jeho styk s nezletilými neupravil. K odvolání stěžovatele Krajský soud v Hradci Králové rozsudek v uvedené části zrušil s tím, že styk nelze neupravit, ale je zde možnost jej buď upravit nebo ho zakázat, popřípadě zvážit styk za přítomnosti třetí osoby na neutrálním místě. Odvolací soud poukázal na věk nezletilého Jana, kterému by měl být ponechán prostor k vlastní úvaze, zda se s otcem chce stýkat nebo nikoli.

Soud prvého stupně k doporučení odvolacího soudu doplnil řízení a zjišťoval možnosti navázání kontaktu stěžovatele s nezletilými prostřednictvím třetí osoby či ve spolupráci se specializovaným pracovištěm. Jak Ústavní soud zjistil z odůvodnění jeho rozsudku napadeného projednávanou ústavní stížností, soud I. stupně zjišťoval možnost setkávání stěžovatele s nezletilým Pavlem na půdě školy, spolupracoval s opatrovníkem nezletilých a Střediskem výchovné péče Mimoza v Ústí nad Orlicí ( dále "Středisko" ). Vycházel z jeho závěrečné zprávy a současně vyslechl jako svědka pracovníka Střediska. Soud prvého stupně dospěl ke zjištění, že nezletilí v současné době nemají zájem se s otcem kontaktovat prostřednictvím institucí, samotné téma výchovných změn se stalo pro nezletilé traumatizující. V současné době je třeba brát zřetel na postoj chlapců s tím, že pokud někdo ze zúčastněných potřebuje terapii, pak je to stěžovatel, který ji však odmítá. Soud prvého stupně akcentoval závěry Střediska a v odůvodnění zejména uvedl, že stěžovatel se po celou dlouhou dobu sporu nepokusil o žádnou normální lidskou cestu, jak se svým dětem přiblížit. Způsob, který stěžovatel zvolil, aby se domohl kontaktu s nezletilými, by mohl do budoucna vést k úplné ztrátě dětí. Děti chování otce nerozumí a vnímají jeho postup jako nátlakový. Soud dále vycházel ze závěrů centra psycho-sociální pomoci , Rodinné a manželské poradny v Pardubickém kraji, kdy bylo konstatováno, že u nezletilých dětí jde o syndrom zavrženého rodiče. Postoj nezletilého Pavla k otci je natolik negativní a zavrhující, že nepřichází do úvahy náprava terapií. V případě nezletilého Jana by možnost terapeuticky zasáhnout přicházela do úvahy, ten je však ve věku 16 a půl let a v tomto věku dle soudu prvého stupně již je třeba skutečně brát zřetel na stanovisko dítěte a nechat styk s otcem zcela na jeho rozhodnutí.

Soud prvého stupně se v odůvodnění rozhodnutí vypořádal s dalším stěžovatelem navrhovaným doplněním řízení a uvedl důvody, pro které je považoval za nadbytečné. Závěrem uvedl úvahu, zda stěžovatel zvolil správný způsob cesty ke svým dětem a zda, v době, kdy děti odmítaly jej navštěvovat, využil všech zcela běžných způsobů, jak děti kontaktovat a vzájemné vztahy udržovat, neboť soudní rozhodnutí vzájemné vztahy nenapraví a vzhledem k věku chlapců lze těžko předpokládat, že by rozhodnutí o případném styku bylo vůbec i vykonatelné.

O odvolání stěžovatele rozhodoval Krajský soud v Hradci Králové. Za tím účelem si vyžádal vyjádření opatrovníka a matky nezletilých, která zejména poukázala na znalecké posudky a skutečnost, že vztah dětí k otci byl zásadně poznamenán chováním stěžovatele k ní i dětem, kdy stěžovatel matce ublížil na zdraví. Z napadeného rozsudku vyplynulo, že odvolací soud přezkoumal rozhodnutí soudu prvého stupně a řízení, kterému předcházelo. Dospěl přitom k závěru, že odvolání stěžovatele není důvodné a rozhodnutí soud prvého stupně je věcně správné

Po zvážení argumentů obsažených v ústavní stížnosti a posouzením obsahu odůvodnění napadených rozhodnutí, dospěl Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost není důvodná.

Ústavní soud v první řadě konstatuje, že jeho úkolem je ochrana ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ČR ). Není součástí soustavy obecných soudů a nepřísluší mu právo dozoru nad rozhodovací činností obecných soudů. Do této rozhodovací činnosti je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, byla-li pravomocným rozhodnutím těchto orgánů porušena stěžovatelova základní práva a svobody chráněná ústavním pořádkem České republiky. Ústavní soud tedy není vrcholnou třetí instancí v systému obecného soudnictví a není ani součástí soustavy obecných soudů. Proto mu zpravidla nepřísluší "přehodnocovat" hodnocení dokazování provedené obecnými soudy ( a to ani tehdy, pokud by se s ním sám neztotožňoval ), pokud jím nejsou porušena ústavně zaručená základní práva nebo svobody stěžovatele. Ústavní soud by tedy mohl hodnotit provedené důkazy v rozporu s hodnocením, jež provedly soudy obecné, jen výjimečně [srov. např. nález Ústavního soudu ze dne 20. 6. 1995 sp. zn. III. ÚS 84/94, publikovaný ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek č. 3, nález č. 34, str. 257, cit. : "… V případě, kdy jsou právní závěry soudu v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními, anebo z nich v žádné možné interpretaci odůvodnění soudního rozhodnutí nevyplývají, nutno takové rozhodnutí považovat za stojící v rozporu s čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, jakožto i s čl. 1 Ústavy České republiky. …..".].

Přestože Ústavní soud dle své ustálené judikatury zastává názor, že je zásadně věcí obecného soudu zvážit podmínky úpravy styku rodičů s dětmi ( viz např. I. ÚS 48/04, II. ÚS 554/04, III. ÚS 100/03 nebo IV. ÚS 60/04 ), zabýval se v daném případě především otázkou, zda obecné soudy při rozhodování, resp. při aplikaci zákonných ustanovení, neporušily současně s "jednoduchým právem" i některou z ústavních kautel, kterážto podmínka představuje důvod přezkumu rozhodovací činnosti obecného soudu Ústavním soudem.

Stěžovatel tvrdil, že bylo porušeno jeho právo podle čl. 32 odst. 4 Listiny jako rodiče tím, že soudy zamítly jeho návrh na úpravu styku s nezletilými syny, čímž omezily fakticky jeho rodičovská práva a definitivně od něj jeho děti odloučily. Ústavní soud v tomto směru podotýká, že práv zakotvených v uvedeném ustanovení se lze domáhat pouze v mezích zákonů, které tato ustanovení provádějí ( čl. 41 Listiny ). V projednávaném případě se jedná o normy zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů, upravující práva a povinnosti rodičů vůči nezletilému dítěti, a to zejména ustanovení § 27 odst. 2, věta první, tohoto zákona ( podle kterého soud styk rodičů s dítětem upraví, vyžaduje-li to zájem na jeho výchově a poměry v rodině ). Ústavní soud přitom opakovaně ve své rozhodovací praxi uvedl, že základním dlouhodobě obecně přijímaným kritériem při jakékoli činnosti týkající se dětí, včetně soudního rozhodování o nich, je zájem dítěte ( srov. např. čl. 3 odst. 1, čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte ). Dovodil, že z pozitivního závazku státu na poli ústavní garance a ochrany rodičovství a rodiny, resp. rodinného a soukromého života, vyplývá, že soudy jsou povinny svěřenými procesními prostředky vytvářet předpoklady pro narovnání narušených vztahů mezi rodiči a dětmi, včetně prostředků donucení, může-li takové opatření vést ke sledovanému cíli a je-li přiměřené. Současně dodal, že je však iluzorní představovat si, že právo, resp. soud, může svou autoritou poručit lidským citům ( srov. usnesení Ústavního soudu ze dne 13. 12. 2006 sp. zn. III. ÚS 439/05, publikované ve Sbírce nálezu a usnesení Ústavního soudu, svazek č. 43, pod č. 15, str. 661 ).

Z odůvodnění napadených rozsudků obecných soudů je zřejmé, že soudy při rozhodování o tom, zda upraví styk stěžovatele s nezletilými syny, velmi odpovědně zvažovaly zákonná kritéria, a dominantně zájem nezletilých. Vzaly v úvahu všechny okolnosti, které v průběhu řízení vyšly najevo a hodnocení důkazů provedly v souladu s ustanovením § 132 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, v platném znění. Dospěly přitom k závěru, že návrh stěžovatele na úpravu styku s nezletilými zamítnou. Ústavní soud přitom nezjistil žádné skutečnosti, které by nasvědčovaly tomu, že by soudy rozhodovaly svévolně, a proto jejich rozhodnutí respektuje. Jak vyšlo v řízení najevo, vztah mezi stěžovatelem a nezletilými syny je silně narušen a nezletilý skutečně trpí syndromem zavrženého rodiče. Nelze však obecným soudům vyčítat, že by se nesnažily situaci zvrátit, když využily všech dostupných prostředků, které by mohly alespoň k částečné nápravě vztahů sloužit. Nic proto nenasvědčuje tomu, že by délka soudního řízení o návrhu stěžovatele měla mít za následek vzájemné odcizení mezi stěžovatelem a nezletilými, ba naopak, byla tato doba soudy prodlužována ve snaze zohlednit požadavky otce a současně rozhodnout tak, aby to prospívalo především nezletilým. Obecné soudy nemohly pominout názory a postoje chlapců, neboť o ty šlo v daném řízení na prvém místě. Ústavní soud proto dospěl k závěru, že obecné soudy svoji roli v projednávané věci bezezbytku naplnily. Skutečnost, že výsledek řízení neodpovídá představám stěžovatele, neznamená automaticky porušení ústavních práv stěžovatele. Obecné soudy svým zamítavým rozhodnutím styk stěžovatele s nezletilými nezakázaly ani neomezily. Nezletilí ovšem měli z minulosti s osobou stěžovatele jako jejich otcem vlastní zkušenost, která nemůže být autoritativním rozhodnutím soudů změněna. Bude nyní na stěžovateli, aby našel ke svým synům vhodnou cestu a měl tak možnost své představy o harmonickém otcovském prvku a výchovném působení osobním příkladem s nimi sdílet.

Vzhledem k tomu, že napadená rozhodnutí soudů nevybočila z mezí ústavnosti, Ústavní soud postupoval podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu a ústavní stížnost jako zjevně neopodstatněnou odmítl.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 22. dubna 2010

Dagmar Lastovecká, v. r.
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Hradci Králové

č. j. 19 Co 438/2009-593

Okresního soudu v Ústí nad Orlicí

č. j. 13 P 84/2002-566

Ústavnímu soudu

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

hlavy páté Listiny

čl. 38 odst. 2 Listiny

Ústavní soud

č. j. 13 P 84/2002-470

Okresní soud v Ústí nad Orlicí

Krajský soud

Odvolací soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

Krajský soud

odvolací soud

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 84/94

čl. 1 Ústavy České republiky

Ústavní soud

I. ÚS 48/04

II. ÚS 554/04

III. ÚS 100/03

IV. ÚS 60/04

Ústavním soudem

čl. 32 odst. 4 Listiny

Ústavní soud

čl. 41 Listiny

č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 27 odst. 2, věta první, tohoto zákona

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 439/05

§ 132 zákona č. 99/1963 Sb.

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Františka Duchoně a Vojena Güttlera o ústavní stížnosti stěžovatele Ing. R. R., CSc., zastoupeného Mgr. Jindřichem Skácelem, advokátem se sídlem v Brně, Zachova 4, proti výrokům I. a II. rozsudku Krajského soudu v Plzni ze dne 13. 4. 2011, čj. 10 Co 94/2011-1244, za účasti Krajského soudu v Plzni jako účastníka řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Okresní soud v Klatovech rozsudkem ze dne 5. 11. 2010, čj. 11 P 34/97-1204, změnil předchozí rozsudek téhož soudu v části výživného tak, že stěžovatel jako otec je povinen přispívat na výživu syna zvýšeným výživným počínaje od 1. 12. 2000 v částce 1700 Kč měsíčně, počínaje od 1. 9. 2002 v částce 1900 Kč měsíčně, počínaje od 1. 9. 2004 v částce 2100 Kč měsíčně, počínaje 1. 9. 2006 v částce od 2500 Kč měsíčně, počínaje 1. 9. 2008 v částce 2700 Kč měsíčně, počínaje 1. 9. 2010 v částce 3000 Kč měsíčně, splatným vždy každého 15. dne v měsíci k rukám syna ( výrok I. ). Ve výroku II. soud uložil stěžovateli povinnost uhradit dlužné a neuhrazené výživné od 1. 12. 2000 do 31. 10. 2010 v částce 84 000 Kč k rukám syna do 30 dnů od právní moci rozsudku. Ve výroku III. soud zamítl návrh otce na snížení výživného, a ve výroku IV. vyslovil, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

O odvolání stěžovatele rozhodl Krajský soud v Plzni rozsudkem ze dne 13. 4. 2011, čj. 10 Co 94/2011-1244, tak, že pod výrokem I. rozsudek soudu I. stupně potvrdil, ve výroku II. povolil stěžovateli dlužné výživné za dobu od 1. 12. 2000 do 30. 4. 2011 zaplatit do 30 dnů od právní moci rozsudku, a konečně ve výroku III. nepřiznal žádnému z účastníků právo na náhradu nákladů řízení.

Proti výrokům I. a II. rozsudku odvolacího soudu podal stěžovatel ústavní stížnost, v níž namítá porušení svých práv upravených v čl. 36 a násl., čl. 10 odst. 2, čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod, čl. 2 odst. 3 Mezinárodního paktu o občanských a politických právech a čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Stěžovatel zejména namítá, že přiznání výživného je v rozporu s dobrými mravy, neboť syn se jej zcela zřekl, odmítá jej z vlastní vůle vídat a po dovršení 18 let si změnil příjmení; s touto námitkou se soudy nevypořádaly. Stěžovatel nesouhlasí s tím, že soudy vzaly za prokázané, že se potřeby nezletilého syna opakovaně zvýšily; na jednom místě ústavní stížnosti tvrdí, že k tomuto závěru dospěly bez jakéhokoliv prokazování, na jiném konstatuje, že se spokojily s matkou předloženým a jí vypracovaným seznamem výdajů domácnosti ( s výjimkou potvrzení od zaměstnavatele v SRN ). Namítá též, že studium jednoletého pomaturitního kurzu anglického jazyka není přípravou na budoucí povolání ( navíc ve 22 letech ). Obecné soudy ani nevzaly v potaz skutečné příjmy a životní úroveň otce ( poukazuje na nálezy sp. zn. I. ÚS 1619/97, I. ÚS 299/06, nezkoumaly možnost uplatnění otce na trhu práce ( I. ÚS 527/06 ), a řádně nezhodnotily životní úroveň matky. Porušení práva na spravedlivý proces shledává stěžovatel též v tom, že soud I. stupně zamítl důkaz spočívající v prokázání účasti otce na výběrových řízeních, a nezohlednění potvrzení úřadu práce, že řádně plnil všechny povinnosti a ucházel se o práci na nabízených místech, leč neúspěšně.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná [§ 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů].

Ústavní soud představuje soudní orgán ochrany ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ). Není součástí soustavy obecných soudů a nepřísluší mu právo dozoru nad jejich rozhodovací činností. K takovému dozoru či kontrole je Ústavní soud oprávněn pouze za situace, kdy obecné soudy svými rozhodnutími zasahují do ústavně zaručených základních práv a svobod jednotlivce. V souzené věci však Ústavní soud takový zásah neshledal.

Stěžovatelova ústavní stížnost je ve své podstatě pouhou polemikou se závěry, které v civilním řízení učinily obecné soudy. Námitky stěžovatele se týkají učiněných skutkových zjištění, i jejich právního posouzení, zpravidla však výlučně z pohledu interpretace a aplikace jednoduchého práva. Stěžovatel kupř. poukazuje na to, že přiznání výživného by bylo v rozporu s dobrými mravy, nebo namítá, že pomaturitní studium anglického jazyka není přípravou na budoucí povolání. Posouzení těchto otázek však náleží obecným soudům, a nikoliv soudu Ústavnímu, neboť samy o sobě postrádají ústavní rozměr. Nelze ani považovat za důvodnou výtku, která by mohla věc posunout do ústavní roviny, a sice že se soudy obou stupňů s těmito námitkami nevypořádaly; z jejich rozhodnutí je totiž patrné, že se náležitě vypořádaly nejen s těmito okolnostmi, ale adekvátně zdůvodnily i další stěžovatelem zpochybňované skutečnosti. Zde stačí jenom poukázat na stěžovatelem napadený závěr o potřebách oprávněného : o výživném bylo naposledy rozhodováno v roce 1996 v době, kdy bylo jeho dítěti pět let; od té doby jeho potřeby přirozeně s přibývajícím věkem rostly. Stejně tak se soudy řádně zabývaly potřebami nezletilého dítěte, a v dostatečné míře též celkovou životní úrovní obou rodičů; nejen jejich výdělkovými poměry, ale i rodinnou situací apod. Celkově lze tedy uzavřít, že stěžovatelem napadené rozhodnutí odvolacího soudu se zakládá na dostatečných skutkových zjištěních, a že jeho právní závěry nejsou v rozporu s těmito zjištěními.

K námitce, že byl zamítnut důkazní návrh stran prokázání účasti na výběrových řízeních, Ústavní soud konstatuje, že jedním ze základních znaků ústavní stížnosti, jakožto prostředku ochrany ústavně zaručených základních práv a svobod, je její subsidiarita. V platném právu je tato zásada vyjádřena v § 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu, podle něhož je ústavní stížnost nepřípustná, nevyčerpal-li stěžovatel všechny procesní prostředky, které mu zákon k ochraně jeho práva poskytuje. V civilním řízení soudním to znamená, že je v prvé řadě na obecných soudech, aby poskytly ochranu základním právům a svobodám stěžovatele ( srov. čl. 4 Ústavy ČR ). Teprve vyčerpá-li stěžovatel neúspěšně všechny procesní prostředky, které mu zákon poskytuje, může se bránit ústavní stížností u Ústavního soudu. Ze subsidiarity ústavní stížnosti zároveň vyplývá, že nestačí pouze formálně vyčerpat všechny procesní prostředky k ochraně práva, ale že je nutno vyčerpat je efektivně. Efektivní ( též materiální ) vyčerpání těchto prostředků není zpravidla podmínkou přípustnosti ústavní stížnosti, ale její opodstatněnosti; nemůže být proto opodstatněná ústavní stížnost, v níž stěžovatel vznáší námitky, které předtím neuplatnil. To se týká rovněž námitky, že byl zamítnut zmíněný důkazní návrh; stěžovatel tuto údajnou vadu nevytkl ve svém odvolání, a proto ji nemůže ani uplatňovat v ústavní stížnosti.

Bez ohledu na to ale Ústavní soud dodává, že odvolací soud na základě provedeného dokazování zcela opodstatněně dospěl k závěru, že nezaměstanost otce je pouze důsledkem jeho nezodpovědného postoje, který opustil podnikatelskou činnost, aniž měl zajištěno jiné zaměstnání, což v kontextu s ukončením pracovního poměru v roce 2010 potvrzuje, že nemá zájem uplatnit se v pracovní činnosti tak, aby dostál své vyživovací povinnosti. Ústavní soud rovněž připomíná, že odvolací soud se zabýval kvalifikací stěžovatele, jeho profesní drahou, zjišťoval u úřadu práce tomu odpovídající volná pracovní místa, jakož i možné výdělky z nich plynoucí. Aplikaci druhé věty § 96 odst. 1 zákona o rodině - podle níž "při hodnocení schopností, možností a majetkových poměrů povinného zkoumá soud, zda se povinný nevzdal bez důležitého důvodu výhodnějšího zaměstnání či výdělečné činnosti nebo majetkového prospěchu, popřípadě zda nepodstupuje nepřiměřená majetková rizika" - lze proto považovat v souzené věci za opodstatněnou a podloženou provedeným dokazováním.

Z těchto důvodů odmítl Ústavní soud podanou ústavní stížnost jako zjevně neopodstatněnou podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu. Vzhledem k tomuto způsobu rozhodnutí nebylo třeba rozhodovat o návrhu na odklad vykonatelnosti napadeného rozhodnutí.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné ( § 43 odst. 3 zákona o Ústavním soudu ).

V Brně dne 1. listopadu 2011

Ivana Janů, v.r.
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Plzni

čj. 10 Co 94/2011-1244

Krajského soudu v Plzni

Okresní soud v Klatovech

čj. 11 P 34/97-1204

Krajský soud v Plzni

čj. 10 Co 94/2011-1244

odvolacího soudu

sp. zn. I. ÚS 1619/97

I. ÚS 299/06

I. ÚS 527/06

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

§ 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu

čl. 4 Ústavy ČR

Ústavního soudu

Ústavní soud

odvolací soud

Ústavní soud

odvolací soud

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

Ústavní soud

§ 43 odst. 3 zákona o Ústavním soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedkyně senátu Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatele JUDr. M. A., zastoupeného JUDr. Dagmar Vrbeckou, advokátkou, se sídlem Svazu bojovníků za svobodu 68, Rokycany, proti usnesení Krajského soudu v Plzni č. j. 14 Co 293/2011-44 ze dne 30. 5. 2011, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Stěžovatel se ústavní stížností domáhá zrušení výše uvedeného rozhodnutí. Opírá jí zejména o následující důvody :

Stěžovatel podal dne 6. 12. 2010 u Okresního soudu Plzeň - město žalobu o zaplacení částky 83.000,- Kč s příslušenstvím proti vedlejším účastníkům ( L. K. a P. K. ); od každého z nich požaduje jednou polovinou zmíněné částky. Svoji žalobu opřel o ustanovení § 101 odst. 1 zákona o rodině, neboť uhradil od října 2007 do srpna 2008 k rukám L. K. částku 83.000,- Kč jako výživné pro nezletilou Pavlínu ( jedná se o pseudonym ), nar. v roce 2002. Stěžovatel zjistil v roce 2008, že není biologickým otcem nezletilé. Proto podal podnět Nejvyššímu státnímu zastupitelství k podání žaloby na popření otcovství. Tento orgán - podle tvrzení stěžovatele - skutečně žalobu o popření otcovství k nezl. Pavlíně u Okresního soudu Plzeň - město podal a toto řízení je vedeno pod sp. zn. 19 C 1058/2010.

Stěžovatel současně s podáním žaloby o zaplacení částky 83.000,- Kč navrhl přerušení řízení ve smyslu ustanovení § 109 odst. 2 písm. c ) o. s. ř., neboť považuje řízení o popření otcovství vedené pod sp. zn. 19 C 1058/2010 za řízení, v němž je řešena otázka, která může mít význam pro rozhodnutí soudu. Pokud bude otcovství stěžovatele v tomto řízení popřeno, je podle stěžovatele naplněna hypotéza normy obsažené v ustanovení § 101 odst. 1 zákona o rodině. I z toho důvodu Okresní soud Plzeň - město svým usnesením sp. zn. 19 C 1088/2010 ze dne 18. 2. 2011 přerušil řízení do právní moci rozhodnutí o popření otcovství. Proti tomuto usnesení o přerušení řízení podali oba vedlejší účastníci odvolání. Shodně namítali, že stěžovatelova žaloba byla podána předčasně. Krajský soud v Plzni jako odvolací soud usnesením č. j. 14 Co 293/2011-44 ze dne 30. 5. 2011 odvoláním vedlejších účastníků vyhověl a napadené usnesení soudu prvního stupně změnil tak, že se řízení nepřerušuje.

Stěžovatel tvrdí, že uvedeným rozhodnutím Krajského soudu v Plzni bylo zasaženo do jeho práva na soudní ochranu zakotveného v článku 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ).

Stěžovatel uvádí, že institut přerušení řízení podle § 109 odst. 2 písm. c ) o. s. ř. slouží výhradně ke "zhojení předčasnosti podané žaloby". Pokud totiž zákonodárce soudu umožňuje přerušit řízení v případě, kdy důležitá otázka je řešena v jiném, dosud neskončeném řízení, pak dal soudu nástroj právě k tomu, aby nebyl nucen žalobu pro předčasnost zamítnout, ale aby vyčkal až doby, kdy v jiném řízení bude tato otázka vyřešena. Pokud by byl totiž stěžovatel nucen vyčkat až do pravomocného skončení řízení o popření otcovství, pak by z důvodu promlčení svého práva nemohl své oprávněné nároky vymoci. Stěžovatel očekával, že se krajský soud ve svém rozhodnutí k této otázce, tedy k otázce promlčení, vyjádří, zvláště když stěžovatel tuto otázku ve svém vyjádření k odvolání vedlejších účastníků výrazně akcentoval.

V této souvislosti stěžovatel upozorňuje na ustanovení § 101 odst. 2 zákona o rodině, které upravuje promlčení nároku na úhradu plnění výživného poskytnutého za jiného; podle § 101 občanského zákoníku je promlčecí doba tříletá a běží ode dne, kdy právo mohlo být vykonáno poprvé. Pokud by tedy promlčecí doba začala běžet až od právní moci rozsudku o popření otcovství stěžovatele, pak by stěžovatel nepochybně neměl důvod zatěžovat soud předčasnými žalobami. Tak tomu však není a - podle přesvědčení stěžovatele - běží promlčecí doba od poskytnutí platby. Stěžovateli tak v projednávané věci hrozí nebezpečí zamítnutí žaloby pro předčasnost, a v řízení, zahájeném až po ukončení řízení o popření otcovství mu hrozí zamítnutí žaloby pro promlčení. Krajský soud v Plzni tedy staví stěžovatele - podle jeho názoru - do zcela bezvýchodné situace.

II.

Ústavní soud si vyžádal spis Okresního soudu Plzeň - město evidovaný pod sp. zn. 19 C 1088/2010. Zjistil, že uvedený soud rozhodl usnesením z 18. 2. 2011, č. j. 19 C 1088/2010-21, tak, že řízení ( vedené u tohoto soudu pod sp. zn. 19 C 1088/2010 ) se přerušuje do právní moci rozhodnutí vydaného Okresním soudem Plzeň - město pod sp. zn. 19 C 1058/2010. Uvedl, že se stěžovatel žalobou podanou Okresního soudu Plzeň - město ze dne 6. 12. 2010 domáhal vydání rozhodnutí, kterým by byla vedlejším účastníkům uložena povinnost zaplatit mu částku 83 000,- Kč. Byla vypracována expertiza, ze které vyplynulo, že stěžovatel je s jistotou vyloučen jako otec výše jmenované nezletilé; jako otce pak stěžovatel "s největší pravděpodobností" určil P. K. Stěžovatel od října 2007 do srpna 2008 uhradil k rukám L. K. výživné pro nezletilou dceru Pavlínu v celkové výši 83.000,- Kč. Občanský soudní řád - podle okresního soudu - ve svém § 109 odst. 2 písm. c ) o. s. ř. říká, že pokud soud neučiní jiná vhodná opatření, může řízení přerušit, jestliže probíhá řízení, v němž je řešena otázka, která může mít význam pro rozhodnutí soudu nebo jestliže soud dal k takovémuto řízení podnět. V tomto případě shledal okresní soud výsledek řízení vedeného pod sp. zn. 19 C 1058/2010, kdy se jedná o řízení o popření otcovství k výše uvedené nezletilé, právně významným pro posouzení věci vedené pod sp. zn. 19 C 1088/2010. Proto v souladu s citovaným ustanovením občanského soudního řádu řízení přerušil.

K odvolání vedlejších účastníků Krajský soud v Plzni napadeným usnesením ze dne 30. 5. 2011, č. j. 14 Co 293/2011-44, usnesením ze dne 30. 5. 2011 usnesení soudu prvního stupně změnil tak, že řízení se nepřerušuje. Uvedl, že k přerušení řízení podle ustanovení § 109 odst. 2 písm. c ) o. s. ř. může soud přistoupit tehdy, jestliže probíhá jiné řízení, nebo jestliže dal podnět k zahájení jiného řízení, v němž je řešena ( má být řešena ) otázka, která může mít význam pro rozhodnutí a kterou by si jinak soud mohl vyřešit sám ( § 135 odst. 2 o. s. ř. ). Důvodem přerušení řízení je zejména hospodárnost řízení. Institut přerušení řízení však podle krajského soudu neslouží k tomu, aby zhojil předčasnost podané žaloby. Tak je tomu i v přezkoumávané věci. Dokud nebylo v příslušném řízení podle krajského soudu pravomocně rozhodnuto o popření otcovství stěžovatele k nezl. Pavlíně, chybí podklad pro úspěšné uplatňování nároků podle § 101 zákona o rodině. Soud prvního stupně tedy nepostupoval podle krajského soudu správně, když návrhu stěžovatele na přerušení řízení vyhověl, neboť k takovému postupu nebyl zákonný důvod.

III.

Ústavní soud již mnohokrát ve svých rozhodnutích konstatoval, že není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů ( viz např. nález sp. zn. III. ÚS 23/93, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 1, str. 41 ). Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení jeho základních práv či svobod chráněných ústavním pořádkem. Skutečnost, že se obecný soud opřel o právní názor ( resp. výklad zákona, příp. jiného právního předpisu ), se kterým se stěžovatel neztotožňuje, nezakládá sama o sobě důvod k ústavní stížnosti ( viz nález sp. zn. IV. ÚS 188/94, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 3, str. 281 ). Jestliže ústavní stížnost směřuje proti rozhodnutí soudu, vydanému v občanskoprávním řízení, není samo o sobě významné, je-li namítána jeho věcná nesprávnost; Ústavní soud není totiž součástí soustavy obecných soudů a není ani povolán k instančnímu přezkumu jejich rozhodnutí, takže jeho pravomoc je založena výlučně k přezkumu z hlediska dodržení principů ústavněprávních.

Stěžovatel se v ústavní stížnosti dovolával ochrany zejm. svého základního práva na soudní ochranu. Ústavní soud tedy přezkoumal z tohoto hlediska napadené rozhodnutí i řízení, z něhož toto rozhodnutí vzešlo, a dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

K věci samé Ústavní soud uvádí následující :

Krajský soud ustanovení § 109 odst. 2 písm. c ) o. s. ř. vyložil zcela přiléhavě. Není totiž správná stěžovatelova úvaha, že z procesního hlediska je ve smyslu § 109 odst. 2 písm. c ) o. s. ř. v řízení o popření otcovství řešena otázka významná pro rozhodnutí podle § 101 zákona o rodině. Řízení o určení ( popření ) otcovství je řízením o osobním stavu. Rozhodnutí v těchto věcech jsou zásadně konstitutivní povahy s účinky ex nunc ( srov. též např. Hrušáková, Zákon o rodině, zákon o registrovaném partnerství, Komentář, C.H.Beck, 2009, str. 280-281 ). Do doby, než bude v řízení o popření otcovství stěžovatele rozhodnuto, je za otce jmenované nezletilé po právní stránce považován stěžovatel. Obecné soudy tak v řízení o úhradě vyživovací povinnosti poskytnuté za jiného s žádnou otázkou ve smyslu § 109 odst. 2 písm. c ) o. s. ř. konfrontovány nebyly. Případná možnost promlčení, která ( prý ) může zhoršit stěžovatelovu pozici, není v tomto směru relevantní.

Ústavní soud tedy uzavírá, že napadené rozhodnutí je logické, přesvědčivé, srozumitelné a nemá povahu svévole. Je tedy i z hlediska ústavnosti plně akceptovatelné.

Za tohoto stavu dospěl Ústavní soud k závěru, že napadeným rozhodnutím k porušení základních práv či svobod stěžovatele, jichž se dovolává, zjevně nedošlo.

Proto Ústavní soud ústavní stížnost podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků jako návrh zjevně neopodstatněný odmítl.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 20. prosince 2011

Ivana Janů
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Plzni

č. j. 14 Co 293/2011-44

Okresního soudu

§ 101 odst. 1 zákona o rodině

Okresního soudu Plzeň

sp. zn. 19 C 1058/2010

§ 109 odst. 2 písm. c ) o. s. ř.

sp. zn. 19 C 1058/2010

§ 101 odst. 1 zákona o rodině

Okresní soud Plzeň - město

sp. zn. 19 C 1088/2010

Krajský soud v Plzni

odvolací soud

č. j. 14 Co 293/2011-44

soudu prvního stupně

Krajského soudu v Plzni

§ 109 odst. 2 písm. c ) o. s. ř.

krajský soud

§ 101 odst. 2 zákona o rodině

§ 101 občanského zákoníku

Krajský soud

Ústavní soud

Okresního soudu Plzeň - město

sp. zn. 19 C 1088/2010

č. j. 19 C 1088/2010-21

sp. zn. 19 C 1088/2010

Okresním soudem

Okresního soudu

okresního soudu

§ 109 odst. 2 písm. c ) o. s. ř.

okresní soud

sp. zn. 19 C 1058/2010

sp. zn. 19 C 1088/2010

občanského soudního řádu

Krajský soud v Plzni

č. j. 14 Co 293/2011-44

soudu prvního stupně

§ 109 odst. 2 písm. c ) o. s. ř.

§ 135 odst. 2 o. s. ř.

krajského soudu

krajského soudu

§ 101 zákona o rodině

Soud prvního stupně

krajského soudu

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 23/93

Ústavní soud

sp. zn. IV. ÚS 188/94

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 109 odst. 2 písm. c ) o. s. ř.

§ 109 odst. 2 písm. c ) o. s. ř.

§ 101 zákona o rodině

§ 109 odst. 2 písm. c ) o. s. ř.

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dnešního dne bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatele J. M. del O., zastoupeného JUDr. Janou Závodskou Dvořákovou, advokátkou, se sídlem Dukelských hrdinů 23, 170 00 Praha 7, proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 3. 3. 2010, sp. zn. 18 Co 36/2010, a proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 9 ze dne 3. 9. 2009, sp. zn. 25 Nc 170/2009, za účasti Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 9, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Ve včasné a řádně podané ústavní stížnosti stěžovatel napadl v záhlaví tohoto usnesení uvedená rozhodnutí obecných soudů a navrhl jejich zrušení pro rozpor se svými ústavně zaručenými právy, plynoucími z čl. 2 odst. 2, čl. 3 odst. 1, čl. 4 odst. 3, čl. 32 odst. 4 a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, čl. 90 Ústavy, čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte a čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 9 ze dne 3. 9. 2009, sp. zn.25 Nc 170/2009, v řízení na úpravu poměrů k nezletilému, bylo rozhodnuto tak, že nezletilý byl svěřen do péče matky, stěžovateli ( otci ) bylo uloženo přispívat na výživu v určené částce a rovněž mu bylo uloženo uhradit nedoplatek na výživném. Dále bylo rozhodnuto, že stěžovatel je oprávněn stýkat se s nezletilým každý sudý týden od čtvrtka 16,00 hod. do pondělí 8,00 hod., tři týdny o letních prázdninách, dále každý sudý rok o vánočních svátcích od 23. 12. od 16,00 hod. do 25. 12. do 16,00 hod. a v lichém roce od 26. 12. od 9,00 hod. do 1. 1. roku následujícího do 16,00 hod. Konečně bylo rozhodnuto o nákladech řízení tak, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

Rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 3. 3. 2010, sp. zn. 18 Co 36/2010, bylo rozhodnuto tak, že ( I. ) ve výroku o výchově byl rozsudek soudu prvního stupně potvrzen. Ve výroku ( II. ) o výživném byl rozsudek soudu prvního stupně změněn tak, že stěžovatel ( otec ) je povinen platit na výživu nezletilého částku 10.000,- Kč měsíčně počínaje dnem 1. 5. 2008 a rozhodnuto bylo o povinnosti uhradit dlužné výživné. Výrokem ( III. ) bylo rozhodnuto o úpravě styku každý sudý týden od čtvrtka 16,00 hod. do pondělí 8,00 hod. a o letních prázdninách tři týdny, které stěžovatel matce označí do 31. 3. běžného roku. Dále na dobu dalších tří týdnů o letních prázdninách, které matka označí stěžovateli do 31. 5. běžného roku. Dále každý sudý rok o vánočních svátcích od 23. 12. od 16,00 hod. do 25. 12. do 16,00 hod. a v lichém roce od 26. 12. od 9,00 hod. do 1. 1. roku následujícího do 16,00 hod. Výrokem ( IV. ) bylo rozhodnuto, že státu se nepřiznává náhrada nákladů řízení a výrokem ( V. ), že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

II.

Stěžovatel v ústavní stížnosti vyslovil zásadní nesouhlas se skutkovým i právním hodnocením soudu. Stěžovatel především namítá, že ačkoliv soudy konstatovaly, že "je bez jakýchkoliv pochybností, že oba rodiče jsou schopni o nezletilého pečovat," přesto nevyhověly návrhu stěžovatele, aby byl nezletilý svěřen do střídavé péče rodičů. Stěžovatel dále uvádí, že je v zájmu nezletilého, aby se naučil španělsky, za situace, kdy stěžovatel sám je španělským státním občanem, nemluví česky a slovensky, matka je narozena ve Slovenské republice a nezletilý se tak musí naučit čtyři jazyky - španělštinu, od matky slovenštinu, ve škole češtinu a rovněž angličtinu. Soudy nevyhověly návrhu stěžovatele na vypracování znaleckého posudku z oboru zdravotnictví, odvětví dětské psychologie.

Stěžovatel dále poukázal své pracovní a časové možnosti, kdy se jeho povinná přítomnost na pracovišti v zásadě kryje s pobytem nezletilého v mateřské škole, a zároveň uvádí svou částečnou možnost práce z domova, což v řízení doložil potvrzením. Své bytové poměry rovněž hodnotí jako vhodné pro výchovu nezletilého ( což soudy nerozporovaly ).

Naopak za nesprávné považuje hodnotící závěry soudů ohledně výchovných možností matky, která je vysokou bankovní manažerkou. Přes její dohodu se zaměstnavatelem o práci z domova, stěžovatel považuje za zřejmé, že se nemůže věnovat nezletilému do té míry, kterou by umožňovala střídavá péče ( jeden týden důraz na práci, druhý týden důraz na výchovu ).

Stěžovatel poukázal na závěry Ústavního soudu v nálezu sp. zn. III. ÚS 1206/09, z něhož plyne, že ani rivalita rodičů, hraničící s obstrukcí a s trýzněním jednoho rodiče druhým skrze své vlastní dítě, nesmí vést automaticky k výlučnému svěření dítěte do péče jednoho z rodičů. Uvádí, že soudy své závěry opřely výhradně o bezdůvodný nesouhlas matky se střídavou péčí, nikoliv o zájem dítěte.

V závěru stěžovatel poukázal na roli Ústavního soudu ve věcech, v nichž je podle § 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř. dovolání nepřípustné ( tj. ve věcech upravených zákonem o rodině ), v nichž tedy není jiný prostředek pro sjednocování judikatury než ústavní stížnost.

III.

Ústavní soud si vyžádal spis Obvodního soudu pro Prahu 9 sp. zn. 25 Nc 170/2009 ( sp.zn. 41 P 94/2010 ). Z něho bylo zjištěno, že dne 27. 5. 2008 podala matka nezletilého návrh na úpravu poměrů k nezletilému s tím, že matka a otec nezletilého nejsou manželi, ve společné domácnosti žili do dubna 2008, když několik měsíců před tím se jejich vztahy značně vyhrotily. Po vylíčení rozhodných skutečností navrhla, aby soud svěřil nezletilého do výchovy matce ( č. l. 13 ).

Dne 10. 6. 2008 doručil stěžovatel soudu návrh, v němž zdůraznil, že mu matka znemožňuje styk s nezletilým. V tomto návrhu uvedl, že nezletilý je ve věku, kdy potřebuje více matku, zdůraznil však, že i na jeho straně jsou vhodné podmínky pro výchovu nezletilého ( zejm. s ohledem na jeho zdravotní stav ) a navrhl proto svěřit nezletilého do péče matky s širokou úpravou styku nezletilého s otcem ( č. l. 21 ).

V řízení soud opakovaně rozhodoval o návrzích otce na nařízení předběžného opatření ( č. l. 51, č. l. 65, č. l. 82, č. l. 94, č. l. 131 ), některým návrhům bylo vyhověno ( usnesení ze dne 22. 1. 2009 či 1. 7. 2009, sp. zn. 25 Nc 170/2009 ).

Jednání Obvodního soudu pro Prahu 9 se konalo dne 23. 7. 2009, kde právní zástupkyně otce přednesla návrh na střídavou péči, a dále dne 31. 8. 2009, kdy otec na tomto návrhu setrval. Matka setrvala na návrhu svěřit nezletilého do péče jí.

Rozsudek soudu prvního stupně v zásadě konstatoval, že za rozhodnou skutečnost pro svěření nezletilého do péče matky považuje jeho počáteční zdravotní handicap způsobení předčasným porodem a pobytem v inkubátoru, přičemž následnou péči zajišťovala převážně matka. Dále soud hodnotil skutečnost, že dítě se narodilo do bilingvní rodiny, přičemž s ohledem na problémy s rozvojem řeči považoval za vhodné svěřit dítě matce, které zároveň hovoří i španělsky, takže může nezletilého na styk s otcem připravit. Kromě toho má matka již zaběhnutý režim koordinace práce a péče o nezletilého, zatímco otec uvedené nemá vyzkoušené, kromě dovolené bez každodenních povinností.

Otec i matka ve věci podali odvolání, o němž bylo rozhodnuto výše řečeným rozsudkem soudu druhého stupně. Odvolací soud se v zásadě ztotožnil se zjištěními i rozhodnutím soudu prvního stupně, vyjádřil prioritu stabilního rodinného prostředí pro nezletilého a soustředil se ve výroku na explicitní vyjádření vztahu běžného a prázdninového styku, který by jinak působil interpretační potíže.

IV.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Podstatu ústavní stížnosti spatřuje Ústavní soud v nesouhlasu stěžovatele s právním posouzením v řízení zjištěných skutečností rozhodných pro úpravu výchovy nezletilého obecnými soudy. V této souvislosti Ústavní soud připomíná, že jeho pravomoc ověřovat správnost interpretace a aplikace zákona o rodině obecnými soudy je omezená, a že zejména není jeho úlohou tyto soudy nahrazovat [srov. nález ze dne 1. 2. 1994 III. ÚS 23/93, Sb. n. u., sv. 1, str. 41 ( 45-46 )]; jeho rolí je především posoudit, zda rozhodnutí soudů nebyla svévolná nebo jinak zjevně neodůvodněná, což v případě stěžovatele ze shromážděných podkladů nezjistil. Nalézací i odvolací soud ve svých rozhodnutích uvedly dostatečně jasně základní důvody, z nichž vycházely, a v jejich postojích Ústavní soud neshledal žádný náznak svévole.

Ústavní soud tedy opakovaně judikoval, že v rodinněprávních věcech zasahuje jen v případech skutečně extrémních, neboť posouzení, jestli jsou splněny podmínky umožňující svěření dítěte do střídavé výchovy rodičů, resp. do výlučné výchovy jednoho z nich a jestli je takový postup v souladu se zájmem dítěte, jsou zásadně věcí obecných soudů. Ve stěžovatelem zmiňovaném nálezu ze dne 23. 2. 2010 sp. zn. III. ÚS 1206/09 ( dostupný na http ://nalus.usoud.cz ) Ústavní soud vycházel z jiné skutkové situace, než je tomu v projednávané věci. I když tehdy byla znalcem střídavá výchova dítěte doporučena, nebyla soudem nařízena pro nesouhlas matky, který nebyl nijak racionálně odůvodněn. V nyní předložené věci zjevně nebyl nesouhlas matky, resp. vyhrocené vztahy mezi otcem a matkou nosným důvodem argumentace obou soudů. Odvolací soud konstatoval, že "za situace, kdy vzájemné vztahy rodičů jsou konfliktní, není z hlediska těchto priorit střídavá výchova pro nezletilého vhodným modelem výchovy." Toto stanovisko však nelze interpretovat tak, že bylo důvodem pro odmítnutí střídavé péče, neboť navazuje na zjištění konkrétních skutečností. Těmi jsou jednak zdravotní a vývojový handicap nezletilého po předčasném porodu, s tím že převážně o nezletilého v této souvislosti dosud pečovala matka, a rovněž náročné bilingvní prostředí, do něhož se nezletilý narodil. Za významnou z hlediska Ústavního soudu lze považovat především skutečnost, že matka ovládá španělštinu, která je rodným jazykem otce, který česky nehovoří, a proto za povinnost matky "nezletilého na styk řádně připravit" ve smyslu výroku ( III. ) napadeného rozsudku lze považovat i jazykovou přípravu. V opačném případě by hrozilo postupné odcizení nezletilého otci pro komunikační bariéru, což nepochybně nebylo cílem úpravy přijaté obecnými soudy.

Co do úpravy styku i co do úpravy výživného jsou napadené rozsudky založeny na dostatečném dokazování a jsou srozumitelně a logicky odůvodněny. Tím je vyloučena soudní svévole, jejíž eventuální zjištění by jako jediné mohlo odůvodňovat eventuální kasační nález Ústavního soudu. Ve věci výroků o výživném stěžovatel navíc nepředložil relevantní ústavněprávní argumentaci a jeho námitky jsou proto v této oblasti pouze paušální a nekonkrétní.

Stěžovatel závěrem ústavní stížnosti poukázal na situaci spojenou s nepřípustností dovolání ve věcech upravených zákonem o rodině. Ústavní soud se však v citovaných i dalších nálezech nad touto právní úpravou pozastavil toliko v souvislosti eventuálními extrémními případy, do nichž by byl nucen zasahovat i nepřípadně v rovině jednoduchého práva. O takový případ ve věci stěžovatele nejde. V rovině obecné lze spíše konstatovat, že vyloučil-li zákonodárce dovolací přezkum ve věcech upravených zákonem o rodině [v rozsahu dle ustanovení § 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.], je nepřijatelné obcházet tuto zákonnou výluku přípustnosti dovolání cestou ústavní stížnosti. Ústavní stížnost není a nemůže být jakýmsi zvláštním opravným prostředkem proti rozhodnutím obecných soudů, a to již proto, že Ústavní soud není součástí jejich soustavy.

Ústavní soud připomíná, že zákon o Ústavním soudu rozeznává v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ), jako zvláštní kategorii návrhů, návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti a jejích přílohách. Pokud informace zjištěné uvedeným postupem vedou Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, ústavní stížnost bude bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že v této fázi jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního.

Ústavní soud proto z výše uvedených důvodů ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 5. října 2011

Ivana Janů, v.r.
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

sp. zn. 18 Co 36/2010

Obvodního soudu pro Prahu 9

sp. zn. 25 Nc 170/2009

Městského soudu

Obvodního soudu

čl. 90 Ústavy

čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte

Obvodního soudu pro Prahu 9

sp. zn.25 Nc 170/2009

Městského soudu v Praze

sp. zn. 18 Co 36/2010

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 1206/09

Ústavního soudu

§ 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 9

sp. zn. 25 Nc 170/2009

sp.zn. 41 P 94/2010

č. l. 13

č. l. 21

sp. zn. 25 Nc 170/2009

Obvodního soudu

soudu prvního stupně

Odvolací soud

soudu prvního stupně

Ústavní soud

Ústavní soud

III. ÚS 23/93

Sb. n. u., sv. 1, str. 41 ( 45-46 )

odvolací soud

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 1206/09

Ústavní soud

Odvolací soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

§ 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky projednal dne 14. prosince 2012 v neveřejném zasedání návrh Ministerstva spravedlnosti České republiky na přijetí rozhodnutí ve věci občana České republiky, obv. I. B. , podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, a rozhodl t a k t o :

Podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, se na odsouzení I. B. , rozsudkem Soudu prvního stupně ve Veurne ze dne 2. 10. 2007, č. 537, ve spojení s rozsudkem Soudu prvního stupně v Antverpách ze dne 30. 4. 2008, č. 2281, Belgické království, pro spáchání trestného činu zločinného spolčení, krádeže, pokusu o trestný čin krádeže vloupáním a pokusu o trestný čin krádeže, za který mu byl uložen podle článků 1, 2, 3, 7 a článků 25, 65, 66, 461, 463, 465, 466, 467 belgického tr. zákoníku, trest odnětí svobody v trvání 18 ( osmnácti ) měsíců, hledí jako na odsouzení soudem České republiky.

O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem Soudu prvního stupně ve Veurne ze dne dne 2. 10. 2007, sp. zn. 537/2007, ve spojení s rozsudkem Soudu prvního stupně v Antverpách ze dne 30. 4. 2008, sp. zn. 2281, Belgické království, byl I. B. uznán vinným ze spáchání výše uvedených trestných činů a následně odsouzen k trestu odnětí svobody.

 Podle skutkových zjištění Soudu prvního stupně ve Veurne ze dne dne 2. 10. 2007, č. 537 obv. I. B. :

A. dne 28. 5. 2007 ve městě K. –W. porušil čl. 51, 52, 461 a 467 tr. zákoníku, když se pokusil vloupáním ke škodě N. R. a G. M. odcizit blíže neurčené věci, které mu nepatřily a pouze v důsledku okolností, které byly na vůli pachatele nezávislé, byl zastaven,
B. dne 30. 5. 2007 ve městě A. porušil čl. 51, 53, 66, 461 a 466 belgického tr. zákoníku, když se pokusil vloupáním ke škodě R. A. podvodným způsobem odnést blíže neurčené věci, které mu nepatřily, a v období od 22. 5. 2007 do 30. 5. 2007 porušil tytéž čl. tr. zákoníku, když se na blíže neurčených místech, na úkor neznámých poškozených, pokusil přivlastnit věci, které mu nepatřily,
C. v období od 28. 5. 2007 do 30. 5. 2007 na blíže nespecifikovaném místě porušil čl. 461, 463 a 465 belgického tr. zákoníku tím, že na úkor nezjištěné osoby odnesl láhev coca coly,
D. v období od 28. 5. 2007 do 1. 6. 2007 ve městě K. porušil čl. 322, čl. 323 odst. 2 belgického tr. zákoníku, které se týkají úmyslu spolku zločinců spáchat útok na osoby nebo majetky, zejm. trestné činy krádeže vloupáním,
E. v období od 28. 5. 2007 do 1. 6. 2007 ve městě A. porušil čl. 322 a čl. 323 odst. 2 belgického tr. zákoníku, které se týkají úmyslů spolku zločinců spáchat útok na osoby nebo na majetky, zejm. podvody nebo krádeže. Podle skutkových zjištění Soudu prvního stupně v Antverpách ze dne 30. 4. 2008, č. 2281 obv. B. :

- dne 22. 3. 2008 se v R. pokusil vloupáním ke škodě G. B. a V. G. , odcizit blíže neurčenou finanční částku, která mu nepatřila, prostřednictvím vloupání, vlezení nebo falešných klíčů podvodně, přičemž záměr tento delikt spáchat se vyjevil nižšími činy, které tvoří počátek z provedení tohoto deliktu, a pouze v důsledku okolností, které jsou na vůli pachatele nezávislé, byly zastaveny nebo se minuly účinkem,
- dne 21. 3. 2008 v R. ke škodě G. G. podvodně odcizil finanční částku 200,- €, která mu nepatřila,
- dne 21. 3. 2008 ke škodě V. D. W. L. a dne 24. 3. 2008 ke škodě C. J. , se obviněný pokusil podvodně odcizit blíže neurčené věci, které mu nepatřily, přičemž záměr tento delikt spáchat se projevil vnějšími skutky, které tvoří počátek provedení tohoto deliktu a pouze v důsledku okolností, které byly na vůli pachatele nezávislé, byly zastaveny nebo se minuly účinkem.

Ministerstvo spravedlnosti České republiky podalo dopisem pod sp. zn. 1179/2008-MOT-T/9 ze dne 14. 11. 2012, Nejvyššímu soudu České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) návrh na přijetí rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ zákon “ ). Tento návrh byl doručen Nejvyššímu soudu dne 20. 11. 2012.

Podle § 4a odst. 3 může Nejvyšší soud na návrh Ministerstva spravedlnosti ČR rozhodnout, že se na odsouzení občana České republiky soudem jiného členského státu Evropské unie hledí jako na odsouzení soudem České republiky, jestliže se týká činu, který je trestný i podle právního řádu České republiky a je-li to odůvodněno závažností činu a druhem trestu, který za něj byl uložen.

Nejvyšší soud věc přezkoumal a shledal, že odsouzený I. B. je občanem České republiky, byl odsouzen cizozemským soudem a odsouzení se týká skutků, které vykazují znaky trestného činu i podle příslušných právních předpisů České republiky ( trestný čin krádeže podle § 205 tr. zákoníku ). Co se týče závažnosti spáchaných trestných činů, odsouzený se opakovaně dopouštěl majetkové trestné činnosti, a to i poté, co byl rozsudkem Soudu prvního stupně ve Veurne ze dne 2. 10. 2007, č. 537, odsouzen k podmíněnému trestu a peněžité pokutě. Pokud jde o druh a výměru uděleného trestu, ze spisového materiálu vyplynulo, že odsouzenému byl uložen trest odpovídající závažnosti předmětného trestného činu, v důsledku čeho mu byl uložen trest odnětí svobody ve výši 18 ( osmnácti ) měsíců.

Z toho vyplývá, že jsou splněny všechny podmínky pro to, aby se na výše uvedené odsouzení obv. I. B. hledělo jako na odsouzení soudem České republiky, a proto Nejvyšší soud návrhu Ministerstva spravedlnosti České republiky vyhověl.

P o u č e n í : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

 V Brně dne 14. prosince 2012
 Předseda senátu : JUDr. Stanislav Rizman

Nejvyšší soud České republiky

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Soudu prvního stupně ve Veurne

č. 537

Soudu prvního stupně v Antverpách

č. 2281

Soudu prvního stupně ve Veurne

sp. zn. 537/2007

Soudu prvního stupně v Antverpách

sp. zn. 2281

Soudu prvního stupně ve Veurne

č. 537

čl. 51, 52, 461 a 467 tr. zákoníku

tytéž čl. tr. zákoníku

Soudu prvního stupně v Antverpách

č. 2281

sp. zn. 1179/2008-MOT-T/9

Nejvyššímu soudu České republiky

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyššímu soudu

§ 4a odst. 3

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 205 tr. zákoníku

Soudu prvního stupně ve Veurne

č. 537

Nejvyšší soud