Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Františka Duchoně a Vojena Güttlera o ústavní stížnosti Ing. arch. P. H., zast. Mgr. Ditou Křápkovou, advokátkou, sídlem Obilní trh 4, Brno, proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25.3.2008, č.j. 25 Cdo 700/2006-85, proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 16.11.2005, č.j. 13 Co 325/2005-60, a proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 3.5.2005, č.j. 18 C 165/2004-38, za účasti Nejvyššího soudu, Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 1, jako účastníků řízení, a České republiky - Ministerstva financí, sídlem Letenská 15, Praha 1, jako vedlejší účastnice řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Stěžovatel podanou ústavní stížností napadl v záhlaví uvedený rozsudek Městského soudu v Praze ( dále jen "městský soud" ), ve spojení s rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 1 ( dále jen "obvodní soud" ) ze dne 3.5.2005, č.j. 18 C 165/2004-38, a vyjádřil přesvědčení, že jimi byla porušena jeho základní práva zaručená Listinou základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a mezinárodními smlouvami ve smyslu čl. 10 Ústavy ČR ( dále jen "Ústava" ), konkrétně čl. 3 odst. 1, čl. 4 odst. 3 a 4, čl. 11 odst. 1 a odst. 4, čl. 36 odst. 1 a 3 Listiny a čl. 1 Dodatkového protokolu k Úmluvě o ochraně základních práv a svobod ( dále jen "Dodatkový protokol" ). V návrhu uvedl, že oběma rozsudky byla zamítnuta jeho žaloba o náhradu škody ve výši 653 340,- Kč s úrokem z prodlení z titulu odpovědnosti za nesprávný úřední postup České republiky - Ministerstva financí. Žalovaná částka představuje rozdíl mezi minimálním ekonomickým nájemným a stěžovatelem skutečně přijatým nájemným za dobu jednoho roku, konkrétně od 20.3.2003 do 20.3.2004. K žalobnímu nároku uvedl, že je vlastníkem obytného domu s pronajímanými byty, nájemci stěžovateli platili nájemné ve výši k datu 19.3.2003. Tyto částky nikdy nepokryly náklady na provoz pronajatých bytů, neumožňují ani dosahovat minimálního výnosu. Nesprávný úřední postup státu, konkrétně ministerstva financí, spatřuje stěžovatel v opakovaném vydávání protiústavních podzákonných právních norem k regulaci nájemného z bytů v rozporu s čl. 89 odst. 2 Ústavy, v absenci účinných kroků směřujících k ústavně konformní právní úpravě nájemného z bytů k datu 1.1.2002 a poté, přitom v této souvislosti odkázal na výrok nálezu Ústavního soudu ve věci sp.zn. Pl. ÚS 20/05. Je přesvědčen, že soud nesprávně posoudil právní otázku týkající se odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci a neztotožňuje se s jeho názorem, že postup přijímání zákonů porušen nebyl. Na základě těchto tvrzení navrhl, aby Ústavní soud rozsudek městského soudu ve spojení s rozsudkem obvodního soudu zrušil.

Relevantní znění příslušných ustanovení Listiny a Dodatkového protokolu upravujících základní práva, jejichž porušení stěžovatel namítá, je následující :
Čl. 3 odst. 1 Listiny :
Základní práva a svobody se zaručují všem bez rozdílu pohlaví, rasy, barvy pleti, jazyka, víry a náboženství, politického či jiného smýšlení, národního nebo sociálního původu, příslušnosti k národnostní nebo etnické menšině, majetku, rodu nebo jiného postavení.
Čl. 4 odst. 1 Listiny :
Povinnosti mohou být ukládány toliko na základě zákona a v jeho mezích a jen při zachování základních práv a svobod.
Čl. 4 odst. 4 Listiny :
Při používání ustanovení o mezích základních práv a svobod musí být šetřeno jejich podstaty a smyslu. Taková omezení nesmějí být zneužívána k jiným účelům, než pro které byla stanovena.
Čl. 11 odst. 1 Listiny :
Každý má právo vlastnit majetek. Vlastnické právo všech vlastníků má stejný zákonný obsah a ochranu. Dědění se zaručuje.
Čl. 11 odst. 4 Listiny :
Vyvlastnění nebo nucené omezení vlastnického práva je možné ve veřejném zájmu, a to na základě zákona a za náhradu.
Čl. 36 Listiny odst. 1 Listiny :
Každý se může domáhat stanoveným postupem svého práva u nezávislého a nestranného soudu a ve stanovených případech u jiného orgánu.
Čl. 36 odst.3 Listiny :
Každý má právo na náhradu škody způsobené mu nezákonným rozhodnutím soudu, jiného státního orgánu či orgánu veřejné správy nebo nesprávným úředním postupem.
Čl. 1 Dodatkového protokolu
Každá fyzická nebo právnická osoba má právo pokojně užívat svůj majetek. Nikdo nemůže být zbaven svého majetku s výjimkou veřejného zájmu a za podmínek, které stanoví zákon a obecné zásady mezinárodního práva.
Předchozí ustanovení nebrání právu států přijímat zákony, které považují za nezbytné, aby upravily užívání majetku v souladu s obecným zájmem a zajistily placení daní a jiných poplatků nebo pokut.

Z obsahu ústavní stížnosti dále vyplynulo, že stěžovatel podal proti rozsudku městského soudu dovolání. Z tohoto důvodu Ústavní soud řízení usnesením ze dne 4.4.2006, č.j. I.ÚS 150/06-14, přerušil; poté, kdy Nejvyšší soud usnesením ze dne 25.3.2008, č.j. 25 Cdo 700/2006-85, dovolání odmítl, pokračoval v řízení.

Následně stěžovatel doplnil svoji ústavní stížnost a požadoval i zrušení usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25.3.2008, č.j. 25 Cdo 700/2006-85. Odkazoval na případ projednávaný před Evropským soudem pro lidská práva ve Štrasburku pod č. 35014/97, polemizoval se závěry Nejvyššího soudu v rozsudku ze dne 31.8.2005, č.j. 26 Cdo 867/2004-69, a dovolával se nálezu Ústavního soudu ve věci sp.zn. I. ÚS 489/05. Proti usnesení Nejvyššího soudu, kterým bylo jeho dovolání odmítnuto, žádné argumenty neformuloval.

II.

Podle § 42 odst. 4 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ) si v rámci dokazování Ústavní soud vyžádal vyjádření účastníků a vedlejší účastnice k ústavní stížnosti.

Nejvyšší soud poukázal na fakt, že stěžovatel sice navrhl zrušení jeho usnesení, avšak neuvedl, v čem konkrétně je jeho rozhodnutí chybné či rozporné s Ústavou, a vyjádřil názor, že jím nebyla ústavní práva stěžovatele porušena. Proto navrhl, aby ústavní stížnost byla odmítnuta.

Městský soud připomenul, že vyšel ze skutkového stavu zjištěného soudem I. stupně a ztotožnil se s jeho právními závěry, a zdůraznil, že ze skutečnosti, že se nedaří v zákonodárném sboru dosáhnout politické shody pro přijetí zákona, nelze dovozovat nečinnost státu ve smyslu nesprávního úředního postupu podle § 13 zák. č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem. Dále naznačil možnost pronajímatele domáhat se vydání bezdůvodného obohacení vůči nájemcům, protože cena nájemného ( dle zák. č. 520/1990 Sb., správně má být "zák. č. 526/1990 Sb." ) by měla odpovídat poskytnutým plněním a výkonům; jen pokud by s tímto nárokem v soudním řízení proti nim neuspěl, mohl by žádat jeho uspokojení od státu. Podle názoru městského soudu by Ústavní soud měl ústavní stížnosti odmítnout, popřípadě zamítnout.

Obvodní soud se ztotožnil se svými závěry uvedenými v jeho rozsudku, jakož i v rozsudku městského soudu a v usnesení Nejvyššího soudu a upozornil na konstrukci, dle níž je možné ( ve smyslu čl. 36 odst. 4 Listiny ) zákonem vymezit podmínky odpovědnosti státu za škodu způsobenou výkonem veřejné moci. Protože v dané věci nejde o nesprávný úřední postup ( legislativní proces není takovým postupem ), nelze zák. č. 82/1998 Sb. aplikovat. Z těchto důvodů navrhl, aby ústavní stížnost byla zamítnuta.

Vedlejší účastnice, po připomenutí, že stěžovatel postupoval shodně s mnohými hromadně podávanými žalobami nových vlastníků nájemních domů, kteří převzali nájemce dobrovolně od předchozího vlastníka a nyní se chtějí zbavit své povinnosti, odkázala na nález Ústavního soudu ve věci sp.zn. IV. ÚS 175/08 a vyjádřila názor, že postup dle tohoto nálezu by vedl k významnému úbytku obdobných žalob proti státu. V závěru vyjádření navrhla, aby Ústavní soud návrh na zrušení rozsudku městského soudu a na ně navazujícího usnesení Nejvyššího soudu zamítl.

Vyjádření účastníků a vedlejší účastnice zaslal Ústavní soud na vědomí stěžovateli a k případné replice. Stěžovatel této možnosti využil a formuloval nesouhlasné stanovisko k jednotlivým vyjádřením. Jeho podstatou je setrvání na názoru, že jeho nárok nelze uspokojit jinak než náhradou škody od státu a že za nesprávný úřední postup je třeba považovat nečinnost zákonodárného sboru. Též uvedl, že po nabytí účinnosti zák. č. 107/2006 Sb. bylo nadbytečné podávat žalobu o zvýšení nájemného ve smyslu závěrů nálezu Ústavního soudu Pl. ÚS 20/05 ( pozn. v tomto závěru poukazuje Ústavní soud na nesprávný právní názor, v roce 2006 hojně medializovaný, protože jeho závěr bylo možné uplatit, neboť podle zák. č. 107/2006 bylo jednostranné zvýšení nájemného přípustné až od 1.1.2007 - viz § 3 odst. 2 ).

Ze spisu obvodního soudu sp.zn. 18 C 165/2004 Ústavní soud zjistil, že stěžovatel se žalobou domáhal, aby vedlejší účastnici byla uložena povinnost nahradit mu škodu ve výši 653 340,- Kč s příslušenstvím podle zák. č. 82/1998 Sb. V žalobě tvrdil, že je vlastníkem obytného domu, v němž je celkem deset bytů, které jsou pronajímány, z nich je sedm pronajato nájemcům, kteří mu platí nájemné na úrovni regulovaného nájemného ve výši k datu 19.3.2003. Namítal, že toto nájemné nebylo sjednáno dohodou a že poskytnuté částky nepokrývají náklady na provoz pronajatých bytů ani náklady na prostou reprodukci bytů, ani mu neumožňují dosahovat alespoň minimálního výnosu. Na základě znaleckého posudku vypočetl, že rozdíl mezi skutečně hrazeným nájemným a ekonomickým nájemných činí 54 445 Kč měsíčně, tj. za rok 653 340,- Kč; jeho pokusy o dosažení dohody s nájemci nebyly úspěšné. České republice vytýkal nesprávný úřední postup, a to opakovaným vydáváním protiústavních podzákonných právním norem k regulaci nájemného z bytů, v absenci účinných kroků směřujících k ústavně konformní právní úpravě nájemné z bytů k datu 1.1.2002 a poté, čímž mělo dojít k porušení čl. 89 odst. 2 Ústavy. Vedlejší účastnice důrazně odmítla stěžovatelův požadavek a požadovala zamítnutí žaloby v celém rozsahu. Po proběhnuvším ústním jednání obvodní soud stěžovatelovu žalobu zamítl; zamítavý výrok odůvodnil poukazem na skutečnost, že stěžovatel v řízení neprokázal, že by všech sedm jím označených bytů obývali nájemci, jejichž právo nájmu vzniklo k 1.1.1992 transformací z původního práva osobního užívání bytu, nýbrž bylo zjištěno, že všechny smlouvy byly uzavřeny mezi stěžovatelem, jako pronajímatelem, a příslušnými nájemci nejdříve až v průběhu roku 1994, tedy v situaci, na kterou se nevztahovala regulace nájemného. Z tohoto důvodu neshledal příčinnou souvislost mezi vznikem tvrzené škody a konstatovaným nesprávným úředním postupem. Důvody zamítnutí žaloby doplnil také o závěr, že na posuzovaný případ nedopadá právní úprava obsažená v zákoně č. 82/1998 Sb., neboť stěžovatel nenapadá žádné nezákonné rozhodnutí, ani vůči němu stát neučinil nesprávný úřední postup. Rozsudek soudu I. stupně napadl stěžovatel odvoláním, v němž deklaroval vznik užívacích vztahů v době před 1.1.1992 a zdůvodnil uzavření nových nájemních smluv. Dále polemizoval s právními závěry týkající se odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci. Městský soud dospěl k závěru, že odvolání není důvodné, proto rozsudek soudu I. stupně potvrdil, přičemž se ztotožnil s názorem obvodního soudu, že nepřijetí zákona o nájemném není samo o sobě nesprávným úředním postupem. Proti rozsudku městského soudu brojil stěžovatel dovoláním, které Nejvyšší soud odmítl po zjištění, že směřuje vůči rozhodnutí, proti němuž není přípustné.

III.

Po provedeném dokazování Ústavní soud zjistil, že návrh stěžovatele je zjevně neopodstatněný. Přitom opodstatněností ústavní stížnosti je v řízení před Ústavním soudem třeba rozumět podmínku, že napadeným rozhodnutím bylo porušeno základní právo nebo svoboda stěžovatele.

Ústavní soud ve své judikatuře opakovaně zdůrazňuje, že zásadně není oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy ( srov. čl. 83 a čl. 91 Ústavy ČR ) a není pravidelnou přezkumnou instancí rozhodnutí obecných soudů. Ústavní soud se proto ústavní stížností zabýval v rozsahu stěžovatelem namítaných porušení jeho základních práv. Z tohoto pohledu Ústavní soud konstatuje, že v průběhu řízení před obecnými soudy nebylo porušeno právo stěžovatele na ochranu majetku podle čl. 11 Listiny a podle čl. 1 Dodatkového protokolu, ani právo na soudní ochranu zakotvené v čl. 36 odst. 1 Listiny, ani právo na náhradu škody způsobené nesprávným úředním postupem podle čl. 36 odst. 3 Listiny ( tudíž ani nemohlo dojít k samostatnému porušení čl. 3 a 4 Listiny ). Je sice pravdou, že Ústavní soud věnuje náležitou pozornost sporům vycházejícím z absence právní úpravy umožňující pronajímatelům získávat adekvátní nájemné. Vychází přitom z vlastní judikatury navazující na nález ve věci sp.zn. Pl. ÚS 20/05, v němž konstatoval, že dlouhodobá nečinnost Parlamentu České republiky spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy, je protiústavní a porušuje čl. 4 odst. 3, čl. 4 odst. 4 a čl. 11 Listiny a čl. 1 odst. 1 Dodatkového protokolu č. 1 k Úmluvě. V jeho odůvodnění mimo jiné uvedl, že obecné soudy, i přes absenci předvídané konkrétní úpravy, musí rozhodnout o zvýšení nájemného, a to v závislosti na místních podmínkách tak, aby nedocházelo k diskriminacím výše zmíněným. Konkrétní rozhodovací postup Ústavní soud nenabídl ( aby nenahrazoval poslání soudů obecných ), avšak připomněl, že je nutno se vyvarovat libovůle, rozhodnutí se musí zakládat na racionální argumentaci a důkladném uvážení všech okolností případu, použití přirozených zásad a zvyklostí občanského života, závěrů právní nauky a ustálené ústavně konformní soudní praxe. V nálezu sp. zn. I. ÚS 489/05 pak Ústavní soud dodal, že při rozhodování o výši nájemného bude obecný soud konstitutivním rozhodnutím ( pro futuro ) dotvářet objektivní právo. Má-li tato podmínka mít rozumný smysl, nutno počátek doby rozhodování o zvýšení regulovaného nájemného z bytů určit okamžikem podání žaloby k obecnému soudu. V další rozhodovací praxi ( srov. nález ve věci sp.zn. IV. ÚS 175/08 ) proto vytvořil prostor, aby mohl být pronajímatel úspěšný i tehdy, pokud svůj nárok neuplatnil vůči nájemcům, ale domáhal se náhrady škody vůči České republice. Zdůraznil, že u žalob pronajímatelů bytů ve věci dlužného nájemného, podaných dle zákona č. 82/1998 Sb., ve znění pozdějších předpisů, proti státu, jsou tudíž obecné soudy povinny, vycházejíce ze subsidiarity uplatnění nároku vůči státu ve vztahu k uplatnění nároku vůči nájemcům, poučit žalobce o možnosti změny návrhu. Neučinily-li tak, založily svým postupem v rovině práva jednoduchého porušení § 5, § 43 odst. 1, § 79 odst. 1, § 92 odst. 2, § 95 odst. 2 o. s. ř., v rovině práva ústavního dotčení v základním právu plynoucímu z čl. 36 Listiny.

V posuzované věci však pro aplikaci uvedeného postupu ( a tedy ke zrušení rozsudku městského soudu a obvodního soudu ) není dán rozumný důvod. Je sice nesporné, že původní vztahy nájemců k bytům vznikly v době, kdy obč. zákoník upravoval institut osobního užívání bytu, a tento vztah se transformoval do nájmu bytu, avšak stěžovatel po této transformaci dobrovolně uzavřel nájemní smlouvy v době účinnosti vyhl. č. 176/1993 Sb., o nájemném z bytu a úhradě za plnění poskytovaná s užíváním bytu. Podle § 2 odst. 2 písm. b ) této vyhlášky však regulace nájemného podle ní neplatila pro byty, u nichž se sjednávala nájemní smlouva s novým nájemcem ( kromě určených výjimek, přitom z nájemní smlouvy založené ve spise žádná z těchto výjimek neplyne ). Za této situace byla výše nájemného sjednána s plným uplatnění smluvní volnosti. Jestliže stěžovatel této možnosti nevyužil, je povinen respektovat projevy vůle účastníků při uzavírání nájemní smlouvy a nemůže se v současné době dovolávat zrušení regulace nájemného, protože zrušení této úpravy žádným způsobem neovlivnilo obsah nájemního vztahu stěžovatele a dotčených nájemců. K tomuto správnému závěru - odpovídajícímu dosavadnímu přístupu Ústavního soudu ( viz usnesení ve věci sp.zn. I. ÚS 577/04, usnesení ve věci sp.zn. I. ÚS 723/06 ) - dospěl též obvodní soud ( viz str. 3 dole a str. 4 nahoře napadeného rozsudku ). Protože se stěžovatel sám svým chováním zbavil možnosti využít smluvní volnosti při sjednávání nájemného, nemůže v současné době - ve smyslu zásady vigilantibus iura - navozovat situaci, která by nastala, pokud by k uzavření nových nájemních smluv nedošlo.

Návrh na zrušení usnesení Nejvyššího soudu je nutno také odmítnout pro zjevnou neopodstatněnost, stěžovatel v doplnění ústavní stížnosti sice navrhl jeho zrušení, avšak neuvedl jediný argument, v němž by tvrdil, že toto usnesení ( které má jen deklaratorní povahu ohledně zjištění přípustnosti dovolání ) zasáhlo do jeho základních práv a svobod.

V řízení před obecnými soudy nedošlo ani k namítanému porušení čl. 36 Listiny, k čemuž Ústavní soud dodává, že v návaznosti na jeho konstantní judikaturu platí, že k porušení tohoto práva dojde teprve tehdy, jestliže by stěžovateli bylo upřeno právo domáhat se svého nároku u nezávislého a nestranného soudu ( popř. by tento soud bezdůvodně odmítl jednat a rozhodnout o podaném návrhu, případně by zůstal v řízení delší dobu nečinný ). Taková situace však nenastala; postupem obecných soudů nebylo vyloučeno ani omezeno žádné z práv stěžovatele, jako účastníka řízení.

Vzhledem k tomu, že Ústavním soudem nebylo shledáno žádné porušení ústavně zaručených základní práv a svobod stěžovatele, byla jeho ústavní stížnost, bez přítomnosti účastníků a mimo ústní jednání, odmítnuta jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 15. prosince 2008

Ivana Janů
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

č.j. 25 Cdo 700/2006-85

Městského soudu v Praze

č.j. 13 Co 325/2005-60

Obvodního soudu pro Prahu 1

č.j. 18 C 165/2004-38

Nejvyššího soudu

Městského soudu

Obvodního soudu

Městského soudu

městský soud

Obvodního soudu pro Prahu 1

č.j. 18 C 165/2004-38

Listinou základních práv a svobod

čl. 10 Ústavy ČR

čl. 89 odst. 2 Ústavy

Ústavního soudu

sp.zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavní soud

městského soudu

obvodního soudu

Listiny

Dodatkového protokolu

Čl. 3 odst. 1 Listiny

Čl. 4 odst. 1 Listiny

Čl. 4 odst. 4 Listiny

Čl. 11 odst. 1 Listiny

Čl. 11 odst. 4 Listiny

Čl. 36 Listiny odst. 1 Listiny

Čl. 36 odst.3 Listiny

Čl. 1 Dodatkového protokolu

městského soudu

Ústavní soud

č.j. I.ÚS 150/06-14

Nejvyšší soud

č.j. 25 Cdo 700/2006-85

Nejvyššího soudu

č.j. 25 Cdo 700/2006-85

č. 35014/97

Nejvyššího soudu

č.j. 26 Cdo 867/2004-69

Ústavního soudu

sp.zn. I. ÚS 489/05

Nejvyššího soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

Ústavní soud

§ 13 zák. č. 82/1998 Sb.

č. 520/1990 Sb.

č. 526/1990 Sb.

městského soudu

Ústavní soud

městského soudu

Nejvyššího soudu

čl. 36 odst. 4 Listiny

č. 82/1998 Sb.

Ústavního soudu

sp.zn. IV. ÚS 175/08

Ústavní soud

městského soudu

Nejvyššího soudu

Ústavní soud

č. 107/2006 Sb.

Ústavního soudu

Pl. ÚS 20/05

Ústavní soud

č. 107/2006

§ 3 odst. 2

obvodního soudu

sp.zn. 18 C 165/2004

Ústavní soud

č. 82/1998 Sb.

čl. 89 odst. 2 Ústavy

obvodní soud

č. 82/1998 Sb.

Městský soud

obvodního soudu

městského soudu

Nejvyšší soud

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavní soud

čl. 83 a čl. 91 Ústavy ČR

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 11 Listiny

čl. 1 Dodatkového protokolu

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 36 odst. 3 Listiny

čl. 3 a 4 Listiny

Ústavní soud

sp.zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 489/05

Ústavní soud

sp.zn. IV. ÚS 175/08

č. 82/1998 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

čl. 36 Listiny

městského soudu

obvodního soudu

§ 2 odst. 2 písm. b ) této vyhlášky

Ústavního soudu

sp.zn. I. ÚS 577/04

sp.zn. I. ÚS 723/06

obvodní soud

Nejvyššího soudu

čl. 36 Listiny

Ústavní soud

Ústavním soudem

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedkyně Dagmar Lastovecké a soudců Stanislava Balíka a Jiřího Nykodýma o ústavní stížnosti 1 ) Ing. B. Ď. a 2 ) J. J., obou zastoupených Mgr. Vojtěchem Veverkou, advokátem Advokátní kanceláře JANSOVÁ - VEVERKA, se sídlem v Kladně, proti zásahu Vězeňské služby České republiky, za účasti Vězeňské služby České republiky, jako účastnice řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

1. Ústavní stížností podanou k poštovní přepravě dne 8. ledna 2010 se stěžovatelé domáhají toho, aby bylo vysloveno, že účastnice řízení porušila jejich základní práva zakotvená v čl. 8 a čl. 12 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen "Úmluva" ), a v čl. 10 odst. 2 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) tím, že nevyhověla jejich žádosti o uzavření manželství ve Věznici Valdice. Dále se domáhají toho, aby bylo účastnici řízení uloženo, aby v uvedeném porušování základních práv a svobod nepokračovala.

2. Stěžovatelé konkrétně rekapitulují, že dne 8. července 2009 požádali ředitele Věznice Valdice o uzavření manželství v objektu věznice. To bylo odmítnuto dopisem ze dne 14. července 2009 s tím, že na to neexistuje právní nárok, a že mezi žadateli není dlouhodobě udržovaný vztah.

3. Stěžovatelé jsou toho názoru, že odsouzenému výkonem trestu odnětí svobody není odňato právo na rodinný život, které je garantováno ústavním pořádkem a není uvedeno v ustanovení § 27 zákona č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody a o změně některých souvisejících zákonů, ve znění pozdějších předpisů, které taxativně vypočítává práva a svobody, která jsou odsouzenému k trestu odnětí svobody omezena. Právo na uzavření manželství tedy vyvozují i z toho, že jim to zákon nezakazuje. Považují za nepřípadný odkaz na možnost uzavřít manželství v zastoupení, protože odsouzený "má jistě právo" zúčastnit se tohoto důležitého obřadu osobně. Stěžovatelé současně poukazují na to, že dne 2. září 2009 podali prostřednictvím svého zástupce žádost státnímu zástupci o přezkum postupu ředitele věznice, avšak o jejím vyřízení nebyli dosud vyrozuměni.

4. Ačkoliv je stěžovateli tvrzeno, že došlo k zásahu do jejich základních práv podle čl. 8 a čl. 12 Úmluvy, směřuje jejich argumentace toliko proti sdělení ředitele Věznice Valdice, že jim neumožní svatební obřad v prostorách věznice. Jedná se tudíž toliko o argumentaci ve vztahu k základnímu právu podle čl. 12 Úmluvy, které chrání právo uzavřít manželství, jehož podstata je odlišná od práva na respektování soukromého a rodinného života podle čl. 8 Úmluvy ( rozsudek velkého senátu Evropského soudu pro lidská práva ve věci Dickson proti Spojenému království č. 44362/04 ze dne 4. prosince 2007, § 57 ). Výkon práva uzavřít manželství má společenské, osobní a právní důsledky. Podléhá zákonům, avšak z nich vyplývající restrikce nemohou toto právo omezit takovým způsobem nebo v takové míře, jež by zasáhly jeho samotnou podstatu ( rozsudek pléna Evropského soudu pro lidská práva ve věci F. proti Švýcarsku č. 11329/85 ze dne 18. prosince 1987, § 32; rozsudek velkého senátu Evropského soudu pro lidská práva ve věci Goodwin proti Spojenému království č. 28957/95 ze dne 11. července 2002, § 99; aj. ). Nic takového se však v posuzovaném případě nestalo.

5. Stěžovatelé porušení svého základního práva spatřují stručně řečeno v tom, že jim nebylo umožněno uspořádat svatební obřad v prostorách věznice, jak již bylo uvedeno výše. Touto exekutivní restrikcí však v žádném případě nebylo stěžovatelům zabráněno v tom, aby v souladu se zákonem o rodině manželství přesto uzavřeli, o čemž svědčí výslovný odkaz ředitele věznice na možnost uzavřít manželství prostřednictvím zástupce a konkrétní informace, jak v tomto směru postupovat. Jinými slovy nebyla zasažena podstata práva uzavřít manželství. V této souvislosti je možné uvést, že omezením osobní svobody v důsledku uložení trestu odnětí svobody nepochybně dochází k zásahu do vícero základních práv než jen do osobní svobody zaručené v čl. 8 Listiny, a to přímo úměrně k tomu, nakolik je výkon či uplatňování ostatních základních práv a svobod ovlivněno omezením osobní svobody. Obecně je třeba vyjít z toho, že omezení osobní svobody v souladu s ústavním pořádkem ( čl. 8 odst. 2, 5 a 6 Listiny ) dodává ústavněprávní opodstatněnost omezení jiných základních práv a svobod natolik, nakolik je v důsledku omezení osobní svobody nelze vykonávat či uplatňovat. To platí i pro stěžovateli uplatněné právo na uzavření manželství, které nutně musí mít jiný rozsah u osoby na své svobodě neomezené než u osoby, která byla na osobní svobodě omezena.

6. Dlužno dodat, že v konečném důsledku o svatbě manželů bude tak jako tak rozhodovat nikoliv ředitel věznice, nýbrž určitý matriční úřad, do jehož pravomoci spadá rozhodnutí o místě uzavření manželství ( § 4 odst. 4 zákona o rodině ), resp. orgán církve nebo náboženské společnosti, mělo-li by se jednat o církevní sňatek ( § 4a odst. 2 zákona o rodině ). Aniž by hodlal Ústavní soud vstupovat do pravomoci posledně uvedených orgánů, nebo nahrazovat jejich rozhodnutí, lze v situaci stěžovatelů spíše spatřovat důležité důvody pro povolení uzavřít manželství v zastoupení, podle § 9 odst. 1 zákona o rodině, nežli důvody pro uzavření manželství na místě veřejnosti nepřístupném ( srov. § 3 odst. 2 zákona o rodině ), jímž věznice nepochybně je. Nelze totiž souhlasit s názorem, že by veřejnost prohlášení o vstupu do manželství mohla být dána již jen účastí oddávajícího, matrikáře a svědků při obřadu ( viz Hrušáková, M. : Zákon o rodině/Zákon o registrovaném partnerství. Komentář. 4. vydání. Praha : C. H. Beck, 2009. s 13 ), protože přítomnost těchto osob je právním řádem vyžadována vedle požadavku veřejnosti a slavnostnosti obřadu.

7. Ze shora vyložených důvodů Ústavní soud neshledal porušení základních práv a svobod stěžovatelů, a proto ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítl jako zjevně neopodstatněnou, podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 28. ledna 2010

Dagmar Lastovecká
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

§ 27 zákona č. 169/1999 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

čl. 8 a čl. 12 Úmluvy

čl. 12 Úmluvy

čl. 8 Úmluvy

§ 57

§ 32

§ 99

čl. 8 Listiny

čl. 8 odst. 2, 5 a 6 Listiny

§ 4 odst. 4 zákona o rodině

§ 4a odst. 2 zákona o rodině

Ústavní soud

§ 9 odst. 1 zákona o rodině

§ 3 odst. 2 zákona o rodině

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy senátu Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatele H. C., zastoupeného JUDr. Věrou Fraňkovou, advokátkou se sídlem v Karlových Varech, U Trati 280/8, proti rozsudku Krajského soudu v Brně, pobočka ve Zlíně, ze dne 9. 12. 2009, č. j. 59 Co 385/2009-258, a proti rozsudku Okresního soudu v Kroměříži ze dne 11. 5.2009, č. j. P 107/2002-230, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Stěžovatel napadl v záhlaví uvedená rozhodnutí obecných soudů ústavní stížností, již opírá zejména o následující důvody.

Rozsudkem Krajského soudu v Brně, pobočka ve Zlíně, ze dne 9. 12. 2009, sp. zn. 59 Co 385/2009, byl jako věcně správný potvrzen výrok I. a změněn výrok II. rozsudku Okresního soudu v Kroměříži sp. zn. P 107/2002 ze dne 11. 5.2009, pokud jde o splatnost dlužného výživného na nezl. E. V.

Uvedeným rozsudkem okresního soudu byla stěžovateli stanovena povinnost přispívat na výživu nezletilé E. V., jejímž je biologickým otcem, počínaje dnem 8. 2.2005 měsíčně částkou 500,- Kč a počínaje dnem 1. 1. 2008 měsíčně částkou 700,- Kč. Dlužné výživné za období od 8. 2. 2005 do 31. 12. 2009 ve výši 33.475,- Kč pak bylo stěžovateli uloženo zaplatit do 1 roku od právní moci rozhodnutí.

Oba obecné soudy podle stěžovatele rozhodly, aniž by při určení výživného v souladu s ustanovením § 96 odst. 1 zákona o rodině přihlédly k jeho schopnostem, možnostem a majetkovým poměrům. Stěžovatel je starobním důchodcem, jiný příjem než starobní důchod ve výši 8.565,- Kč nemá a jiné dávky nepobírá; jeho měsíční náklady na bydlení činí 2.700,- Kč; za léky, za návštěvy u lékaře utratí měsíčně 2.900,- Kč, na běžnou útratu mu tedy měsíčně zbude cca 2.965,- Kč.

Podle stěžovatele soudy však při svém rozhodování k výše uvedeným skutečnostem dostatečně nepřihlédly. Odvolací soud ve svém rozhodnutí pouze konstatoval, že z předložených důkazů - dokladů ( paragonů za léky ), nevyplývá, že by nebyl schopen hradit výživné. Dle názoru odvolacího soudu nejsou tyto náklady na léčení vzhledem k příjmům stěžovatele příliš vysoké.

Stěžovatel má za to, že výše uvedenými rozhodnutími bylo porušeno jeho základní subjektivní právo na spravedlivý proces podle čl. 36 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ). Soudy prý nehodnotily všechny důkazy ve všech souvislostech a nesprávně zjistily skutkový stav ( nesprávně zhodnotily zdravotní stav stěžovatele a náklady s tím spojené ), což vedlo i k nesprávnému právnímu posouzení věci. Extrémní nesoulad mezi skutkovým stavem ( tj. mezi příjmy stěžovatele a jeho výdaji za léky ) a právními závěry soudů ( stanovení povinnosti stěžovatele hradit měsíční výživné včetně úhrady dlužného výživného ) lze podle stěžovatele považovat za porušení zásad vyjádřených zejména v článku 36 odst. 1 Listiny a za jednání v rozporu se zákonem ( stěžovatel odkazuje zejména na § 132, § 153, § 157 odst. 2 o. s. ř. a § 96 odst. 1 zákona o rodině ).

II.

V záhlaví citovaným rozsudkem Okresní soud v Kroměříži zavázal stěžovatele přispívat na výživu nezletilé E. počínaje dnem 8. 2. 2005 měsíčně částkou 500,- Kč a počínaje dnem 1. 1. 2008 měsíčně částkou 700,- Kč, splatnou na účet Úřadu práce v Kroměříži ( výrok I ); vzniklé dlužné výživné za období od 8. 2. 2005 do 31. 5. 2009 ve výši 29.275,- Kč zavázal stěžovatele zaplatit na účet Úřadu práce v Kroměříži do jednoho roku od právní moci rozhodnutí ( výrok II ). Uvedl, že byly splněny zákonem stanovené podmínky, aby otci bylo stanoveno výživné pro nezletilou E. Pokud stěžovatel uváděl, že v minulosti dal souhlas k osvojení nezletilé E. bez vztahu k určitému osvojiteli, neznamená to, že by zanikla jeho vyživovací povinnost. Soud při stanovení výživného vycházel ze starobního důchodu otce, který je jeho jediným příjmem a za rozhodné období se pohyboval od 6.833,- Kč do 8.589,- Kč. Zjištěným příjmům stěžovatele tak odpovídá podle názoru prvostupňového soudu výživné od 8. 2. 2005 do prosince 2007 ve výši 500,- Kč a od ledna 2008 do budoucna částce 700,- Kč měsíčně. Dlužné výživné za uvedené období do 31. 5. 2009 ve výši 29.275,- Kč byl uloženo stěžovateli zaplatit do jednoho roku od právní moci rozhodnutí dle § 160 o.s.ř.

Krajský soud v Brně - pobočka Zlín, jako soud odvolací, k odvolání stěžovatele přezkoumal rozhodnutí soudu prvního stupně, jakož i řízení jemu předcházející a dospěl k závěru, že odvolání stěžovatele není důvodné. Proto svým rozsudkem z 9. 12. 2009, č.j. 59 Co 385/2009-258 rozsudek Okresního soudu v Kroměříži ve výroku I potvrdil ( výrok I odvolacího soudu ); rozsudek soudu prvního stupně ve výroku II změnil tak, že dlužné výživné pro nezletilou E. V. za období od 8. 2. 2005 do 31. 12. 2009 ve výši 33.475,- Kč je stěžovatel povinen zaplatit navrhovateli - Úřadu práce v Kroměříži do šesti měsíců od právní moci rozhodnutí ( výrok II rozsudku odvolacího soudu ). Výrokem III svého rozsudku pak rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů.

Soud prvního stupně - podle názoru krajského soudu - dospěl ke správným skutkovým zjištěním, z nichž odvodil i odpovídající právní závěry, na které lze odkázat. Zjištěný příjem otce za rozhodné období podle krajského soudu zcela odůvodňuje výši stanoveného výživného ve smyslu ustanoveni § 96 odst. 1 zákona o rodině. Odvolací soud neshledal důvodnou ani námitku podjatosti, vznesenou stěžovatelem vůči soudkyni JUDr. Ivaně Koutné, neboť jí pouze napadal soudkyni pro její postup ve věci. Namítal-li pak stěžovatel, že není schopen výživné hradit z důvodu nákladů na léčení, z dokladů jím doložených takové skutečnosti nevyplynuly. Stěžovatel pouze dokladoval jednotlivé platby za léky, které s ohledem na výši jeho příjmu neznamenaly žádný významný finanční náklad.

Odvolací soud výrok II prvostupňového soudu však s ohledem na rozhodné období změnil tak, že dlužné výživné stanovené pro nezletilou E. za období od 8. 2. 2005 do 31. 12. 2009 ve výši 33 475,- Kč zavázal stěžovatele zaplatit do šesti měsíců od právní moci rozhodnutí. Odvolací soud stanovil k zaplacení dlužného výživného ve smyslu ustanovení 160 o. s. ř. lhůtu kratší než soud prvního stupně, a to s ohledem na skutečnost, že se jedná o výživné pro nezletilé dítě, které již mělo být zaplaceno.

III.

K výzvě Ústavního soudu se k ústavní vyjádřil Okresní soud v Kroměříži. Uvedl, že při stanovení výživného pro nezletilou E. postupoval v souladu s ustanovením § 96 zákona o rodině a přihlédl ke zdravotnímu stavu stěžovatele a jeho majetkovým poměrům.

K výzvě Ústavního soudu se k ústavní stížnosti vyjádřil rovněž Krajský soud v Brně - pobočka Zlín; ten však pouze odkázal na odůvodnění svého rozsudku s tím, že ústavní stížnost považuje za nedůvodnou.

Za tohoto stavu nevzal Ústavní soud uvedená vyjádření za základ svého rozhodnutí, neboť nic nového - oproti napadeným rozsudkům - nepřinášela.

IV.

Ústavní soud již mnohokrát ve svých rozhodnutích konstatoval, že není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů ( viz např. nález sp. zn. III. ÚS 23/93, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 1, str. 41 ). Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení jeho základních práv či svobod chráněných ústavním pořádkem. Vzhledem k tomu, že se stěžovatel dovolával zejména ochrany svého základního práva na spravedlivý proces, přezkoumal Ústavní soud z tohoto hlediska napadená rozhodnutí i řízení, z něhož tato rozhodnutí vzešla a dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Z ústavní stížnosti vyplývá, že směřuje především proti tomu, jak obecné soudy posoudily podmínky, podle nichž lze určit výši výživného ve smyslu § 96 zákona o rodině. K této námitce ale poukazuje Ústavní soud na obsah spisu a na rekapitulaci odůvodnění napadených rozhodnutí, jímž byla věnována II. část tohoto usnesení. Již z odůvodnění rozhodnutí obecných soudů vyplývá, že tuto otázku řešily v souladu s ústavními principy. Pokud stěžovatel v této souvislosti vyjadřuje nesouhlas s jejich právními názory, pak tím v zásadě jen polemizuje s jejich závěry a staví tak v podstatě Ústavní soud do role běžné další soudní instance. Toto postavení však Ústavnímu soudu, jak již opakovaně dal najevo v mnoha svých rozhodnutích, nepřísluší. Do rozhodovací činnosti obecných soudů může Ústavní soud zasahovat pouze v případě, že jejich rozhodnutím je zasaženo do ústavně zaručených práv a svobod účastníka řízení. To však Ústavní soud v souzené věci neshledal.

Obecné soudy - se zřetelem na provedení skutkových zjištění - učinily závěr, že stěžovateli jeho osobní a výdělkové poměry - i přes jeho zhoršený zdravotní stav - umožňují podílet se na výživě dcery alespoň v minimální míře. Svůj názor jasně a logicky odůvodnily a Ústavní soud nemá, co by v této souvislosti k věci zásadního dodal.

Ústavní soud konstatuje, že v souzené věci jde toliko o otázku výkladu běžného práva, což zásadně přísluší soudům obecným; Ústavní soud při přezkoumání jejich rozhodnutí je oprávněn posuzovat pouze to, zda byly dodrženy ústavní hranice a zda takovými rozhodnutími nedošlo k porušení základních práv stěžovatele. To se však nestalo. V předmětné věci Ústavní soud dovozuje, že obecné soudy postupovaly v rámci daném jim příslušnými procesními předpisy. Aplikovaly běžné právo ústavněkonformním způsobem, nedopustily se svévolného jednání, které by mohlo způsobit porušení základních práv stěžovatele a mezi jejich skutkovými zjištěními a právními závěry z nich vyvozenými neexistuje ani extrémní rozpor ve smyslu ustálené judikatury Ústavního soudu. Napadená rozhodnutí jsou proto i z hlediska ústavnosti plně přijatelná.

Za tohoto stavu dospěl Ústavní soud k závěru, že základní práva a svobody, jichž se stěžovatel dovolává, napadenými rozhodnutími zjevně porušeny nebyly.

Proto Ústavnímu soudu nezbylo než ústavní stížnost podle § 43 odst. 2 písm. a )zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků jako návrh zjevně neopodstatněný, odmítnout.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 29. června 2010

Vojen Guttler v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

č. j. 59 Co 385/2009-258

Okresního soudu v Kroměříži

č. j. P 107/2002-230

sp. zn. 59 Co 385/2009

Okresního soudu v Kroměříži

sp. zn. P 107/200

okresního soudu

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

Odvolací soud

odvolacího soudu

čl. 36 Listiny základních práv a svobod

článku 36 odst. 1 Listiny

Okresní soud v Kroměříži

§ 160 o.s.ř.

soud odvolací

soudu prvního stupně

č.j. 59 Co 385/2009-258

Okresního soudu v Kroměříži

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

krajského soudu

krajského soudu

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

Odvolací soud

Odvolací soud

ustanovení 160 o. s. ř.

soud prvního stupně

Ústavního soudu

Okresní soud v Kroměříži

§ 96 zákona o rodině

Ústavního soudu

Krajský soud

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 23/93

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 96 zákona o rodině

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dnešního dne bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Františka Duchoně a Ivany Janů o ústavní stížnosti stěžovatelky MUDr. O. M., zastoupené JUDr. Janem Tryznou, Ph.D., advokátem, se sídlem Botičská 4, 128 00 Praha 2, proti rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 30. června 2010, sp. zn. 24 Co 198/2010, za účasti Krajského soudu v Hradci Králové, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Ve včas podané ústavní stížnosti, která i jinak splňuje náležitosti ústavní stížnosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákonem o Ústavním soudu" ), stěžovatelka navrhla, aby Ústavní soud - pro rozpor s čl. 11, čl. 16 a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod - napadené rozhodnutí zrušil.

Z ústavní stížnosti a jejích příloh Ústavní soud zjistil, že rozsudkem Okresního soudu v Semilech ze dne 30. 10. 2009 bylo o návrhu stěžovatelky ve věci výživného pro manželku rozhodnuto tak, že stěžovatelce bylo vyhověno a žalovanému bylo uloženo platit stěžovatelce výživné v době od 1. 9. 2007 do 31. 12. 2008 ve výši 10.000 Kč měsíčně a od 1. 1. 2009 ve výši 9.000 Kč měsíčně. V části přesahující tyto částky byl návrh stěžovatelky zamítnut, dále bylo rozhodnuto o nedoplatku na výživném a o nákladech řízení. Rozsudkem Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 30. června 2010, sp. zn. 24 Co 198/2010, byl rozsudek okresního soudu změněn tak, že žaloba se zamítá.

Z napadeného rozsudku plyne přesvědčení krajského soudu, že okresní soud správně zjistil skutkový stav, avšak dospěl k nesprávným právním závěrům ( při aplikaci ustanovení § 91 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině ). Krajský soud nezpochybnil skutkový závěr okresního soudu, že v žalovaném období byly příjmy manžela podstatně vyšší než příjmy stěžovatelky. Avšak zohlednil i další skutečnosti, a to, že stěžovatelka se od manžela odstěhovala "na základě vlastního rozhodnutí a bez jakéhokoliv nátlaku či donucení ze strany žalovaného," že stěžovatelka až do odchodu ze společné domácnosti byla schopna dávat dary církvi ve výši cca 30.000 Kč ročně a především, že stěžovatelka dne 26. 8. 2009 darovala své sestře svůj dům v hodnotě cca 2,5 až 5 milionů Kč bez jakékoliv protihodnoty. S ohledem na tyto skutečnosti dospěl krajský soud k závěru, že životní úroveň manželů v rozhodném období byla v zásadě stejná, byť měl manžel vyšší příjem, neboť bylo čistě rozhodnutím stěžovatelky, jak se svou nemovitostí naloží.

Stěžovatelka, dle obsahu ústavní stížnosti, s těmito závěry nesouhlasí. Zdůrazňuje, že nebylo prokázáno, že by společnou domácnost opustila "dobrovolně". Považuje naopak za "pochopitelné," že v případě manželských neshod a v době rozvodového řízení a řízení o výživném pro nezletilé děti společnou domácnost opustila, aby chránila děti před konfliktními situacemi. K tomuto se stěžovatelka domáhá zopakování dokazování ve smyslu ustanovení § 213 o. s. ř . Dále stěžovatelka shledává projev svévole v závěru, že i po odstěhování zůstala její životní úroveň v zásadě stejná, když bydlení v nájemním bytě "z povahy věci" neskýtá takový komfort jako "pohodlné bydlení" v domě, kde zůstal manžel. Pokud krajský soud připomněl stěžovatelčino dřívější darování peněz na církevní účely, považuje to stěžovatelka za porušení svého práva na náboženskou svobodu. Krajský soud ji tak vlastně měl "nutit", aby příspěvky na tyto účely nedarovala. Konečně stěžovatelka zpochybňuje relevanci zjištění, že svůj dům v srpnu 2009 darovala své sestře. Uvádí, že z jeho vlastnictví neměla žádný prospěch, neboť v něm zůstal bydlet její manžel, přičemž skutečnost darování se nijak neprojevila v její životní úrovni. Namítá, že pokud byla tato skutečnost měla být hodnocena podle § 96 odst. 1 zákona o rodině jako vzdání se majetkového prospěchu bez důležitého důvodu, nebyl proveden žádný důkaz, kterým by implicitní závěr o absenci důležitého důvodu měl být podložen. Žádné úvahy ve vztahu k aplikaci § 96 odst. 1 zákona o rodině však v odůvodnění nenachází, což hodnotí jako vadu způsobující nepřezkoumatelnost rozhodnutí pro neúplnost odůvodnění ( § 157 odst. 2 o. s. ř. ). Rovněž stěžovatelka zpochybňuje krajským soudem přejatou informaci o hodnotě domu v rozmezí 2,5 - 5 milionů Kč, což má být údaj obsažený ve výpovědi manžela. Skutečná hodnota však nebyla nijak prokázána. V závěru ústavní stížnosti stěžovatelka zpochybňuje ještě další dílčí závěry ( formulace ) krajského soudu.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Jak už Ústavní soud mnohokrát judikoval, jeho úkolem je poskytovat ochranu základních práv a svobod zakotvených zejména v ústavním pořádku České republiky. Ústavní soud však není oprávněn zasahovat do jurisdikční činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy. Prostor k jeho zásahu je dán pouze tehdy, kdy skutkové ( a následně právní ) závěry soudu jsou v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními ( provedenými důkazy ) anebo z nich v žádné možné interpretaci odůvodnění soudního rozhodnutí nevyplývají ( viz např. nález sp. zn. III. ÚS 84/94, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 3, nález č. 34, str. 257 ).

Jinými slovy řečeno, zásah ze strany Ústavního soudu připadá v úvahu teprve v případě zásadních vad v daném soudním řízení při hodnocení důkazů, což obvykle nastává, když soudní rozhodnutí v příslušném ohledu postrádá adekvátní odůvodnění a rozhodování soudu tak vykazuje znaky libovůle, nebo v případě, kdy hodnocení důkazů nese známky zjevného faktického omylu nebo je zatíženo evidentní logickou chybou. Žádné takové pochybení ovšem Ústavní soud ve zkoumané věci nezjistil.

Ústavní soud konstatuje, že podanou ústavní stížností stěžovatelka toliko pokračuje v polemice s právními závěry, ke kterým v rovině podústavního práva dospěl krajský soud. Stěžovatelka očekává, že Ústavní soud podrobí toto rozhodnutí dalšímu ( běžnému ) instančnímu přezkumu.

Podstatný ( nosný ) závěr rozsudku krajský soud spatřoval ve zjištění bezdůvodného vzdání se prospěchu ve smyslu § 96 odst. 1 zákona o rodině, který spočíval v darování domu, který byl ve vlastnictví stěžovatelky. Tato otázka je v odůvodnění rozsudku podrobně rozvedena, a to včetně výkladu k § 96 odst. 1 zákona o rodině a odkazu na Stanovisko Nejvyššího soudu ze dne 19. 12. 1977, sp. zn. Cpj 36/77 ( str. 4 napadeného rozsudku ), které zdůrazňuje právě nutnost přihlížet k osobním, rodinným a majetkovým poměrům každého z manželů, nikoliv jen ( mechanicky ) k výši příjmů. Hodnotu domu vyčíslil žalovaný manžel na cca 5.000.000 Kč, když částku cca 2.400.000 Kč měly činit jeho investice. Z vyjádření stěžovatelky k odvolání žalovaného plyne ( str. 3 napadeného rozsudku ), že investice žalovaného do domu nezpochybňuje, staly se však ( toliko ) bez jejího vědomí. V tomto kontextu dodává Ústavní soud, že krajský soud s částkou 2,5 - 5 milionu korun zjevně nepracuje svévolně bez opory ve spisu ( vyjádřeních účastníků ). Ostatní skutečnosti tvrzené stěžovatelkou v tomto kontextu nejsou způsobilé změnit názor Ústavního soudu, že odůvodnění rozsudku krajského soudu je k napadeným výrokům dostatečné a že ( právní ) závěry v něm obsažené nejsou v extrémním rozporu se zjištěným skutkovým stavem. Stejně tak nejsou nijak dotčena práva stěžovatelky plynoucí z čl. 16 Listiny, neboť otázka předešlých příspěvků na církevní účely byla toliko okrajovou a za závěrů soudu nijak neplyne, že by rozhodnutí mělo být sankcí za výkon náboženské svobody.

Ústavní soud připomíná, že zákon o Ústavním soudu rozeznává v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ), jako zvláštní kategorii návrhů, návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti a jejích přílohách. Pokud informace zjištěné uvedeným postupem vedou Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, ústavní stížnost bude bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že v této fázi jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního. Z tohoto důvodu Ústavní soud nejednal ani s vedlejším účastníkem řízení.

Ústavní soud proto z výše uvedených důvodů ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 25. listopadu 2010

Vojen Güttler, v.r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Hradci Králové

sp. zn. 24 Co 198/2010

Krajského soudu v Hradci Králové

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Okresního soudu v Semilech

Krajského soudu v Hradci Králové

sp. zn. 24 Co 198/2010

okresního soudu

krajského soudu

okresní soud

§ 91 zákona č. 94/1963 Sb.

Krajský soud

okresního soudu

krajský soud

§ 213 o. s. ř .

krajský soud

Krajský soud

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

§ 157 odst. 2 o. s. ř.

krajským soudem

krajského soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 84/94

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

krajský soud

Ústavní soud

krajský soud

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

Nejvyššího soudu

sp. zn. Cpj 36/77

Ústavní soud

krajský soud

Ústavního soudu

krajského soudu

čl. 16 Listiny

Ústavní soud

zákon o Ústavním soudu

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Romana Fialy a soudců JUDr. Ljubomíra Drápala a JUDr. Zdeňka Novotného ve věci žalobců a ) Ing. K. R. a b ) Ing. I. R., zastoupených Mgr. Petrem Svobodou, advokátem se sídlem v Praze 1, Vodičkova č. 38, proti žalované Pozemní stavitelství Zlín, a.s. se sídlem ve Zlíně, Kúty č. 3967, IČO 46900918, o zaplacení 3,254.548,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu ve Zlíně pod sp. zn. 10 C 7/2012, o přikázání věci z důvodu vhodnosti, takto :

Věc, vedená u Okresního soudu ve Zlíně pod sp. zn. 10 C 7/2012, se nepřikazuje Obvodnímu soudu pro Prahu 5.

Odůvodnění :
Žalobci se žalobou podanou ( nejprve ) u Krajského soudu v Brně domáhali, aby jim žalovaná zaplatila 3,254.548,- Kč s příslušenstvím jako úhradu smluvní pokuty za prodlení z titulu odpovědnosti za vady při zhotovení díla „ Rodinný dům manželů R. “ na adrese Praha.

Vrchní soud v Olomouci usnesením ze dne 10.11.2011, sp. zn. Ncp 1244/2011-72, rozhodl podle § 104a o.s.ř., že příslušný k projednání a rozhodnutí věci vedené u Krajského soudu v Brně pod sp. zn. 34 Cm 79/2011 je příslušný okresní soud a že věc bude postoupena k dalšímu řízení Okresnímu soudu ve Zlíně.

Okresní soud ve Zlíně má za to, že jsou dány důvody vhodnosti pro přikázání věci Obvodnímu soudu pro Prahu 5, neboť žalobci uplatňují nárok v souvislosti s vadami na stavbě domu, který se nachází v obvodu Obvodního soudu pro Prahu 5, a lze očekávat, že bude třeba provést ohledání na místě samém, spojené s vypracováním znaleckého posudku. Považuje proto řízení vedené u soudu v místě, kde se nemovitost nachází, za hospodárnější a rychlejší.

Žalobci uvedli, že „ nemají výhrady “ proti přikázání věci z důvodu vhodnosti od Okresního soudu ve Zlíně k Obvodnímu soudu pro Prahu 5.

Žalovaná s přikázáním věci Obvodnímu soudu pro Prahu 5 nesouhlasila. Vyslovila pochybnost, zda by delegace zajistila úsporu a hospodárnost řízení, neboť od kolaudace předmětné nemovitosti uplynulo více než sedm let a zjistit stav nemovitosti zpětně k datu údajného prodlení by byl úkol dosti obtížný. Naopak by v případě delegace došlo k navýšení nákladů žalované.

Podle ustanovení § 12 odst. 2 o. s. ř. věc může být přikázána jinému soudu téhož stupně z důvodu vhodnosti.

Důvod vhodnosti pro přikázání věci jinému soudu téhož stupně ve smyslu ustanovení § 12 odst. 2 o. s. ř. představují takové okolnosti, které umožní hospodárnější, rychlejší nebo zejména po skutkové stránce spolehlivější a důkladnější projednání věci jiným než příslušným soudem. Současně je třeba přihlížet k tomu, že místní příslušnost soudu, který má podle zákona věc projednat, je základní zásadou, a že případné přikázání věci jinému soudu představuje výjimku z této zásady, kterou je nutno - právě proto, že jde o výjimku - vykládat restriktivně.

Důvody pro postup podle ustanovení § 12 odst. 2 o. s. ř., pro které Okresní soud ve Zlíně věc předložil Nejvyššímu soudu České republiky s návrhem, aby věc vedená u tohoto soudu pod sp. zn. 10 C 7/2012 byla z důvodu vhodnosti přikázána Obvodnímu soudu pro Prahu 5, neshledává Nejvyšší soud České republiky opodstatněnými, neboť žalovaná s tímto opatřením nesouhlasí a ani z uvedených skutečností nelze dovodit, že by Obvodním soudem pro Prahu 5 měla být věc projednána rychleji a hospodárněji.

Nejvyšší soud České republiky proto návrhu na přikázání věci Obvodnímu soudu pro Prahu 5 podle ustanovení § 12 odst. 2 o. s. ř. nevyhověl.

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 17. prosince 2012

JUDr. Roman Fiala, v. r.předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu ve Zlíně

sp. zn. 10 C 7/2012

Okresního soudu ve Zlíně

sp. zn. 10 C 7/2012

Obvodnímu soudu pro Prahu 5

Krajského soudu v Brně

Vrchní soud v Olomouci

sp. zn. Ncp 1244/2011-72

§ 104a o.s.ř.

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 34 Cm 79/2011

okresní soud

Okresnímu soudu ve Zlíně

Okresní soud ve Zlíně

Obvodnímu soudu pro Prahu 5

Obvodního soudu pro Prahu 5

Okresního soudu ve Zlíně

Obvodnímu soudu pro Prahu 5

Obvodnímu soudu pro Prahu 5

§ 12 odst. 2 o. s. ř.

§ 12 odst. 2 o. s. ř.

§ 12 odst. 2 o. s. ř.

Okresní soud ve Zlíně

Nejvyššímu soudu České republiky

sp. zn. 10 C 7/2012

Obvodnímu soudu pro Prahu 5

Nejvyšší soud České republiky

Obvodním soudem pro Prahu 5

Nejvyšší soud České republiky

Obvodnímu soudu pro Prahu 5

§ 12 odst. 2 o. s. ř.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 5. prosince 2012 o návrhu Ministerstva spravedlnosti České republiky na rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, t a k t o :

Podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, se na odsouzení občana České republiky „ tulipána “* ), rozsudkem Okresního soudu ve Vranove nad Topľou ze dne 22. 9. 2010, sp. zn. 1 T 90/2010, hledí jako na odsouzení soudem České republiky.
O d ů v o d n ě n í :
Rozsudkem Okresního soudu ve Vranove nad Topľou ze dne 22. 9. 2010, sp. zn. 1 T 90/2010, který nabyl právní moci dne 27. 9. 2010, byl mladistvý „ tulipán “ uznán vinným zločinem porušování domovní svobody podle 194 odst. 1, odst. 2 písm. a ), odst. 3 písm. a ) trestního zákona Slovenské republiky spáchaným v jednočinném souběhu s přečiny ublížení na zdraví podle § 156 odst. 1, odst. 2 písm. a ) a nebezpečného vyhrožování podle § 360 odst. 1, odst. 2 písm. b ) tohoto zákona ( bod 1. výroku o vině ) a pokračujícím zločinem porušování domovní svobody podle § 194 odst. 1, odst. 3 písm. a ) trestního zákona Slovenské republiky v jednočinném souběhu s přečinem krádeže podle § 212 odst. 2 písm. a ) tohoto zákona ( bod 2. výroku o vině ) a odsouzen k souhrnnému trestu odnětí svobody v trvání 3 roků nepodmíněně, pro jehož výkon byl zařazen do ústavu pro výkon trestu pro mladistvé. Současně byl zrušen výrok o trestu rozsudku Okresního soudu ve Vranove nad Topľou ze dne 21. 4. 2010, sp. zn. 2 T 181/2009, kterým byl jmenovanému mladistvému uložen trest odnětí svobody v trvání tří měsíců nepodmíněně. Zrušena byla i všechna rozhodnutí obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu. V dalším bylo rozhodnuto též o náhradě škody.

Podle skutkových zjištění Okresního soudu ve Vranove nad Topľou se mladistvý „ tulipán “ dopustil trestné činnosti tím, že

1. dne 30. 12. 2009 okolo 17.30 hod. v obci S., okr. V., na ulici L. společně s E. L., vešel na dvůr rodinného domu, jehož majitelkou je M. K., kde byl vyrušený majitelkou rodinného domu M. K., kterou několikrát udeřil do oblasti hlavy a ramena a strčil do ní, následkem čehož ona upadla na schůdky, kde ji rovněž několikrát udeřil do oblasti hlavy a ramene a vyhrožoval jí slovy, že jestli nebude potichu, tak ji zabije, čímž u ní vzbudil důvodnou obavu o její život, a když nepřestávala poškozená křičet, utekl, čímž poškozené M. K. způsobil zranění, a to vícečetné pohmoždění hlavy, oka, tváře a podvrtnutí krční páteře s dobou léčení v trvání od 30. 12. 2009 do 26. 1. 2010,

2. v přesně nezjištěný den v druhé polovině měsíce prosince 2009 ve večerních hodinách společně s E. L. v obci S., okr. V., vešel na dvůr oploceného rodinného domu na ulici K. majitelky M. P., kde na hospodářské budově vytrhl ze stěny plexisklo a drátěnou síťku tvořící okno do kurníku, odkud následně odcizil 5 ks drůbeže, čímž způsobil poškozené M. P. škodu 30,- Euro.

 Pro úplnost je na místě dodat, že rozsudkem Okresního soudu ve Vranově nad Topľou ze dne 21. 4. 2010, sp. zn. 2 T 181/2009, který nabyl právní moci dne 21. 4. 2010, byl mladistvý „ tulipán “ uznán vinným spolupachatelstvím přečinu krádeže podle § 212 odst. 2, odst. 3 písm. b ) trestního zákona Slovenské republiky a odsouzen k trestu odnětí svobody na tři měsíce, pro jehož výkon byl zařazen do ústavu pro výkon trestu pro mladistvé.

Ministerstvo spravedlnosti České republiky podalo pod sp. zn. 661/2011-MOT-T/8 Nejvyššímu soudu návrh na přijetí rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ zákon “ ).

Nejvyšší soud věc přezkoumal a shledal, že jsou splněny zákonné podmínky pro rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona.

Podle § 4a odst. 3 zákona může Nejvyšší soud na návrh Ministerstva spravedlnosti rozhodnout, že se na odsouzení občana České republiky soudem jiného členského státu Evropské unie hledí jako na odsouzení soudem České republiky, jestliže se týká činu, který je trestný i podle právního řádu České republiky a je-li to odůvodněno závažností činu a druhem trestu, který za něj byl uložen.

Z podaného návrhu a z obsahu připojeného spisu vyplývá, že mladistvý „ tulipán “ je občanem České republiky, byl odsouzen cizozemským soudem a odsouzení se týká skutků, které vykazují znaky trestných činů, resp. provinění, i podle příslušných právních předpisů České republiky [porušování domovní svobody podle § 238 odst. 1, odst. 2 tr. zákona č. 140/1961 Sb., účinného do 31. 12. 2009 ( dále jen „ tr. zák. “ ), ublížení na zdraví podle § 221 odst. 1 tr. zák., násilí proti skupině obyvatelů a proti jednotlivci podle § 197a odst. 1 tr. zák. a krádeže podle 247 odst. 1 písm. b ), e ) tr. zák.; uvedené trestné činy ( resp. provinění ) jsou trestné nově i podle trestního zákoníku jako porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1, odst. 2, ublížení na zdraví podle § 146 odst. 1, nebezpečné vyhrožování podle § 353 odst. 1 a krádež podle § 205 odst. 1 písm. b ), odst. 2 tr. zákoníku]. Mladistvý se dopustil v reálném i ideálním souběhu více trestných činů, o jejichž závažnosti netřeba pochybovat, zvláště jde-li o skutek pod bodem 1. výroku o vině rozsudku Okresního soudu ve Vranove nad Topľou ze dne 22. 9. 2010, sp. zn. 1 T 90/2010. Při hodnocení závažnosti a společenské škodlivosti jeho činů nelze také přehlédnout, že mladistvý se trestné činnosti proti majetku dopouští opakovaně, v minulosti již byl varován i trestem výchovným, avšak ani to ke změně jeho postojů nevedlo, naopak v průběhu času jeho trestná činnost spíše nabývá na intenzitě i závažnosti. Jde-li o druh uloženého trestu, ze spisového materiálu vyplynulo, že mladistvému byl uložen citelný nepodmíněný trest odnětí svobody.

Lze tedy spolehlivě uzavřít, že se zřetelem na závažnost činu i druh trestu, který za něj byl uložen, že jsou splněny všechny podmínky ( formální i materiální ) pro to, aby se na výše uvedené odsouzení mladistvého hledělo jako na odsouzení soudem České republiky.

Z uvedených důvodů proto Nejvyšší soud návrhu Ministerstva spravedlnosti České republiky vyhověl.

P o u č e n í : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
V Brně dne 5. prosince 2012

 Předsedkyně senátu :JUDr. Věra Kůrková

* ) byl použit pseudonym ve smyslu zák. č. 218/2003 Sb.

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Okresního soudu ve Vranove nad Topľou

sp. zn. 1 T 90/2010

Okresního soudu ve Vranove nad Topľou

sp. zn. 1 T 90/2010

§ 156 odst. 1, odst. 2 písm. a )

§ 212 odst. 2 písm. a ) tohoto zákona

Okresního soudu ve Vranove nad Topľou

sp. zn. 2 T 181/2009

Okresního soudu ve Vranove nad Topľou

Okresního soudu ve Vranově nad Topľou

sp. zn. 2 T 181/2009

sp. zn. 661/2011-MOT-T/8

Nejvyššímu soudu

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud

účinného do 31. 12. 2009

§ 221 odst. 1 tr. zák.

§ 197a odst. 1 tr. zák.

247 odst. 1 písm. b ), e ) tr. zák.

§ 178 odst. 1, odst. 2

§ 146 odst. 1

§ 353 odst. 1

Okresního soudu ve Vranove nad Topľou

sp. zn. 1 T 90/2010

Nejvyšší soud

č. 218/2003 Sb.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání dne 28. listopadu 2012 v řízení o stížnosti pro porušení zákona, kterou podal ministr spravedlnosti České republiky ve prospěch obviněného L. C., proti pravomocnému trestnímu příkazu Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 28. 8. 2008, sp. zn. 4 T 99/2008, takto :

Podle § 275 odst. 4 věta druhá tr. ř. se obviněnému L. C., přerušuje až do rozhodnutí o stížnosti pro porušení zákona, kterou ve prospěch obviněného podal ministr spravedlnosti České republiky proti pravomocnému trestnímu příkazu Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 28. 8. 2008, sp. zn. 4 T 99/2008, výkon trestu zákazu pobytu na území hl. m. Prahy v trvání 30 měsíců, který byl obviněnému uložen trestním příkazem Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 28. 8. 2008, sp. zn. 4 T 99/2008.
O d ů v o d n ě n í :

Trestním příkazem Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 28. 8. 2008, sp. zn. 4 T 99/2008, který nabyl právní moci dne 28. 11. 2008, byl obviněný L. C. uznán vinným trestným činem krádeže podle § 247 odst. 1 písm. b ), e ) tr. zák. ve formě spolupachatelství podle § 9 odst. 2 tr. zák. ( bod 1 ) a trestným činem neoprávněného držení platební karty podle § 249b tr. zák. ( bod 2 ) a za to byl odsouzen podle § 247 odst. 1 tr. zák. s přihlédnutím k § 314e odst. 2 tr. ř., za použití § 35 odst. 1 tr. zák. a § 57a odst. 1 tr. zák. k úhrnnému trestu zákazu pobytu na území hl. m. Prahy na dobu třiceti měsíců, o nároku poškozené na náhradu škody bylo rozhodnuto podle § 229 odst. 1 tr. ř.

 Proti trestnímu příkazu Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 28. 8. 2008, sp. zn. 4 T 99/2008, který nabyl právní moci dne 28. 11. 2008, podal ministr spravedlnosti ve prospěch obviněného stížnost pro porušení zákona, ve které poukázal na to, že soud, který ukládal obviněnému trest zákazu pobytu, si neopatřil žádné informace k tomu, zda místo, v němž byl obviněný k trvalému pobytu přihlášen, má skutečně charakter trvalého pobytu ve smyslu § 57a odst. 1 tr. zák. Podle ministra spravedlnosti nebyl spolehlivě zjištěn skutkový stav ohledně možnosti uložení trestu zákazu pobytu, který byl obviněnému v předmětné trestní věci uložen jako samostatný trest, a nebyly tudíž splněny podmínky pro vydání trestního příkazu. Stěžovatel poukazuje mj. na to, že kromě přihlášení se obviněného k trvalému pobytu v Praze 3 ( ohlašovna Městské části Praha 3 ), bylo soudu známo, že se obviněný v Praze narodil, veškerou trestnou činnost páchal na území Prahy a z protokolu také vyplynulo, že obviněný má v Praze lékaře, sociálního kurátora a přítelkyni s dítětem. V této souvislosti poukazuje ministr spravedlnosti na rozhodnutí č. 52/1988 Sb. rozh. tr. a dovozuje, že nebyly splněny podmínky pro uložení shora uvedeného druhu trestu, což ve svém důsledku vedlo ke ztížené resocializaci obviněného a jeho následnému odsouzení pro trestný čin maření úředního rozhodnutí a vykázání podle § 337 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku.

 Z těchto důvodů ministr spravedlnosti navrhl, aby Nejvyšší soud z podnětu stížnosti pro porušení zákona podané ve prospěch obviněného L. C. podle § 275 odst. 4 tr. ř. přerušil výkon rozhodnutí, proti němuž je stížnost pro porušení zákona podána, vyslovil porušení zákona ve smyslu ve smyslu § 268 odst. 2 tr. ř. v neprospěch obviněného, trestní příkaz napadený stížností pro porušení zákona zrušil ve smyslu § 269 odst. 2 tr. ř., stejně jako i všechna další rozhodnutí na zrušený trestní příkaz obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu a ve smyslu § 270 odst. 1 tr. ř. věc přikázal k novému projednání a rozhodnutí Obvodnímu soudu pro Prahu 4.

 Jakkoliv nelze předjímat rozhodnutí Nejvyššího soudu o podané stížnosti pro porušení zákona, nelze vyloučit, že shora citovaný trestní příkaz Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 28. 8. 2008, sp. zn. 4 T 99/2008, bude ( z důvodů ve stížnosti pro porušení zákona uvedených ) zrušen. V takovém případě by se stal výrok o trestu vydaný na podkladě tohoto rozhodnutí nepřípustným.

 Nejvyšší soud proto podle § 275 odst. 4 věta druhá tr. ř. až do rozhodnutí o stížnosti pro porušení zákona obviněnému přerušil výkon trestu zákazu pobytu na území hl. m. Prahy v trvání třiceti měsíců, který mu byl uložen trestním příkazem Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 28. 8. 2008, sp. zn. 4 T 99/2008, který nabyl právní moci dne 28. 11. 2008.

P o u č e n í : Proti tomuto rozhodnutí není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 28. listopadu 2012

 Předseda senátu :
 JUDr. Jan Engelmann

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 4

sp. zn. 4 T 99/2008

§ 275 odst. 4 věta druhá tr. ř.

Obvodního soudu pro Prahu 4

sp. zn. 4 T 99/2008

Obvodního soudu pro Prahu 4

sp. zn. 4 T 99/2008

Obvodního soudu pro Prahu 4

sp. zn. 4 T 99/2008

§ 247 odst. 1 písm. b ), e ) tr. zák.

§ 9 odst. 2 tr. zák.

§ 249b tr. zák.

§ 247 odst. 1 tr. zák.

§ 314e odst. 2 tr. ř.

§ 35 odst. 1 tr. zák.

§ 57a odst. 1 tr. zák.

§ 229 odst. 1 tr. ř.

Obvodního soudu pro Prahu 4

sp. zn. 4 T 99/2008

§ 57a odst. 1 tr. zák

§ 337 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 275 odst. 4 tr. ř.

§ 268 odst. 2 tr. ř.

§ 269 odst. 2 tr. ř.

§ 270 odst. 1 tr. ř.

Obvodnímu soudu pro Prahu 4

Nejvyššího soudu

Obvodního soudu pro Prahu 4

sp. zn. 4 T 99/2008

Nejvyšší soud

§ 275 odst. 4 věta druhá tr. ř.

Obvodního soudu pro Prahu 4

sp. zn. 4 T 99/2008


U S N E S E N Í

 Předseda senátu Nejvyššího soud České republiky rozhodl dne 23. ledna 2013 v řízení o dovolání, které podal nejvyšší státní zástupce v neprospěch obviněných M. P. a K. P. 648/7, proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě, pobočka v Olomouci, ze dne 21. 5. 2012, sp. zn. 2 To 110/2012, který rozhodoval jako soud odvolací v trestní věci vedené u Okresního soudu v Šumperku pod sp. zn. 3 T 23/2012, takto :

 Podle § 265g odst. 2 tr. řádu bere předseda senátu Nejvyššího soudu na vědomí zpětvzetí dovolání nejvyššího státního zástupce.

Odůvodnění :I.

Rozsudkem Okresního soudu v Šumperku ze dne 22. 3. 2012, sp. zn. 3 T 23/2012, byli obvinění M. P. a K. P. uznáni shodně vinnými jednak pokusem zločinu ublížení na zdraví podle § 21 odst. 1, § 145 odst. 1 tr. zákoníku ve spolupachatelství podle § 23 tr. zákoníku, jednak přečinem omezování osobní svobody podle § 171 odst. 1 tr. zákoníku ve spolupachatelství podle § 23 tr. zákoníku. Za to byl uvedeným rozsudkem oběma uložen podle § 145 odst. 1, § 43 odst. 1 tr. zákoníku úhrnný trest odnětí svobody v trvání tří roků, jehož výkon byl oběma podle § 81 odst. 1, § 82 odst. 1 tr. zákoníku podmíněně odložen na zkušební dobu v trvání tří roků. Současně bylo tímto rozsudkem rozhodnuto o povinnosti obviněných k náhradě způsobené škody.

Z podnětu odvolání obviněných Krajský soud v Ostravě, pobočka v Olomouci, rozsudkem ze dne 21. 5. 2012, sp. zn. 2 To 110/2012, podle § 258 odst. 1 písm. b ), d ), f ) tr. řádu rozsudek okresního soudu v celém rozsahu zrušil a sám poté podle § 259 odst. 3 písm. a ) tr. řádu ve věci nově rozhodl tak, že oba obviněné uznal vinnými přečinem ublížení na zdraví podle § 146 odst. 1 tr. zákoníku. Za to jim uložil podle § 146 odst. 1 tr. zákoníku trest odnětí svobody v trvání jednoho roku, jehož výkon oběma podmíněně odložil podle § 81 odst. 1, § 82 odst. 1 tr. zákoníku na zkušební dobu v trvání osmnácti měsíců. Krajský soud tímto rozsudkem rozhodl rovněž o povinnosti obviněných k náhradě způsobené škody.

II.

Proti rozsudku krajského soudu podal nejvyšší státní zástupce v neprospěch obou obviněných dovolání, jež opřel o ust. § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu. Toto dovolání směřovalo proti výroku o vině i trestu napadeného rozsudku s tím, že podle názoru dovolatele napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku.

Nejvyššímu soudu bylo dovolání spolu se spisem předloženo Okresním soudem v Šumperku dne 2. 1. 2013. Podáním datovaným dnem 17. 1. 2013, doručeným Nejvyššímu soudu dne 21. 1. 2013, vzal nejvyšší státní zástupce podané dovolání s odkazem na ust. § 265g odst. 1 věta první tr. řádu výslovně zpět.

III.

 Podle § 265g odst. 1 věta první tr. řádu osoba, která dovolání podala, může je výslovným prohlášením vzít zpět, a to až do doby, než se Nejvyšší soud odebere k závěrečné poradě. Podle § 265g odst. 2 tr. řádu zpětvzetí dovolání vezme, není-li překážek, usnesením na vědomí předseda senátu Nejvyššího soudu, a nebyla-li věc dosud tomuto soudu předložena, předseda senátu soudu prvního stupně.

Protože v tomto případě již věc byla Nejvyššímu soudu předložena, rozhodl předseda senátu Nejvyššího soudu, že zpětvzetí dovolání nejvyššího státního zástupce bere na vědomí, když nezjistil žádné překážky, které by tomuto postupu bránily.

P o u č e n í : Proti tomuto rozhodnutí není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 23. ledna 2013
 Předseda senátu :
 JUDr. Robert Fremr

Nejvyššího soud České republiky

sp. zn. 2 To 110/2012

soud odvolací

Okresního soudu v Šumperku

sp. zn. 3 T 23/2012

§ 265g odst. 2 tr. řádu

Nejvyššího soudu

Okresního soudu v Šumperku

sp. zn. 3 T 23/2012

§ 23 tr. zákoníku

§ 171 odst. 1 tr. zákoníku

§ 23 tr. zákoníku

§ 81 odst. 1, § 82 odst. 1 tr. zákoníku

Krajský soud v Ostravě

sp. zn. 2 To 110/2012

okresního soudu

§ 259 odst. 3 písm. a ) tr. řádu

§ 146 odst. 1 tr. zákoníku

§ 146 odst. 1 tr. zákoníku

§ 81 odst. 1, § 82 odst. 1 tr. zákoníku

Krajský soud

krajského soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

Nejvyššímu soudu

Okresním soudem v Šumperku

Nejvyššímu soudu

§ 265g odst. 1 věta první tr. řádu

§ 265g odst. 1 věta první tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265g odst. 2 tr. řádu

Nejvyššího soudu

soudu prvního stupně

Nejvyššímu soudu

Nejvyššího soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dnešního dne bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatelky K. M., zastoupené JUDr. Ondřejem Veselým, advokátem, se sídlem Písek, Hradební 134/II, proti výrokům II., III., IV., V., VI., VII., VIII. a IX. rozsudku Krajského soudu v Českých Budějovicích sp. zn. 6 Co 396/2009 ze dne 5. 8. 2010 a proti výrokům III., IV., V., VI. a VII. rozsudku Okresního soudu v Písku sp. zn. Nc 182/2004 ze dne 20. 11. 2008, za účasti Krajského soudu v Českých Budějovicích a Okresního soudu v Písku, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včas a řádně podanou ústavní stížností se stěžovatelka domáhala zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí obecných soudů v uvedených výrocích. Namítala porušení svých základních práv zaručených čl. 36 Listiny základních práv a svobod, čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, dále rozpor s čl. 3, čl. 12, čl. 16 a čl. 19 Úmluvy o právech dítěte a s čl. 2 odst. 3 Listiny základních práv a svobod a s čl. 2 odst. 4 Ústavy.

Z příloh ústavní stížnosti Ústavní soud zjistil, že Krajský soud v Českých Budějovicích změnil rozhodnutí Okresního soudu v Písku tak, že rozhodnutí ve věci změny výchovy nezletilého Jiřího ( jedná se o pseuodnym ) se zrušuje a řízení se zastavuje. V dalších výrocích byl rozsudek Okresního soudu v Písku změněn tak, že výroky III. - V. byl stanoven rozsah styku nezletilého Jiřího s otcem, a to každý lichý týden v pátek od 16 hodin, s postupným, výroky odstupňovaným, prodlužováním doby styku nejprve po dobu prvních čtyř týdnů do 18 hodin téhož dne, následně po čtyřech týdnech do soboty 18 hodin a konečně po dalších čtyřech týdnech až do neděle do 17 hodin. Výroky VI. - IX. byl upraven styk nezletilého Jiřího s otcem po dobu Vánoc, Velikonoc, jarních a letních prázdnin. Výroky X. - XII. bylo rozhodnuto o nákladech řízení.

V ústavní stížnosti stěžovatelka namítá, že odvolací soud rozhodl sám, aniž dal stěžovatelce možnost podat opravný prostředek, což mělo být v rozporu se zásadou dvojinstančnosti soudního řízení. V řízení před odvolacím soudem stěžovatelka neměla mít prostor pro vyjádření k návrhu otce. Dále namítala, že nebyl vyžádán znalecký posudek z oboru dětské psychologie, který považuje za nezbytný. Poukázala na zprávu klinického psychologa ze dne 18. 8. 2010 a zprávu Krizového centra, z nichž má plynout, že styk nezletilého s otcem doporučují po kratší dobu než stanovil soud. Dále se stěžovatelka zaměřila na skutečnost, že nezletilý sám nemá o styk s otcem zájem, a naopak se mu aktivně brání, kteréžto stanovisko obecný soud nevzal v úvahu a nezletilého nevyslechl. Styk nezletilého s otcem podle stěžovatelky ohrožuje jeho psychický stav. Rovněž namítá, že obecný soud rozhodl v rozporu se zájmem dítěte, které má být nadřazeno právům rodičů.

Později dne 8. 11. 2010 stěžovatelka ( nikoliv prostřednictvím zástupce ) doručila Ústavnímu soudu videokazetu, jejích obsah má dokumentovat odpor nezletilého ke kontaktům s otcem. Zároveň upozornila že podala stížnost k "Office of the United Nations" do Švýcarska ve věci porušení Úmluvy o právech dítěte a žalobu k Evropskému soudu pro lidská práva.

II.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud je podle čl. 83 Ústavy soudním orgánem ochrany ústavnosti a tuto svoji pravomoc vykonává mimo jiné tím, že ve smyslu jejího čl. 87 odst. 1 písm. d ) rozhoduje o ústavní stížnosti proti pravomocnému rozhodnutí a jinému zásahu orgánů veřejné moci do ústavně zaručených základních práv a svobod [srov. též § 72 odst. 1 písm. a ) zákona o Ústavním soudu]. Není součástí obecných soudů, není jim instančně nadřazen, a nezasahuje do rozhodovací činnosti obecných soudů vždy, když došlo k porušení "běžné zákonnosti nebo k jiným nesprávnostem", ale až tehdy, když takové porušení představuje zároveň porušení ústavně zaručeného základního práva nebo svobody ( srov. např. nález Ústavního soudu, sp. zn. II. ÚS 45/94 ); v řízení o ústavní stížnosti tedy není sama o sobě významná námitka z "nesprávnosti" napadeného rozhodnutí, a není rozhodné, je-li dovozována z hmotného či procesního ( podústavního ) práva.

V dané věci, se zřetelem k obsahu ústavní stížnosti, jde tedy o to, zda se obecné soudy v nyní projednávané věci dopustily pochybení, způsobilých založit nepřijatelné ústavněprávní konsekvence, tj. zda nepředstavují nepřípustný zásah do právního postavení stěžovatelky v té rovině, jíž je poskytována ochrana ústavněprávními předpisy, zejména do práva na spravedlivý proces podle čl. 36 Listiny, ve spojení zejména s čl. 32 odst. 4 Listiny [jehož porušení stěžovatelka nenamítá].

Je přitom namístě především zdůraznit, že se stěžovatelka dovolává i těch práv zakotvených v Úmluvě o právech dítěte, která bez dalšího náleží pouze dětem a nikoliv rodičům ( srov. sp. zn. II. ÚS 393/05, II. ÚS 1818/07 ), avšak ani ve vztahu k tomu nelze vyloučit, aby se těchto práv stěžovatelka ( jako matka dítěte ) dovolala právě v souvislosti s námitkou neoprávněného zásahu do soukromého a rodinného života a zejména pak zásahu do ( vlastního ) práva na spravedlivý proces v řízení, jehož byla účastníkem.

Z ústavního principu nezávislosti soudů ( čl. 82 Ústavy ) vyplývá i zásada volného hodnocení důkazů ( § 132 o. s. ř. ), jež má předobraz již ve stanovených pravidlech jejich provádění ( § 120 odst. 1, 2 o. s. ř. ). Soud rozhoduje, které skutečnosti jsou k dokazování relevantní a které z navržených ( případně i nenavržených ) důkazů provede, případně zda a nakolik se jeví nezbytné ( žádoucí ) dosavadní stav dokazování doplnit, které skutečnosti má za zjištěné, které dokazovat netřeba, případně které se zjišťují ve zvláštním režimu ( § 134, § 135 o. s. ř. ).

Podle názoru Ústavního soudu námitky formulované v ústavní stížnosti vykazují vysoký stupeň obecnosti, a vzhledem k podrobným zjištěním a závěrům odvolacího soud, i účelovosti.

Z obsáhlého odůvodnění napadeného rozhodnutí plyne mimo jiné, že to byla právě stěžovatelka, která je odpovědnou za skutečnost, že ve věci jsou dány podmínky pro aplikaci § 27 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů, na základě kterých dokonce soud prvního stupně rozhodl o svěření nezletilého do výchovy otce, což odvolací soud v odůvodnění aproboval, ovšem rozhodnutí změnil vzhledem k nově nastalým okolnostem. Odvolací soud vyšel ze zjištění, že stěžovatelka "znemožňovala otci styk s dítětem, tento mařila všemožným způsobem, o čemž svědčí i to, že byla již dvakrát trestně odsouzena," naposled rozsudkem Okresního soudu v Písku ze dne 30. 9. 2009, č. j. 2 T 105/2009, ve spojení s usnesením Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 9. 2. 2010, č. j. 4 To 931/2009, a to pro trestný čin maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání podle § 171 odst. 3 trestního zákona. Tento závěr o postoji stěžovatelky - ve vztahu k § 27 odst. 2 zákona o rodině - je v odůvodnění zcela konkrétně a podrobně podepřen důkazy a zjištěními soudů obou stupňů, jakým způsobem stěžovatelka styk otce s nezletilým v minulosti mařila.

Ve věci byla provedena celá řada důkazů, přičemž požadavek stěžovatelky na další znalecké posudky byl odmítnut pro nadbytečnost, neboť ve věci bylo zpracováno již několik znaleckých posudků. Zvláště zprávu Mgr. M. H., psychologa, kterou stěžovatelka i Ústavnímu soudu přiložila, hodnotí odvolací soud na str. 12 napadeného rozsudku, když poukazuje na to, že stěžovatelka psychologa neseznámila se všemi okolnostmi případu ani se svým odsouzením. Odůvodnění rozsudku soudu druhého stupně je zcela dostatečně a logicky odůvodněno.

Ke stěžovatelkou dovolávanou principu priority zájmu dítěte Ústavní soud dále uvádí, že je věcí obecných soudů, aby při rozhodování o tom, kterému z rodičů bude dítě svěřeno do výchovy, jakož i při rozhodování o úpravě styků s druhým rodičem, zohlednily všechny okolnosti daného případu a z nich vyplývajícího zájmu dítěte ( čl. 3 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte ), který musí být vždy prioritním hlediskem, a rozhodly o konkrétní podobě nejvhodnějšího uspořádání vztahu mezi rodiči a dětmi. Soudy přitom musí nalézt takové řešení, které nebude omezovat ani právo rodiče zaručené čl. 32 odst. 4 Listiny, přičemž zájem dítěte vyžaduje, aby se na jeho výchově participovala nejen matka, ale i otec, jež se nezastupitelným způsobem podílí na jeho postupně se vyvíjející životní orientaci ( srov. nález sp. zn. II. ÚS 554/04 ). Výchovné předpoklady rodiče, jemuž je dítě svěřeno do péče, pak v sobě zahrnují i to, aby tento rodič mino jiné uznával i roli a důležitost druhého rodiče v životě dítěte ( srov. nález sp. zn. III. ÚS 1206/09 ).

Zájem dítěte je přitom třeba posuzovat z hledisek objektivních, nikoli z pouhého subjektivního hodnocení výhodnosti či naopak nevýhodnosti pozice toho kterého z obou rodičů ( srov. usnesení sp. zn. III.ÚS 464/04 ); současně nelze přehlédnout, že je povinností soudu respektovat i zásadu vyjádřenou v čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte, podle níž mají oba rodiče mají společnou odpovědnost za výchovu a vývoj dítěte. Opačný postup je v rozporu se základním právem druhého rodiče na spravedlivý proces dle čl. 36 Listiny a současně zásahem nejen do jeho základního práva vychovávat a pečovat o své dítě, do základního práva dítěte na rodičovskou výchovu a péči dle čl. 32 odst. 4 Listiny, ale i do práva dítěte a rodiče na navázání a udržování vzájemného pravidelného styku dle čl. 4 Úmluvy o styku s dětmi ( uveřejněné pod č. 91/2005 Sb. m. s. ).

Z čl. 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod bylo dovozeno konkrétně i právo rodiče na přijetí opatření za účelem jeho opětovného setkání s dítětem a též i povinnost vnitrostátních orgánů podniknout k tomu odpovídající kroky; je přitom povinností vnitrostátních orgánů přijmout k usnadnění styku rodiče s dítětem veškerá opatření, která je od nich možné v daném případě rozumně vyžadovat ( srov. rozhodnutí ESLP ve věci Ignaccolo-Zenid e proti Rumunsku, Přehled rozsudků ESLP č. 2/2000, str. 65, rozhodnutí ESLP ve věci Voleský proti České republice, Přehled rozsudků ESLP č. 5/2004, str. 253 ).

Právem dítěte proto je i právo udržovat pravidelné osobní kontakty s oběma rodiči, pokud jsou v zájmu dítěte ( čl. 9 odst. 3 Úmluvy o právech dítěte, čl. 4 Úmluvy o styku s dětmi ); podmínka zájmu dítěte ( resp. nejlepšího zájmu dítěte ) je pak podle ustálené judikatury Evropského soudu pro lidská práva hlediskem stěžejním při hodnocení povinnosti státních orgánů použít všech vhodných forem donucovacích prostředků za účelem navázání ( a udržení ) styku mezi rodičem a dítětem ( viz výše cit. Ignaccolo-Zenide proti Rumunsku ).

Postup odvolacího soudu lze považovat za zcela souladný s výše uvedenými požadavky. Jednak v napadeném rozhodnutí opakovaně a v různých souvislostech zvažoval zájem dítěte, což se projevilo jak v diferencovaných výrocích napadeného rozhodnutí, tak i v ( procesním ) postupu, který odvolací soud zvolil. V průběhu odvolacího řízení nabídl soud rodičům, veden výhradně zájmem nezletilého, pomoc odborné instituce, čímž zprostředkoval rodičům možnost vzájemné komunikace a otci možnost setkávat se s nezletilým v neutrálním prostředí krizového centra pro rodinu. Následným usnesením ze dne 15. 5. 2009, č. j. 6 Co 396/2009-523 bylo odvolací řízení přerušeno, přičemž z průběžných zpráv i závěrečné zprávy, které měl odvolací soud následně k dispozici, činil své závěry, a to i ve vztahu k zájmům dítěte, resp. s cílem vyloučit možnou psychickou újmu. Z provedeného dokazování, např. z podrobně popsaného průběhu schůzek v krizovém centru pro rodinu, nikterak nevyplynulo, že by styk nezletilého s otcem neměl být v zájmu dítěte, resp. že by nezletilý reagoval afektovaně, jak Ústavnímu soudu popsala stěžovatelka. Odvolací soud v diferencovaných výrocích svého rozsudku ( postupné prodlužování doby styku nezletilého s otcem ) zcela zjevně zohledňoval především zájem dítěte, nikoliv primárně zájmy otce. Nejeví se proto nikterak nepřiléhavým závěr obou obecných soudů, že je to právě stěžovatelka, která od roku 2005 porušovala práva nezletilého na rodičovskou péči a výchovu, jak plyne z Listiny základních práv a svobod a Úmluvou o právech dítěte.

Konečně Ústavní soud dodává, že právo dítěte být slyšeno v každém řízení, v němž se rozhoduje o jeho záležitostech ( čl. 12 Úmluvy o právech dítěte, § 31 odst. 3 zákona o rodině ), mu poskytuje možnost, aby v řízení projevilo své stanovisko k otázkám, jež se ho bezprostředně dotýkají, a to buď přímo anebo prostřednictvím svého zástupce, případně prostřednictvím příslušného, zákonem zřízeného, orgánu. Nelze však přehlédnout, že konečné hodnocení ( posouzení ) zájmů nezletilého dítěte přísluší obecnému soudu, v jehož dispozici je i případný korektiv představ a názorů dítěte o tom, co je pro něj v konkrétní věci vhodné, případné, resp. obecně prospěšné, a co nikoli; proto k názoru nezletilého dítěte soud přihlíží, a to s ohledem na jeho věk, rozumovou a citovou vyspělost ( srov. usnesení sp. zn. III. ÚS 707/04, sp. zn. IV. ÚS 288/04, sp. zn. III. ÚS 2150/07 ). Z obsáhlého dokazování provedeného před obecnými soudy, naposled z podrobných zpráv krizového centra pro rodinu, podle názoru Ústavního soudu získaly obecné soudy zprostředkovaně dostatečný přehled o vazbách nezletilého na matku a o vlivu, které na jeho postoje a názory prostředí vytvářené matkou mělo. Pokud stěžovatelka předložila v průběhu řízení o ústavní stížnosti jako "názor" nezletilého jeho údajné tvrzení, že "chce umřít, protože se s otcem stýkat nechce a nikdo mu nepomůže," dodává Ústavní soud, že sám není oprávněn v pravomocně rozhodnutých věcech provedené důkazy přehodnocovat, přičemž silný vliv stěžovatelky na nezletilého, který byl v zásadě dlouhodobě udržován v prostředí nepříznivém otci, ve svých závěrech obecné soudy náležitě zohlednily. Odvolacím soudem provedené důkazy vypovídají o odlišných, nikoliv takto vypjatých, postojích nezletilého. Záznam na videokazetě Ústavní soud jako důkaz v řízení o ústavní stížnosti neprovedl, neboť jeho popsaný obsah vůbec nesměřoval k otázce ústavnosti napadených rozhodnutí.

Konečně ani námitkou porušení zásady dvojinstančnosti řízení se Ústavní soud věcně ústavněprávně nezabýval, když vzal v úvahu na první pohled zřejmý fakt, že rozsudek soudu prvního stupně, kterým bylo rozhodnuto o změně výchovného prostředí nezletilého byl právě k odvolání stěžovatelky zrušen, a poměry byly upraveny odlišně s ohledem na pozdější vývoj ve věci, smířlivý postoj otce a zájmy nezletilého, a to způsobem ve výsledku podstatně příznivějším pro stěžovatelku, než jak subjektivně hodnotila rozhodnutí soudu prvního stupně. Z ústavní stížnosti neplyne, ostatně ani z napadeného rozhodnutí odvolacího soudu, že by vyslovený právní názor měl být překvapivým zvratem v řízení, na nějž by stěžovatelka nemohla adekvátně reagovat.

Ústavní soud připomíná, že zákon o Ústavním soudu rozeznává v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ), jako zvláštní kategorii návrhů, návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti a jejích přílohách. Pokud informace zjištěné uvedeným postupem vedou Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, ústavní stížnost bude bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že v této fázi jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního.

Ústavní soud proto z výše uvedených důvodů ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 17. března 2011

Ivana Janů, v.r.
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Českých Budějovicích

sp. zn. 6 Co 396/2009

Okresního soudu v Písku

sp. zn. Nc 182/2004

Krajského soudu

Okresního soudu v Písku

čl. 36 Listiny základních práv a svobod

čl. 2 odst. 4 Ústavy

Ústavní soud

Krajský soud

Okresního soudu v Písku

Okresního soudu v Písku

odvolací soud

odvolacím soudem

Ústavnímu soudu

Úmluvy o právech dítěte

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy

čl. 87 odst. 1 písm. d )

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 45/94

čl. 36 Listiny

čl. 32 odst. 4 Listiny

Úmluvě o právech dítěte

sp. zn. II. ÚS 393/05

II. ÚS 1818/07

čl. 82 Ústavy

§ 132 o. s. ř.

§ 120 odst. 1, 2 o. s. ř.

§ 134, § 135 o. s. ř.

Ústavního soudu

odvolacího soud

§ 27 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

soud prvního stupně

odvolací soud

Odvolací soud

Okresního soudu v Písku

č. j. 2 T 105/2009

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č. j. 4 To 931/2009

§ 171 odst. 3 trestního zákona

§ 27 odst. 2 zákona o rodině

Ústavnímu soudu

odvolací soud

Ústavní soud

čl. 3 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte

čl. 32 odst. 4 Listiny

sp. zn. II. ÚS 554/04

sp. zn. III. ÚS 1206/09

sp. zn. III.ÚS 464/04

čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte

čl. 32 odst. 4 Listiny

čl. 4 Úmluvy o styku s dětmi

č. 91/2005 Sb.

čl. 9 odst. 3 Úmluvy o právech dítěte

čl. 4 Úmluvy o styku s dětmi

odvolacího soudu

odvolací soud

č. j. 6 Co 396/2009-523

odvolací soud

Ústavnímu soudu

Odvolací soud

Listiny základních práv a svobod

Úmluvou o právech dítěte

Ústavní soud

čl. 12 Úmluvy o právech dítěte

§ 31 odst. 3 zákona o rodině

sp. zn. III. ÚS 707/04

sp. zn. IV. ÚS 288/04

sp. zn. III. ÚS 2150/07

Ústavního soudu

Ústavní soud

Odvolacím soudem

Ústavní soud

Ústavní soud

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavním soudu

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu