Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dnešního dne bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatele V. D., zastoupeného Mgr. Bohdanou Novákovou, advokátkou, se sídlem Pod Terebkou 12, 140 00 Praha 4, proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 27. 4. 2010 č. j. 17 Co 43/2010-270 a rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 9 ze dne 21. 8. 2009 sp. zn. 41 P 195/2000, za účasti Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 9, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Ve včas podané ústavní stížnosti, která i jinak splňuje náležitosti ústavní stížnosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatel navrhl, aby Ústavní soud - pro rozpor s ústavně zaručeným právem na spravedlivý proces dle čl. 36 Listiny základních práv a svobod - napadená rozhodnutí zrušil.

Napadeným rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 9 ze dne 21. 8. 2009 sp. zn. 41 P 195/2000 byla zvýšena vyživovací povinnost stěžovatele ( otce ) k nezl. V. na částku 6.000,- Kč měsíčně s účinností od 1. 9. 2008, bylo vyčísleno dlužné výživné a byl zamítnut návrh otce na snížení výživného vůči nezl. V. a J. D. Navazujícím rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 27. 4. 2010 č. j. 17 Co 43/2010-170 byl rozsudek soudu prvního stupně potvrzen, přičemž bylo s ohledem na uplynulou dobu nově stanoveno dlužné výživné. Obecné soudy ustálily, k jakým změnám došlo od posledního rozhodnutí ve věci před dvěma roky na straně otce a zohlednily i potencialitu zvýšení jeho příjmů, zvýšení příjmů na straně matky a především změnu potřeb nezl. V. v souvislosti s nástupem na střední školu.

Stěžovatel v ústavní stížnosti především odkazuje na právní závěry vyslovené v judikatuře Ústavního soudu, a to ve vztahu k povinnosti soudů ve věcech výživného zjišťovat životní úroveň rodičů i nad rámec návrhů účastníků, přihlížet nejen k příjmům, ale k celkovým majetkovým poměrům, resp. životní úrovni, a způsobilost nemovitého majetku poskytovat adekvátní výnos. Konkrétně pak vytýká obecným soudům, že nedostatečně ustálily a následně nesprávně hodnotily příjmové poměry na straně otce i matky, přičemž není z rozsudků zřejmé, zda životní úroveň nezletilých dětí ve výsledku již nepřevyšuje životní úroveň rodičů. Pokud obecné soudy zohlednily potencialitu ( vyšších ) příjmů stěžovatele, poukazuje stěžovatel na skutečnost, že v jeho oboru v době krize nejsou dostatečné výdělkové možnosti ani pro osoby samostatně výdělečně činné, ani v případném zaměstnaneckém poměru. Stěžovatel se domnívá, že soudy vycházely "z obvyklého stereotypního pohledu na podnikatele jakožto osoby se zkreslenými příjmy," aniž zohlednily složitou celkovou hospodářskou situaci. K dílčímu hodnocení potenciality příjmů stěžovatele z pronájmu vozidel a agregátů, které vlastní, stěžovatel dodává, že o tyto služby není aktuálně zájem a případný prodej zmíněných věcí by byl výrazně nehospodárný. Rovněž stěžovatel zpochybňuje názor soudů, že své příjmy dále může zvyšovat pronájmem některého z bytů, které s manželkou vlastní. Naopak na straně matky poukazuje na možnost pronájmu bytu zakoupeného do budoucna pro jednoho z nezletilých a na příjem z prodeje zahrady, který matka měla použít na úspory nezletilých, což ovšem nebylo spolehlivě prokázáno. Dále podle názoru stěžovatele obecné soudy nedostatečně zhodnotily skutečnost, že bydlení matky s nezletilými je zajištěno v domě, jehož 1/2 stěžovatel matce daroval, přičemž stěžovatel sám si musel zajistit bydlení nákupem bytu do osobního vlastnictví s vysokými splátkami hypotéky. V souhrnu tak stěžovatel obecným soudům vytýká selhání při náležitém zjištění skutkového stavu, a zejména při zohlednění potenciality příjmů otce. V tom měly soudy majetkové a příjmové poměry otce hodnotit toliko formálně, bez ohledu na reálnost svých úvah v daném čase a ekonomickém prostředí.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud předesílá, že jeho úkolem je ochrana ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ). Není součástí soustavy obecných soudů, není jim soudem nadřízeným, nepřísluší mu do jejich rozhodovací činnosti zasahovat a není pravidelnou přezkumnou instancí rozhodnutí obecných soudů. Úkolem Ústavního soudu není zabývat se porušením běžných práv fyzických nebo právnických osob, chráněných "běžnými" zákony, pokud takové porušení neznamená zároveň porušení ústavně zaručeného práva nebo svobody. Postup v soudním řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu a výklad jiných než ústavních předpisů a jejich aplikace při řešení konkrétních předpisů, jsou záležitostí obecných soudů. Ústavní soud může do jejich činnosti zasáhnout pouze tehdy, pokud právní závěry obecných soudů jsou v příkrém nesouladu se skutkovými zjištěními nebo z nich v žádné možné interpretaci odůvodnění nevyplývají, nebo pokud porušení některé z norem "jednoduchého" práva v důsledku svévole ( např. nerespektováním kogentní normy ) anebo v důsledku interpretace, jež je v extrémním rozporu s principy spravedlnosti ( např. uplatněním přepjatého formalismu při aplikaci práva ), zakládá porušení základního práva nebo svobody. Takový stav Ústavní soud nezjistil.

Těžiště stěžovatelovy polemiky s obecnými soudy je v oblasti hodnocení důkazů o příjmových a majetkových poměrech účastníků řízení. Předkládá Ústavnímu soudu vlastní závěry o svých potenciálních příjmech. Předmětem ústavního přezkumu však není správnost skutkových a následně závěrů obecných soudů, s výjimkou extrémních případů.

Z napadených rozhodnutí je zřejmé, že se obecné soudy soustředily na zjištění rozhodných okolností odůvodňujících změnu předchozích rozsudků ve věci výživného na nezl.V. ve smyslu § 163 o. s. ř. a § 99 odst. 1 zákona o rodině. K tomu obvodní soud provedl obsáhlé dokazování, jehož výsledky v odůvodnění napadeného rozsudku podrobně rozvedl. Dospěl k závěru, že ke změně poměrů určitým způsobem došlo na straně jednoho z nezletilých, při v zásadě nezměněných poměrech na straně rodičů, a tyto skutečnosti podrobně vyložil. K odvolání otce městský soud doplnil dokazování a se závěry obvodního soudu se ztotožnil. Zvláště k otázce potenciality příjmů otce [96 odst. 1 zákona o rodině] se městský soud podrobně vyjádřil na str. 6 rozsudku. Z úvah soudů obou stupňů nevyplývá ani ve světle námitek stěžovatele extrémní rozpor mezi provedenými důkazy, skutkovými a právními závěry, který jako jediný by dokázal přivodit závěr o protiústavnosti napadených rozsudků. V nyní předložené věci však nelze hovořit o tom, že by soudy postupovaly svévolně. Jinými slovy řečeno, námitky uplatněné stěžovatelem jsou takového charakteru, že mohou hrát roli v řízení před obecnými soudy, kde je zároveň uplatnil a soudy se s nimi vyrovnaly, ovšem nepředstavují indicie o porušení základního práva stěžovatele. Neúspěch v soudním sporu pak nelze sám o sobě považovat za porušení ústavního pořádku.

Ústavní soud připomíná, že zákon o Ústavním soudu rozeznává v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ), jako zvláštní kategorii návrhů, návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti a jejích přílohách. Pokud informace zjištěné uvedeným postupem vedou Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, ústavní stížnost bude bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že v této fázi jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního.

Ústavní soud proto z výše uvedených důvodů ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 24. května 2011

Ivana Janů v. r.
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

č. j. 17 Co 43/2010-270

Obvodního soudu pro Prahu 9

sp. zn. 41 P 195/2000

Městského soudu

Obvodního soudu pro Prahu 9

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavní soud

čl. 36 Listiny základních práv a svobod

Obvodního soudu pro Prahu 9

sp. zn. 41 P 195/2000

Městského soudu v Praze

č. j. 17 Co 43/2010-170

soudu prvního stupně

Ústavního soudu

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

§ 163 o. s. ř.

§ 99 odst. 1 zákona o rodině

obvodní soud

městský soud

obvodního soudu

96 odst. 1 zákona o rodině

městský soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy senátu Františka Duchoně a soudců Vojena Güttlera a Pavla Rychetského o ústavní stížnosti stěžovatele M. M., zastoupeného JUDr. Andrejem Garou, advokátem, se sídlem Šancová 108, Bratislava, proti usnesení Okresního soudu v Karlových Varech ze dne 22. května 2008 č. j. 23 Nc 121/2004-348 a proti usnesení Krajského soudu v Plzni ze dne 25. července 2008 sp. zn. 13 Co 330/2008 s návrhem na jejich zrušení, za účasti Okresního soudu v Karlových Varech jako účastníka řízení a O. M., jako vedlejší účastnice řízení, zastoupené JUDr. Alexandrem Kociánem, advokátem, se sídlem Karlovy Vary, Na Vyhlídce 53, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včas podaným návrhem, který i v ostatním splňuje náležitosti předepsané zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), napadl stěžovatel v záhlaví uvedená rozhodnutí s odůvodněním, že v postupu obecných soudů spatřuje zásah do svého ústavně zaručeného práva

1. podle čl. 10 odst. 2 a čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a čl. 8 odst. 1 a 2 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen "Úmluva" ) tím, že bylo vydáno usnesení Okresního soudu v Karlových Varech sp. zn. 23 Nc 121/2004 ze dne 20. 12. 2004, kterým bylo rozhodnuto o předání nezletilého syna stěžovatele Jána ( jedná se o pseudonym ) do péče matky ( předběžné opatření ), ve spojení s usnesení Krajského soudu v Plzni ze dne 22. 4. 2005 sp. zn. 13 Co 127/2005, kterým bylo rozhodnutí Okresního soudu v Karlových Varech potvrzeno.

2. podle čl. 38 odst. 2 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy tím, že byly způsobeny průtahy v řízení a věc byla projednána bez jeho přítomnosti ( návrh stěžovatele na zrušení předběžného opatření ze dne 24. 4. 2007 ).

3. podle čl. 10 odst. 2 a čl. 32 odst. 4 Listiny a čl. 8 odst. 1 a 2 Úmluvy tím, že návrh stěžovatele na zrušení předběžného opatření Okresního soudu v Karlových Varech sp. zn. 23 Nc 121/2004 ze dne 20. 12. 2004, byl usnesením Okresního soudu v Karlových Varech ze dne 22. 5. 2008 sp. zn. 23 Nc 121/2004 zamítnut, ve spojení s usnesením Krajského soudu v Plzni ze dne 25. 7. 2008 sp. zn. 13 Co 330/2008, kterým bylo rozhodnutí Okresního soudu v Karlových Varech potvrzeno.

I.
Ústavní soud konstatuje, že lhůta pro podání ústavní stížnosti, která by napadala usnesení Okresního soudu v Karlových Varech sp. zn. 23 Nc 121/2004 ze dne 20. 12. 2004, kterým bylo rozhodnuto o předání nezletilého syna stěžovatele Jána do péče matky ( předběžné opatření ), ve spojení s usnesením Krajského soudu v Plzni ze dne 22. 4. 2005 sp. zn. 13 Co 127/2005, kterým bylo rozhodnutí Okresního soudu v Karlových Varech potvrzeno, již marně uběhla ( bod 1 ).

Ústavní soud je povolán přezkoumat pouze, zdali došlo k porušení základních práv a svobod stěžovatele dle bodu 2. a 3.; tj. zdali řízení o návrhu stěžovatele na zrušení předběžného opatření proběhlo v souladu s čl. 38 odst. 2 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy a dále pak, zdali nebyla porušena stěžovatelova základní lidská práva usnesením Okresního soudu v Karlových Varech ze dne 22. 5. 2008 sp. zn. 23 Nc 121/2004, ve spojení s usnesením Krajského soudu v Plzni ze dne 25. 7. 2008 sp. zn. 13 Co 330/2008, kterým bylo rozhodnutí Okresního soudu v Karlových Varech potvrzeno.

II.

Pro skutkovou základnu je určující, že stěžovatel je otcem nezletilého Jána, který byl po rozvratu manželství předán do péče matky na základě usnesení Okresního soudu v Karlových Varech sp. zn. 23 Nc 121/2004 ze dne 20. 12. 2004, ve spojení s usnesením Krajského soudu v Plzni ze dne 22. 4. 2005 sp. zn. 13 Co 127/2005, kterým bylo rozhodnutí Okresního soudu v Karlových Varech potvrzeno. Matka opustila společnou domácnost ve Slovenské republice a přestěhovala se spolu s jejich synem ke své matce do Karlových Varů.

Stěžovatelem napadanými rozhodnutími bylo rozhodnuto o návrhu stěžovatele na zrušení předběžného opatření. Okresní soud v Karlových Varech dospěl k závěru, že poměry nebyly změněny, a proto není důvod, aby předběžné opatření bylo zrušeno. Ve svém rozhodnutí uvádí, že rodiče neletilého nejsou schopni se o úpravě poměrů ve vztahu k výchově nezletilého dohodnout, proto je i nadále nezbytné v zájmu nezletilého, aby do doby, než bude příslušným soudem rozhodnuto o úpravě výchovy a výživy nezletilého, bylo postaveno na jisto v čí péči bude nezletilý Ján. Styk otce se synem je řešen samostatným předběžných opatřením, které však otec nedodržoval, neboť neoprávněně zadržoval nezletilého po dobu 30 dnů na území Slovenské republiky. Okresní soud v Karlových Varech dále uvádí, že zrušení předběžného opatření nedoporučuje rovněž soudkyně Mgr. K., která rozhoduje ve věci samé ve Slovenské republice, neboť má rovněž za to, že je třeba zatímně upravit poměry účastníků řízení.

Proti rozsudku podal otec nezletilého Jána ( stěžovatel ) odvolání a Krajský soud v Plzni usnesení soudu prvního stupně potvrdil, když se ztotožnil se závěry prvoinstančního soudu.

Stěžovatel odůvodňuje ústavní stížnost specifikovanou v bodě 2 zejména tím, že prvoinstanční soud vydal rozhodnutí ze dne 19. 9. 2007, kterým vyslovil nedostatek pravomoci, které však k odvolání Krajský soud v Plzni zrušil rozhodnutím ze dne 29. 2. 2008. Následně pak prvoinstanční soud návrh na zrušení předběžného opatření rozhodnutím ze dne 22. 5. 2008 zamítl a Krajský soud v Plzni usnesením ze dne 25. 7. 2008 toto rozhodnutí prvoinstančního soudu potvrdil. Stěžovatel argumentuje tím, že je nepřiměřenou lhůtou, pokud návrh na zrušení byl podán stěžovatelem dne 24. 4. 2007 a o věci bylo rozhodnuto až za rok.

K bodu 3. stěžovatel argumentuje zejména tím, že předběžné opatření, které ve svém návrhu na zrušení napadal, bylo vydáno v rozporu s Haagskou úmluvou o občanskoprávních aspektech mezinárodních únosů dětí a s nařízeními Rady ES ( Nařízení Rady ES č. 2201/2003 ze dne 27. 11. 2003 a Nařízení Rady ES č. 1347/2000 ze dne 29. 5. 2000 ), neboť neexistovaly důvody pro vydání předběžného opatření, jeho manželka si je vymyslela ( násilné chování otce vůči matce a synovi ). Dále pak stěžovatel uvádí, že není možné na základě domněnek a dohadů, co je a co není v zájmu nezletilého, omezovat rodičovská práva otce ( stěžovatele ) a považuje rozhodnutí, kterým byl návrh na zrušení předběžného opatření zamítnut, za svévolné rozhodnutí bez opory ve skutkovém stavu. Proti rozhodnutí Okresního soudu v Karlových Varech, kterým byl zamítnut návrh na zrušení předběžného opatření o předání nezletilého Jána do péče matky, podal stěžovatel odvolání. Stěžovatel odmítá akceptovat právní stav, že jeho nezletilý syn je svěřený na čas do rozvodu matce, na základě rozhodnutí vydaného pro důvody, které nikdy neexistovaly. Dále pak argumentuje, že hledání dalších důvodů ze strany českých soudů, které mohly po čase vzniknout, je v hrubém rozporu s právní jistotou a rovností zbraní účastníků řízení. Stěžovatel dále v rámci odvolání argumentoval tím, že předběžné opatření ztratilo charakter dočasnosti. Krajský soud v Plzni odvolání stěžovatele nevyhověl a prvoinstanční rozhodnutí potvrdil; stěžovatel má za to, že je zarážející, jak je rozhodnutí stručně odůvodněno, k odůvodnění pak stěžovatel dodává, že odvolací soud nesprávně interpretoval právo, protože dle jeho názoru je dočasná úprava poměrů ve vztahu k nezletilému nepotřebná, a proto by měla být zrušena.

V souladu s ustanovením § 32 zákona o Ústavním soudu vyzval soud účastníky řízení, Okresní soud v Karlových Varech a Krajský soud v Plzni a vedlejší účastnici O. M. ( matku nezletilého ), aby se k projednávané ústavní stížnosti vyjádřili.

Okresní soud v Karlových Varech se vyjádřil k stížnosti s tím, že soud stran pravomoci rozhodovat ve věci se řídil právním názorem odvolacího soudu, který dovodil, že pravomoc k rozhodnutí o zrušení předběžného opatření má soud, který předběžné opatření vydal, a to v souladu s ustanovením čl. 12 oddílu 4 Nařízení Rady ES č. 1347/2000, neboť jde o pokračování v řízení již zahájeného návrhem na vydání předběžného opatření. Soud vzal v úvahu, že trestní řízení proti otci nezletilého, zahájené na základě trestního oznámení učiněného matkou nezletilého, bylo zastaveno, protože se skutek nestal; soud také zohlednil, že od vydání předběžného opatření uplynula doba delší než tři roky a tedy předběžné opatření postrádá charakter dočasnosti; soud však uvádí, že hlavním důvodem, proč nezrušil předběžné opatření byl zájem nezletilého dítěte, který je třeba chránit, a to vzhledem k okolnosti, že rodiče i nadále nejsou schopni se na úpravě poměrů ve vztahu k nezletilému dohodnout, kdy v průběhu došlo i k tomu, že otec neoprávněně nezletilého Jána po dobu třiceti dnů zadržoval na území Slovenské republiky. Podle názoru soudu je tak nezbytné, aby předběžné opatření trvalo do doby pravomocného rozhodnutí soudu Slovenské republiky, který řeší otázku úpravy a výchovy a výživy ve vztahu k rozvodovému řízení rodičů nezletilého Jána.

Krajský soud v Plzni se k stížnosti ve lhůtě nevyjádřil.

Vedlejší účastnice ( matka nezletilého ) se k ústavní stížnosti vyjádřila poměrné obsáhlou argumentací, kterou vyvrací tvrzení stěžovatele, kdy zejména argumentuje tím, že pravomoc českého soudu byla založena dle Nařízení Rady ES č. 1347/2000 její specifickou situací, a to nepřijatelným chováním otce, který jí dlouhodobě fyzicky a psychicky napadal; situaci nebylo možné s otcem dítěte jakkoli řešit, protože otec vše řešil za pomoci násilí a vyhrožování, pokud se nebude vedlejší účastnice chovat dle vůle stěžovatele, bude jí dítě odebráno a již ho nikdy neuvidí. Vedlejší účastnice dále pak připomíná, že návrh na zahájení řízení podal Magistrát města Karlovy Vary jako orgán sociálně právní ochrany dítěte. K rozhodnutí sporu ve věci samé jsou nepochybně příslušné obecné soudy Slovenské republiky. K tvrzení stěžovatele o průtazích v řízení má vedlejší účastnice za to, že obecné soudy nepřekročily přiměřenou lhůtu. K bodu 3. stížnosti vedlejší účastnice zejména uvádí, že předběžné opatření bylo vydáno v souladu se zákony České republiky a příslušných mezinárodních dokumentů, rodičovská práva stěžovatele byla prozatímně a v nezbytné míře omezena pouze v důsledku chování samotného stěžovatele tak, aby byly dostatečně chráněny zájmy nezletilého.

Stěžovateli byla zaslána vyjádření účastníka a vedlejší účastnice, aby na ně mohl reagovat, což učinil rozsáhlou argumentací, ve které zejména polemizuje s vyjádřením Okresního soudu v Karlových Varech ( stran hodnocení důkazů, odůvodnění rozhodnutí, na co soud měl nebo neměl reagovat atd. ), vyvrací tvrzení a argumentaci vedlejší účastnice ( matky nezletilého ), kdy zdůrazňuje, že matka nedodržuje soudní rozhodnutí upravující styk otce s dítětem, že Slovenská republika není zemí třetího světa, která by měla problémy se soudní ochranou nezletilců, aby musely české soudy zasahovat do její pravomoci formou předběžných opatření. Dále pak stěžovatel zdůrazňuje, že se nikdy k vedlejší účastnici nechoval hrubě a vůbec nedocházelo k žádnému psychickému týrání. Stěžovatel uvádí, že před únosem nezletilce do ciziny, ale i po něm, jde matce jen o její vlastní zájem a nikoli o zájem dítěte, na který se české soudy odvolávají. V další polemice pak reaguje na další skutková tvrzení vedlejší účastnice, která popírá.

Ústavní soud je soudním orgánem ochrany ústavnosti a tuto svoji pravomoc vykonává mimo jiné tím, že ve smyslu čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy rozhoduje o ústavní stížnosti proti pravomocnému rozhodnutí a jinému zásahu orgánů veřejné moci do ústavně zaručených základních práv a svobod. Není součástí obecných soudů, není jim instančně nadřazen, a nezasahuje do rozhodovací činnosti obecných soudů vždy, když došlo k porušení běžné zákonnosti nebo k jiným nesprávnostem, ale až tehdy, když takové porušení představuje zároveň porušení ústavně zaručeného základního práva nebo svobody ( srov. např. nález Ústavního soudu ze dne 25. 1. 1995, sp. zn. II. ÚS 45/94 ). Jestliže stížnost směřuje proti rozhodnutí soudu, vydanému v občanskoprávním řízení, není samo o sobě významné, je-li namítána jeho věcná nesprávnost; jako soudnímu orgánu ochrany ústavnosti Ústavnímu soudu nepřísluší - zásadně - podávat výklad podústavního práva, a není - oproti Nejvyššímu soudu - povolán ani k tomu, aby dbal o jednotu ( sjednocování ) soudní praxe. Ústavní soud ve své rozhodovací činnosti mnohokrát výslovně konstatoval, že postup v občanském soudním řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu, výklad jiných než ústavních předpisů, jakož i jejich aplikace při řešení konkrétních případů, jsou záležitostí obecných soudů.

Z výše uvedeného vyplývá, že ústavní stížnost postrádá ústavněprávní dimenzi, je-li jejím jádrem pouhé vyjádření nesouhlasu s hodnocením důkazů obecnými soudy. Jde-li o výklad a aplikaci předpisů obecného práva, lze je hodnotit za protiústavní, jestliže nepřípustně postihuje některé ze základních práv a svobod, případně pomíjí možný výklad jiný, ústavně konformní, nebo je výrazem zjevného a neodůvodněného vybočení ze standardů výkladu, jež je v soudní praxi respektován, resp. jež odpovídá všeobecně akceptovanému ( doktrinálnímu ) chápání dotčených právních institutů ( a představuje tím nepředvídatelnou interpretační libovůli ), případně je v extrémním rozporu s požadavky věcně přiléhavého a rozumného vypořádání posuzovaného právního vztahu či v rozporu s obecně sdílenými zásadami spravedlnosti ( viz teze "přepjatého formalizmu" ).

Uvedené podmínky zásahu Ústavního soudu do rozhodnutí soudů obecných v případě posuzované ústavní stížnosti splněny nejsou. Ústavní soud konstatuje, že obecné soudy v projednávané věci dostály požadavku transparentnosti a přesvědčivosti odůvodnění svých rozhodnutí, neboť rozhodnutí ve věci jednajících soudů splňují požadavky kladené na odůvodnění rozhodnutí ustanovením § 157 občanského soudního řádu a z ústavněprávního hlediska jim proto podle Ústavního soudu nelze nic vytknout.

Předně je namístě uvést, že z obsahu ústavní stížnosti je zjevné, že stěžovatel v podstatě otevřel spor - primárně - o výklad skutkového hodnocení, který Ústavnímu soudu zásadně nepřísluší; Ústavní soud je povolán toliko k hodnocení, zda soudy v dané věci podaný výklad není svévolný, zda nemá racionální základnu, resp. je na první pohled extrémní ( viz výše ). Takový závěr evidentně namístě není; právní názory, které obecné soudy aplikovaly, také rozumně a uspokojivě odůvodnily. Stěžovatel v ústavní stížnosti jen pokračuje v polemice s nimi, a dožaduje se přezkumu Ústavním soudem v postavení další soudní instance, jíž však svým ústavním vymezením není.

Ze spisu i z vlastních podání stěžovatele a vedlejší účastnice ( matky nezletilého ) zjevně vyplývá, že vzájemné vztahy mezi nimi nedoznaly podstatných změn, tj. ani nadále nejsou schopni se dohodnout na péči a výchově nezletilého Jána, vzájemně se napadají a osočují ze lží a nepravd, účelových tvrzení, upřednostňování vlastních zájmů před zájmem nezletilce. Ze spisu rovněž vyplynulo, že jak stěžovatel, tak i vedlejší účastnice nerespektovali rozhodnutí obecného soudu Slovenské republiky o styku s nezletilým. Lze souhlasit s názorem obecného soudu, že nenastala taková změna poměrů, která by odůvodňovala zrušení předběžného opatření. Obecné soudy se rovněž uspokojivě vypořádaly s otázkou pravomoci soudu rozhodnout o návrhu na zrušení předběžného opatření, když zdůvodnily pravomoc aplikací čl. 12 Nařízení Rady ES č. 1347/2000.

Ústavní soud rovněž konstatuje, že ze spisu nevyplynulo, že by obecné soudy způsobovaly průtahy v tomto řízení; lhůta odpovídá časové posloupnosti nápadu obecných soudů a lhůtám, ve kterých soudy České republiky jednotlivé případy vyřizují a není ji možné charakterizovat jako nepřiměřenou.

S ohledem na výše uvedené Ústavní soud nezjistil, že by v daném případě došlo k porušení ústavním pořádkem garantovaných práv stěžovatele, a proto ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako návrh zjevně neopodstatněný odmítl.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 10. března 2009

František Duchoň v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Karlových Varech

č. j. 23 Nc 121/2004-348

Krajského soudu v Plzni

sp. zn. 13 Co 330/2008

Okresního soudu v Karlových Varech

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

Okresního soudu v Karlových Varech

sp. zn. 23 Nc 121/2004

Krajského soudu v Plzni

sp. zn. 13 Co 127/2005

Okresního soudu v Karlových Varech

čl. 10 odst. 2 a čl. 32 odst. 4 Listiny

čl. 8 odst. 1 a 2 Úmluvy

Okresního soudu v Karlových Varech

sp. zn. 23 Nc 121/2004

Okresního soudu v Karlových Varech

sp. zn. 23 Nc 121/2004

Krajského soudu v Plzni

sp. zn. 13 Co 330/2008

Okresního soudu v Karlových Varech

Ústavní soud

Okresního soudu v Karlových Varech

sp. zn. 23 Nc 121/2004

Krajského soudu v Plzni

sp. zn. 13 Co 127/2005

Okresního soudu v Karlových Varech

Ústavní soud

čl. 38 odst. 2 Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

Okresního soudu v Karlových Varech

sp. zn. 23 Nc 121/2004

Krajského soudu v Plzni

sp. zn. 13 Co 330/2008

Okresního soudu v Karlových Varech

Okresního soudu v Karlových Varech

sp. zn. 23 Nc 121/2004

Krajského soudu v Plzni

sp. zn. 13 Co 127/2005

Okresního soudu v Karlových Varech

Okresní soud v Karlových Varech

Okresní soud v Karlových Varech

Krajský soud

soudu prvního stupně

Krajský soud

Krajský soud

Okresního soudu v Karlových Varech

Krajský soud

odvolací soud

§ 32 zákona o Ústavním soudu

Okresní soud v Karlových Varech

Krajský soud

odvolacího soudu

Okresního soudu v Karlových Varech

Ústavní soud

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 45/94

Ústavnímu soudu

Nejvyššímu soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

§ 157 občanského soudního řádu

Ústavního soudu

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dne 15. prosince 2011 v senátu složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Františka Duchoně a Elišky Wagnerové ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatelky N. N., zastoupené JUDr. Zdeňkou Mužíkovou, advokátkou se sídlem Husovo nám. 44, 266 01 Beroun, proti usnesení Krajského soudu v Praze ze dne 27. 9. 2011 č.j. 22 Co 405/2011-347 a usnesení Okresního soudu v Berouně ze dne 17. 8. 2011 č.j. 23 P 58/2009-290, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včas podanou ústavní stížností, splňující i další formální náležitosti podání dle zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), brojí stěžovatelka proti výše citovaným rozhodnutím, neboť má za to, že jimi bylo porušeno její ústavně zaručené právo na spravedlivý proces garantované čl. 36 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a čl. 90 Ústavy ČR ( dále jen "Ústava" ).

Okresní soud v Berouně ve znění rozsudku Krajského soudu v Praze rozhodl v roce 2010 o tom, že otec je oprávněn se scházet s nezletilými dětmi ve vymezeném čase každou sudou sobotu. Velkým množstvím podání k okresnímu soudu v rozmezí únor až července 2011 se otec domáhal, aby soud matce ( tj. stěžovatelce ) uložil pokutu, jejíž výši si sám stanoví, a to za porušení povinnosti uložené ve výše zmíněném rozsudku. Okresní soud dospěl k závěru, že k porušení povinnosti došlo tím, že styk oprávněného s nezletilými nebyl na základě exekučního titulu fakticky realizován, přičemž současně nebyly zjištěny žádné objektivní příčiny, které by porušení povinnosti v případě všech termínů neuskutečněného styku odůvodňovaly. Okresní soud vzal v potaz i to, že v dubnu roku 2011 byla stěžovatelce doručena výzva zdejšího soudu k dobrovolnému plnění vykonávaného rozhodnutí. Na jejím základě muselo být stěžovatelce zřejmé, že se otec opakovaně a neúspěšně styku s nezletilými domáhá. Bylo tedy na ní, aby v rozumné míře učinila vše potřebné k faktické realizaci styku. Přístup stěžovatelky k umožnění faktické realizace styku oprávněného s nezletilými ovšem nepředstavoval řádnou přípravu nezletilých k předání. Soud přitom považoval za nadbytečné provádět podrobné dokazování k jednotlivým termínům neuskutečněných styků; v rámci řízení byla totiž zachována možnost stěžovatelky se ke všem tvrzením a důkazům vyjádřit a soud také přihlížel k zájmu nezletilých dětí na pravidelném styku s otcem, a proto nebylo účelné řízení o výkonu rozhodnutí dále prodlužovat. Okresní soud proto uložil stěžovatelce pokutu ve výši 3.000,- Kč a stanovil jí též povinnost nahradit oprávněnému náklady výkonu rozhodnutí. Krajský soud rozhodnutí soudu I. stupně změnil tak, že výši pokuty určil částkou 15.000,- Kč, neboť pokuta v této výši by již měla být účinným prostředkem výkonu rozhodnutí a současně bylo reálné i její faktické vymožení. Šlo zároveň pokutu za dlouhodobě neuskutečňovaný styk.

Stěžovatelka ve své stížnosti namítala, že si obecné soudy neopatřily pro svá rozhodnutí dostatek věrohodných a relevantních skutkových podkladů. Obecné soudy se nezabývaly námitkami stěžovatelky, ale vycházely pouze z tvrzení vedlejšího účastníka. Dokonce se ani nezabývaly jí navrženými důkazy a odvolací soud jí uložil předmětnou povinnost, i když dospěl k závěru, že nebyly zjištěny žádné objektivní okolnosti, které by odůvodňovaly porušení povinnosti v případě neuskutečněného styku. Obecné soudy vystavily svá rozhodnutí naprosté libovůli. Jelikož jsou skutková zjištění obecných soudů neúplná a tvrzení otce dětí a stěžovatelky jsou nesprávně a nepřesvědčivě zhodnoceny, a to jak po stránce skutkové, tak právní, došlo podle stěžovatelky k porušení jejích ústavně zaručených práv.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud především konstatuje, že není další instancí v systému obecného soudnictví. Úkolem Ústavního soudu je ochrana ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ), nikoliv "běžné" zákonnosti. Ústavnímu soudu nepřísluší, aby prováděl přezkum rozhodnutí obecných soudů. Ústavní soud není povolán k přezkumu správnosti aplikace "jednoduchého" práva a zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen tehdy, shledá-li současně porušení základního práva či svobody ( § 82 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu ).

Ústavní soud neshledal, že by napadená rozhodnutí porušila ústavně garantovaná práva stěžovatelky, jak to ve své ústavní stížnosti namítala. V ústavní stížnosti jakákoliv relevantní ústavněprávní argumentace zcela absentuje a tvrzené porušení práva na spravedlivý proces stěžovatelka nijak blíže nevysvětluje, ale uvádí jen obecné a nekonkrétní námitky. Ústavnímu soudu proto po důkladném seznámení se s napadenými rozhodnutími a s argumenty obsaženými v ústavní stížnosti nezbývá než konstatovat, že obecné soudy dospěly k závěru, který lze ústavně aprobovat, tedy že stěžovatelka je povinna zaplatit na účet okresního soudu pokutu v předepsané výši, neboť s ohledem na okolnosti případu představovala pokuta vhodný způsob, jak přinutit stěžovatelku respektovat právní poměry založené exekučním titulem, tj. umožnit styk otce se svými nezletilými dětmi, přičemž tuto povinnost stěžovatelka opakovaně porušovala. Okresní soud též přiléhavě vysvětlil, proč přístup stěžovatelky k umožnění faktické realizace styku otce s dětmi nepředstavoval řádnou přípravu nezletilých k předání a proč bylo též nadbytečné provádět další podrobné dokazování k jednotlivým termínům neuskutečněných styků ( str. 5 rozhodnutí okresního soudu ). Závěr stran výše pokuty, který učinil odvolací soud, se pohybuje v mezích možného posouzení věci a nevymyká se ústavně aprobovatelnému závěru. Rozhodně jej nelze považovat za výkon zakázané svévole. Okolnost, že se stěžovatelka se závěry obecných soudů neztotožňuje, nemůže sama o sobě založit důvodnost ústavní stížnosti.

Pokud jde o tvrzené porušení čl. 90 Ústavy, Ústavní soud podotýká, že toto ustanovení žádná základní práva, jejichž ochrany by se bylo možné domáhat v řízení o ústavní stížnosti, neobsahuje. Článek 90 Ústavy je jen rámcovou kompetenční normou ve vztahu k soudům obecným.

Ústavní stížnost je procesní prostředek, jehož účelem je jen ochrana základních práv ( čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy a § 82 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu ), a protože Ústavní soud porušení základních práv stěžovatelky neshledal, bylo třeba podanou ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítnout podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 15. prosince 2011

Vojen Güttler, v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Praze

č.j. 22 Co 405/2011-347

Okresního soudu v Berouně

č.j. 23 P 58/2009-290

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

čl. 36 Listiny základních práv a svobod

čl. 90 Ústavy ČR

Krajského soudu v Praze

okresnímu soudu

Okresní soud

Okresní soud

Okresní soud

Krajský soud

odvolací soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

čl. 83 Ústavy

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

okresního soudu

Okresní soud

okresního soudu

odvolací soud

čl. 90 Ústavy

Ústavní soud

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy senátu Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Pavla Holländera o ústavní stížnosti stěžovatele V. M., zastoupeného JUDr. Martinem Köhlerem, advokátem, se sídlem 1. máje 535/50 Liberec III - Jeřáb, proti rozsudku Okresního soudu ve Vsetíně - pobočky ve Valašském Meziříčí ze dne 23. 3. 2011 č. j. 52 P 13/2009-356 a proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 29. 11. 2011 č. j. 56 Co 474/2011-459, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Stěžovatel v ústavní stížnosti navrhuje zrušení výše uvedených rozhodnutí. Uvádí zejména následující.

Stěžovatel se domáhá svého práva na ochranu rodičovství a rodinného života zakotveného v čl. 32 odst. 1 a 4 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a na respektování rodinného a soukromého života podle čl. 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen "Úmluva" ). Dále se domáhá ochrany svého práva na spravedlivý proces, konkrétně práva na soudní a jinou ochranu zakotvenou v čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod. Shora citovanými rozhodnutími bylo do těchto základních práv stěžovatele zasaženo. Těmito rozhodnutími byla nezl. K. B. svěřena do společné pěstounské péče J. a P. J. Sám stěžovatel s matkou své nezletilé dcery v době těhotenství a následného porodu nebyl v žádném kontaktu a až následně se - podle svého tvrzení -dozvěděl, že je "nejspíše" otcem. Stěžovatel okamžitě po této zprávě podal žalobu na určení svého otcovství, které bylo vyhověno a stěžovatel byl určen jako biologický otec nezl. K. B.

Stěžovatel spatřuje porušení ust. § 32 odst. 1 zákona o rodině v tom, že mu nebylo umožněno vykonávat jeho výchovné právo k nezletilé a dostat nezletilou dceru do své péče. Podle stěžovatele bylo porušeno i ustanovení § 45a ) zákona o rodině, podle něhož "pěstouni poskytují dítěti záruku řádné výchovy, což v tomto případě není splněno". Ze zprávy OSPOD vyplývá, že se pan J. léčil z alkoholismu a jeho domácnost byla zanedbána. Dále je prý nepochybné, že pěstouni nejsou schopni poskytnout nezletilé řádný příklad, jelikož ani jeden z nich nemá stálé zaměstnání, takže mají záporný vztah k práci. Za tohoto stavu tak vůbec nejsou dány podmínky ustanovení § 45a zákona o rodině pro svěření dítěte do pěstounské péče. Stěžovatel je totiž řádný občan, spolu se svou manželkou pečuje o své další dvě biologické děti, řádně dochází do zaměstnání a zabezpečuje rodinu jak po stránce materiální, tak i po stránce citové.

Stěžovatel v neposlední řadě odkazuje na rozhodnutí Ústavního soudu sp. zn. IV. ÚS 257/05 ze dne 26. ledna 2006, podle něhož Ústavní soud akcentuje nejen to, že stát do rodinné péče nezasahuje, ale naopak ji podporuje; mimo to snaha stěžovatele jako biologického otce o kontakt s dítětem nemůže být použita proti němu ( srovnej rozhodnutí Ústavního soudu sp. zn. I ÚS 238/05 ze dne 17. ledna 2006 ).

Pro dokreslení celé situace stěžovatel upozorňuje na porušení svého práva na spravedlivý proces. K tomu prý došlo tím, že se soudy nedostatečně vyrovnaly s důkazem, který předložil, tzn. znalecký posudek Dr. V. F. z 8. června roku 2010 o psychologickém vyšetření stěžovatele a nezletilé dcery K. B.; v něm je podle stěžovatele obsažen i závěr, že nezletilá je se svými pěstouny negativně vůči stěžovateli ovlivňována.

II.

Ústavní soud si vyžádal spis Okresního soudu ve Vsetíně - pobočky ve Valašském Meziříčí, evidovaný pod sp. zn. 52 P 13/2009. Zjistil, že uvedený soud rozhodl rozsudkem ze dne 23. 3. 2011 č. j. 52 P 13/2009-356 tak, že nezl. K. B. svěřil do společné pěstounské péče manželů J. a P. J., uložil jim povinnost podávat soudu zprávu o zajištění péče o nezl. K. vždy ke dni 31. 1. a 31. 7. každého roku ( parafráze výroku II ), návrh otce na svěření nezl. K. B. do jeho péče zamítl ( parafráze výroku III ) a rozhodl o nákladech řízení ( výrokem IV, V a VI ).

V odůvodnění rozsudku soud zejména uvedl, že návrhem ze dne 26. 1. 2009 žádali manželé J. o svěření nezl. K. B. do pěstounské péče, neboť nezl. K. převzali do své péče již dne 14. 1. 2004, a to na základě rozhodnutí Magistrátu města Liberec. Nezletilá byla svěřena do péče tzv. budoucích osvojitelů. Otec nebyl v rodném listě uveden. U matky bylo rozhodnutím Okresního soudu v Liberci rozhodnuto "o neprojevení opravdového zájmu o dítě". Nezl. K. manželé J. přijali do rodiny s tím, že jí v budoucnu nezrušitelně osvojí. V mezidobí byl Okresnímu soudu v Liberci podán návrh na určení otcovství stěžovatele k nezletilé. Vzhledem k tomu, že již nadále nemohou J. usilovat o osvojení, rozhodli se o svěření nezl. K. do společné pěstounské péče. Manželé J. ve svém návrhu ještě uvedli, že nikterak nezpochybňují biologické otcovství pana V. M. a jsou ochotni i nadále udržovat s ním kontakt a umožnit mu návštěvy K.; unáhleným předáním K. do jeho péče by byl podle jejich názoru poškozen citový vývoj dítěte. K. je v jejich rodině zvyklá a na základě citových vztahů zde má vytvořeny všechny vazby.

Okresní soud dále konstatuje, že dne 23. 2. 2007 podal stěžovatel návrh na určení otcovství k nezl. K. B., s návrhem na úpravu výchovy a výživy, jemuž bylo vyhověno rozsudkem Okresního soudu ve Vsetíně ze dne 6. 1. 2009. Pokud se týká prvotních kontaktů stěžovatele s nezletilou a vztahů, jež byly mezi nimi navázány, soud zjistil, že prvotní setkání mezi otcem ( stěžovatelem ) a K. proběhlo dne 18. 12. 2008. ve Valašském Meziříčí. Další setkání proběhlo 2. 1. 2009, kdy M. cestovali na Ukrajinu a přenocovali ve Valašském Meziříčí v hotelu, kdy s nimi přenocovala i nezl. K. s dcerou J. M. Rovněž toto setkání bylo příjemné. Dne 4. 2. 2009 se pracovníci OSPOD pokusili sepsat mimosoudní dohodu, která by upravovala styk otce s nezl. K.; tato dohoda však podepsána nebyla, neboť mezi otcem ( stěžovatelem ) a J. začal převažovat vzájemný pocit nedůvěry. S nezl. K. pracuje Mgr. O., dětská psycholožka v nemocnici ve Valašském Meziříčí, která potvrzuje psychické potíže nezl. K. v souvislosti s vyžadováním kontaktů se stěžovatelem. Usnesením Okresního soudu ve Vsetíně - pobočka Valašské Meziříčí ze dne 25. 5. 2009 č. j. 52 P 13/2009-81 bylo vydáno předběžné opatření, podle kterého je otec ( stěžovatel ) oprávněn stýkat se s nezl. K. vždy v každém lichém kalendářním týdnu v době od pátku šestnácti hodin do neděle šestnácti hodin. Dne 3. 6. 2009 ( podle parafrázovaného odůvodnění ) provedla pracovnice OSPOD s nezl. K. pohovor, ze kterého bylo zjištěno, že K. se do Liberce, kde stěžovatel žije, nechce, nemá zatím k otci plnou důvěru, "neustále je do něčeho nucena". Dne 8. 6. 2009 bylo vydáno další předběžné opatření č. j. 52 P 13/2009-89 ohledně styku otce s K. v průběhu letních prázdnin 2009. V červnu 2009 se opět zhoršovala komunikace mezi manžely J. a stěžovatelem ( otcem nezletilé ); otec komunikaci s manžely J. zcela odmítá. K. při předávání pláče, je úzkostná a začínají se u ní projevovat psychosomatické potíže. Opatrovník však nezaznamenal bránění ve styku ze strany J. K. je sice na kontakt s otcem vždy připravována, ovšem v okamžiku, kdy otec přijede, dostává se K. do úzkosti, objímá svoji "opatrovatelku", drží se jí kolem krku a smlouvá s ní, že k otci nechce; paní J. jí prý trpělivě vysvětluje, že je to nutné, že to zvládne a že jí má ráda. Při prázdninovém styku se K. věnuje převážně manželka stěžovatele.

Prvostupňový soud rovněž odkazuje na posudek jím ustanoveného znalce; jedná se o znalecký posudek z roku 2009, v roce 2011 s ohledem na možný vývoj nechal prvostupňový soud vypracovat posudek další. Podle soudu znalec PhDr. K. N., znalec oboru zdravotnictví se specializací na dětskou klinickou psychologii, ve svém posudku [srov. č.l. 106 - 119] dospěl k závěru, že vztah mezi nezl. K. a jejím vlastním otcem ( stěžovatelem ) je výrazně asymetrický, otec projevuje o dceru zájem, byť dost formální, méně podložený emocemi. Nebere v úvahu, že K. je téměř 8 let a vytvoření dobré vazby si přitom vyžádá delší čas. Vztah otce vůči nezletilé - podle interpretace závěrů znalce učiněné soudem - vychází především z představy otcovské autority a povinnosti dítěte podřizovat se, přehlíží citový obsah vztahu. Pokud dcera projeví svůj nesouhlas, otec ho jednoznačně hodnotí jako ovlivnění dcery manžely J. ve svůj neprospěch. Na začátku utváření vztahu měla K. určitý nekonkrétní zájem "ve smyslu zvědavosti"; když však získala zkušenosti s prostředím u otce, její vztah k němu se začal formovat spíše negativně. Dívka si svůj vztah k otci spojuje především s jeho rozhodnutím přemístit ji co nejdříve do Liberce, což K. silně vnímaná jako snahu vytrhnout ji z prostředí, kde se cítí dobře a na které je navyklá.

Prvostupňový soud dále ve svém rozhodnutí konstatoval, že byla nařízena mediace mezi J. a stěžovatelem. Po mediaci došlo podle soudu krátce ke zlepšení komunikace mezi účastníky; při předávání K. si vyměnili alespoň základní informace. To mělo pozitivní vliv i K., která již neprojevovala tak výraznou nechuť k cestám do Liberce. K výraznému zhoršení však opět došlo při předávání K. ke čtrnáctidennímu prázdninovému pobytu u otce, kdy otec odmítal vzít K. kufr s jejími osobními věcmi s odůvodněním, že nemá místo v autě a že pro ni má svoje vlastní věci. Kufr otec nakonec vzal, ale poté ho nechal u benzinové pumpy s tím, že ho K. přivezou "nějací lidé". K. kufr dostala až den před návratem k J. Tímto postupem byla K. velmi zraněná. Následně se styky K. s otcem podle okresního soudu realizovaly již méně pravidelně, ať už například pro nemoc K. nebo proto, že si ji otec nevyzvedl.

V návaznosti na naznačený vývoj, jakož i s ohledem na další dobu od zpracování posudku PhDr. N., nechal prvostupňový soud v roce 2011 zpracovat posudek další, a to PhDr. M. S., znalkyní z oboru psychologie, a MUDr. E. Š., znalkyní z oboru psychiatrie ( srov. č.l. 273 - 302 ). Ve svých závěrech znalkyně podle soudu uvedly, že nezl. K. zcela odmítá stěžovatele. Má velmi dobré vztahy k manželům J. a k jejich dceři M. Z manželů J. preferuje paní J., k níž má pevnou citovou vazbu jako ke svojí matce. Citově je pevně vázána též na dceru pěstounů M. "Rodinou J. není nezl. K. naváděna proti M." Manželé J. ji do kontaktu, který stěžovatel vyžaduje, musí nutit. K. se u M. necítí dobře a bojí se eventuální změny výchovného prostředí. Celou situaci je nezl. K. značně neurotizována a odmítá návštěvy u M. Naopak, prostředí u rodiny J. bylo zřejmě velmi citově podnětné a poskytlo jí bezpečné zázemí, protože nezl. K. nyní nevykazuje žádné projevy rané citové deprivace. Ztráta současného výchovného prostřední by podle znalkyň pravděpodobně vedla k depresivním potížím u nezletilé.

Na základě všech výše uvedených skutečností pak okresní soud uzavřel, že nezl. K. je v péči manželů J. od 14. 1. 2004. Do doby, než bylo pravomocně určeno otcovství stěžovatele k nezletilé, se vztahy mezi nezletilou K. a manželi J. vyvíjely jako v běžné rodině. K. se podle soudu v rodině J. etablovala, cítí tam zázemí, jistotou a pro její vývoj důležité citové prostředí. Za daného stavu věcí soud zamítl návrh stěžovatele ( otce ) na svěření K. do jeho péče, neboť by to znamenalo, že K. bude vytržena ze svého přirozeného prostředí, kde se cítí doma. Je otázkou, zda se samotnému otci podaří překonat záporný vztah k němu a k jeho rodině, zda využije kontaktu s K., jež má dany na základě předběžných opatření soudu.

Krajský soud v Ostravě k odvolání stěžovatele rozsudkem ze dne 29. 11. 2011 č. j. 56 Co 474/2011-459 prvostupňové rozhodnutí v jeho odvoláním napadené části potvrdil a rozhodl o nákladech řízení. Nad rámec dokazování provedeného prvostupňovým soudem provedl výslech samotné nezletilé ( srov. č.l. 452 - 454 ) Výslechem, tak jak je parafrázován v odůvodnění odvolacího rozhodnutí, odvolací soud zjistil, že nezletilá oslovuje své budoucí pěstouny jako své rodiče a jejich dceru ve věku třinácti let považuje za svou sestrou. Oslovení pokrevního otce se nezletilá vyhýbá. Rodinní příslušníci otce v Liberci mezi sebou hovoří ukrajinsky, na nezletilou se obracejí česky. Nezletilá se cítí dobře v bydlišti svých budoucích pěstounů. Otce vnímá tak, že otec určuje, co se bude dělat, a na názor ostatních se neptá.

Odvolací soud dále uvedl, že rodina J. obývá rodinný domek, který je ve srovnání s bydlištěm otce K. ( stěžovatele ) zařízen skromněji, je však udržován na přiměřené hygienické úrovni. Nezl. K. má u manželů J. vlastní pokojík. Manželé J. respektují předběžně upravené termíny otcova styku s nezl. K. a jsou vždy připraveni K. předat otci k návštěvě; ten je však neinformuje o svých záměrech a manželé J. proto předem nevědí, zda otec převezme nezletilou k návštěvě či nikoliv.

Odvolací soud ze zprávy Základní školy ve Valašském Meziříčí z 8. 11. 2011 dále zjistil, že nezl. K. je kamarádská, aktivní, snaživá, soustředěná, plní včas a řádně zadané úkoly, na hodiny bývá připravená. Je hodnocena jako výborná žákyně v prospěchu i chování. Třídních schůzek se účastní manželé J. Naopak stěžovatel školu nekontaktoval a o prospěch a chování nezl. K. prostřednictvím školy se nikdy nezajímal. Ze zprávy Mastného průmyslu Krásno, a. s., Valašské Meziříčí, bylo krajským soudem zjištěno, že P. J. je zaměstnancem této společnosti od 21. 5. 2001 a své pracovní úkoly plní svědomitě. Ze zprávy Městského úřadu ve Valašském Meziříčí bylo prokázáno, že stěžovatel nyní ponechává rozhodnutí o styku s ním na K. a na zlepšení vzájemných vztahů nepracuje.

Krajský soud v návaznosti na zjištění prvostupňového soudu uzavřel, že ani s časovým odstupem po vydání prvostupňového rozsudku nenastaly v postojích nezl. K. a v jejím rodinném zázemí takové změny, které mohou vést k závěru, že je v nejlepším zájmu nezletilé její svěření do výchovy otce. Otec na základě nezájmu K. o styk rezignoval z návštěv ve frekvencích, které mu umožňuje předběžná úprava styku; K. nevnímá zájem otce o její osobu jako opravdový. Tu i krajský soud poukázal na znalecké posudky tří znalců ( viz výše ), které podle něj nejsou v rozporu ani se zprávou PhDr. V. F., jehož se stěžovatel dovolává. Pro nezl. K. je podle krajského soudu důležitá kontinuita dosavadního výchovného prostředí u manželů J. Její ztráta být tvrdě zasáhla do psychického vývoje dítěte a vedla by k depresivním projevům a pocitům viny vůči manželům J. V nejlepším zájmu nezl. K. tedy je, aby byla ponechána v rodinném prostředí budoucích pěstounů, manželů J., na něž je přivyklá od nejútlejšího dětství a rodinu J. vnímá jako vlastní rodinu. Rozhodnutí o svěření nezletilé do pěstounské péče nadto samo o sobě - podle odvolacího soudu - neznamená nutnost omezení kontaktu nezletilé s vlastním rodičem v situaci, když rodič bude o styk s dítětem projevovat opravdový zájem. Rozhodnutím o svěření dítěte do pěstounské péče totiž k omezení rodičovských práv nedochází.

III.

Ústavní soud již mnohokrát ve svých rozhodnutích konstatoval, že není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů ( viz např. nález sp. zn. III. ÚS 23/93, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 1, str. 41 ). Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení jeho základních práv či svobod chráněných ústavním pořádkem. Skutečnost, že se obecný soud opřel o právní názor ( resp. výklad zákona, příp. jiného právního předpisu ), se kterým se stěžovatel neztotožňuje, nezakládá sama o sobě důvod k ústavní stížnosti ( viz nález sp. zn. IV. ÚS 188/94, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 3, str. 281 ). Jestliže ústavní stížnost směřuje proti rozhodnutí soudu, vydanému v občanskoprávním řízení, není samo o sobě významné, je-li namítána jeho věcná nesprávnost; Ústavní soud není totiž součástí soustavy obecných soudů a není ani povolán k instančnímu přezkumu jejich rozhodnutí, takže jeho pravomoc je založena výlučně k přezkumu z hlediska dodržení principů ústavněprávních.

Stěžovatel se v ústavní stížnosti dovolává ochrany svých výše uvedených základních práv ( svobod ). Ústavní soud tedy přezkoumal z těchto hlediska napadená rozhodnutí i řízení, z něhož tato rozhodnutí vzešla, a dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Z výše uvedené velmi podrobné rekapitulace soudního řízení, zvláště u soudu prvostupňového, plyne, že stěžovatelova stížnostní argumentace upínající se z velké části toliko k jeho biologickému otcovství, se v podstatě míjí se zjištěními učiněnými obecnými soudy. V obecné rovině jsou stěžovatelovy závěry, pokud akcentuje svou osobu jako biologického otce, očekávatelné, nicméně - vzhledem k okolnostem zmiňovaným výše - je zřejmé, že v projednávaném případě je přijmout nelze. Manželé J. jako pěstouni nezletilé K. dokázali právem těžko uchopitelnou věc; dát nezletilé K. takové citové zázemí, aby z ní mohla vyrůst všestranná vyrovnaná osobnost, a to i přes její počáteční citovou deprivaci. Tento aspekt stěžovatel v ústavní stížnosti vůbec nereflektuje. Nadto, z vyžádaného spisového materiálu není zřejmé, že by manželé J. měli na K. jakýkoliv negativní vliv, oba manželé pracují, psychologickým vyšetřením u nich nebylo shledáno nic sociálně ani jinak nevhodného, a to ani v tom směru, že by stěžovatele v očích nezletilé K. jakkoliv poškozovali. Naopak, nezl. K. jednoznačně akcentuje touhu zůstat v dosavadním prostředí, kde žije 8 let ( od svých 2 let ), je tam spokojená a vytvořila si takové citové vazby, že by jejich zpřetrhání bylo v naprostém rozporu se zájmy nezletilé. Pokud zpráva PhDr. F. o psychologickém vyšetření ( srovnej číslo listu 221 - 226 a číslo listu 245 dole ) dospívá k částečně opačnému závěru, pak v tomto ohledu zůstává - v rámci rozsáhlého důkazního materiálu mapujícího několik let života dítěte v rodině J. - zcela osamoceným. Lze tedy úplně odkázat na ústavní stížností napadená rozhodnutí, která stěžovatel svoji argumentací nedokázal zpochybnit ani v rovině práva jednoduchého, ani v rovině práva ústavního.

Odkaz stěžovatele na judikaturu Ústavního soudu ( viz výše ) - se zřetelem na dnes konkrétní souzenou věc - tedy obstát nemůže.

Za tohoto stavu dospěl Ústavní soud k závěru, že napadenými rozhodnutími k porušení základních práv či svobod stěžovatele, jichž se dovolává, zjevně nedošlo.

Proto Ústavní soud ústavní stížnost podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků jako návrh zjevně neopodstatněný odmítl.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 19. června 2012

Vojen Güttler
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu ve Vsetíně

č. j. 52 P 13/2009-356

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 56 Co 474/2011-459

§ 32 odst. 1 zákona o rodině

§ 45a ) zákona o rodině

§ 45a zákona o rodině

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 257/05

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. I ÚS 238/05

Ústavní soud

Okresního soudu ve Vsetíně

sp. zn. 52 P 13/2009

č. j. 52 P 13/2009-356

Okresního soudu

Okresnímu soudu

Okresního soudu

Okresního soudu ve Vsetíně

č. j. 52 P 13/2009-81

č. j. 52 P 13/2009-89

č.l. 106 - 119

okresního soudu

č.l. 273 - 302

okresní soud

č. j. 56 Co 474/2011-459

č.l. 452 - 454

odvolací soud

krajským soudem

krajský soud

krajského soudu

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Jiřího Nykodýma, soudkyně Dagmar Lastovecké a soudce zpravodaje Pavla Rychetského ve věci ústavní stížnosti O. P., zastoupeného JUDr. Alenou Porostlou, advokátkou se sídlem Prostorná 4, Ostrava - Mariánské Hory, proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 8. listopadu 2011 sp. zn. 17 Co 232/2011 výroku II., III., takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

V ústavní stížnosti, vycházející z ustanovení § 72 a násl. zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatel navrhl, aby Ústavní soud pro porušení práva na spravedlivý proces dle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a také práva na právní pomoc ve smyslu čl. 37 odst. 2 Listiny zrušil v záhlaví označené rozhodnutí vydané v jeho věci o výživu zletilého dítěte.

Z ústavní stížnosti, jejích příloh a vyžádaného spisu se podává, že stěžovatel napadá výrok II. a III. rozsudku Krajského soudu v Brně ( 17 Co 232/2011-86 ), kterým byl k odvolání povinného Ing. M. P. i stěžovatele změněn rozsudek Okresního soudu v Prostějově ze dne 18. března 2011 ( 8 C 351/2010-51 ). Odvolací soud změnil rozhodnutí soudu prvního stupně tak, že žalovaný je dle výroku II. povinen zaplatit stěžovateli na dlužném výživném za období od 1. září 2009 do 30. listopadu 2011 částku 115 000 Kč do 6 měsíců od právní moci rozsudku a dle výroku III. žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů.

Stěžovatel v ústavní stížnosti zdůraznil, že odvolací soud měl při rozhodování o nákladech řízení přihlédnout k objektivním okolnostem sporu, a to k zdravotnímu stavu stěžovatele, a k tomu, že otec dobrovolně neplatil ničeho na výživu syna. Stěžovatel měl mít k dispozici výživné po celou dobu studia na střední škole, aby se mohl připravovat na budoucí povolání.

Odvolacímu soudu stěžovatel vytýkal, že chybně aplikoval ustanovení § 142 odst. 2 o. s. ř., a své rozhodnutí nepřesvědčivě odůvodnil tím, že oba účastníci řízení byli částečně úspěšní. Z napadeného rozhodnutí není zřejmé, proč odvolací soud použil ustanovení § 150 o. s. ř., tím došlo k porušení práva na spravedlivý proces. Stěžovatel poukázal na to, že po skončení střední školy pokračuje v denním studiu na jazykové škole a poukázal na svoje výrazné zdravotní problémy. Stěžovatel považuje za nespravedlivé, aby si vynaložené náklady řízení nesl ze svého, když není výdělečně činný a řádně studuje. Také považuje za nepřiměřené a vybočující z mezí ústavnosti prodloužení lhůty na zaplacení dlužného výživného do 6 měsíců od právní moci rozsudku odvolacího soudu.

Stěžovatel argumentoval judikaturou Ústavního soudu ( II. ÚS 198/07 ) a navrhl, aby Ústavní soud napadené usnesení ve výroku II. a III. zrušil.

II.

Ústavní soud je podle čl. 83 Ústavy soudním orgánem ochrany ústavnosti a tuto svoji pravomoc vykonává mimo jiné tím, že ve smyslu čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy rozhoduje o ústavní stížnosti proti pravomocnému rozhodnutí a jinému zásahu orgánů veřejné moci do ústavně zaručených základních práv a svobod [srov. též ustanovení § 72 odst. 1 písm. a ) zákona o Ústavním soudu].

Jestliže ústavní stížnost směřuje proti rozhodnutí vydanému v soudním řízení, není samo o sobě významné, je-li namítána jeho věcná nesprávnost; Ústavní soud není součástí soustavy obecných soudů a není ani povolán k instančnímu přezkumu jejich rozhodnutí. Jeho pravomoc je založena výlučně k přezkumu z hlediska dodržení ústavněprávních principů, tj. zda v řízení ( rozhodnutím v něm vydaným ) nebyly dotčeny předpisy ústavního pořádku chráněná práva nebo svobody jeho účastníka a zda řízení bylo vedeno v souladu s ústavními principy.

Stěžovatel se v ústavní stížnosti - jakožto jediného ústavněprávního argumentu - dovolává - de facto pouze porušení čl. 36 odst. 1 a čl. 37 odst. 2 Listiny, jímž je garantováno, že každý se může domáhat svého práva stanoveným způsobem u nezávislého a nestranného soudu.

Je však prima facie zřejmé, že toto právo stěžovateli upřeno nebylo; dostalo se mu adekvátního postavení účastníka řízení, odvolací soud přezkoumal napadené rozhodnutí ( výroky I., IV., V. ), dokazování doplnil k návrhu účastníků zprávami o jejich aktuálních osobních a majetkových poměrech, a poté dospěl k závěru, že odvolání stěžovatele ani žalovaného nejsou důvodná.

Odvolací soud ve shodě se soudem prvního stupně dospěl k závěru, že vyživovací povinnost žalovaného vůči stěžovateli trvá ( § 85 odst. 1 zákona o rodině ), neboť stěžovatel se soustavným studiem připravuje na budoucí povolání, a není tak schopen sám se živit. Odvolací soud považuje námitky žalovaného za nepřiléhavé, neboť dokazováním bylo zjištěno, že prodloužená doba studia na střední škole byla zapříčiněna nepříznivým zdravotním stavem stěžovatele a nyní je studentem denního pomaturitního studia na jazykové škole, což lze považovat za soustavnou přípravu na budoucí povolání. Odvolací soud vzal v úvahu vysoké příjmy žalovaného v rozhodném období i značné náklady stěžovatele spojené s jeho středoškolským studiem a současným studiem na jazykové škole a stěžovateli přiznal výživné ( 7 000 Kč měsíčně ) i přesto, že má další vyživovací povinnost k dceři M. Dále vzal odvolací soud v úvahu pokles příjmů žalovaného a měsíční výživné pro období od 1. ledna 2010 snížil na částku ( 4 500 Kč ), která je přiměřená jak odůvodněným potřebám stěžovatele i možnostem žalovaného. Dále odvolací soud zohlednil pokles příjmů žalovaného v roce 2011 a výživné od 1. ledna 2011 stanovil do budoucna ve výši 3 000 Kč, kdy návrh stěžovatele co do částky 1 500 Kč zamítl jako nedůvodný. Výživné bylo stěžovateli v souladu s ustanovením § 98 odst. 1 zákona o rodině přiznáno zpětně a to s přihlédnutím k tomu, že žalovaný stěžovateli na jeho výživu ničeho nepřispíval. Odvolací soud změnil rozhodnutí soudu prvního stupně i co do doby, kterou žalovanému určil na úhradu dlužného výživného 115 000 Kč a lhůtu prodloužil do 6 měsíců od právní moci rozhodnutí. Odvolací soud rozhodl znovu o náhradě nákladů řízení obou stupňů a vzal v úvahu, že oba účastníci byli částečně úspěšní, i když stěžovatel v převážné výši. S ohledem na charakter řízení a příbuzenský vztah syna a otce odvolací soud využil ustanovení § 150 o. s. ř. a žádnému z účastníků nepřiznal nárok na náhradu nákladů řízení. Odvolacímu soudu se jevilo jako spravedlivé, aby si každý z účastníků nesl vynaložené náklady řízení ze svého.

Ústavní soud dodává, že lze přisvědčit závěrům odvolacího soudu, že se jedná o poměrně vysokou částku, a proto žalovanému poskytl lhůtu k tomu, aby uspořádal svoje poměry tak, aby byl schopen řádně uhradit dlužné výživné i běžné výživné ke stěžovateli a dceři M. S přihlédnutím k tomu, že rozhodnutí odvolacího soudu je plně v souladu se zákonem, kdy odvolací soud změnil rozhodnutí soudu prvního stupně a řádně a ústavně konformním způsobem své rozhodnutí odůvodnil ( § 157, § 169 o. s. ř. ), a ani pod aspekty ochrany ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ), nelze napadenému usnesení odvolacího soudu nic vytknout. Právo na spravedlivý proces je v zásadě garance spravedlivého soudního řízení zaručené čl. 36 odst. 1 Listiny. Neplyne odtud garance rozhodnutí "správného", natožpak rozhodnutí, jež stěžovatel za správné ( spravedlivé ) pokládá.

Výjimkou jsou situace, kdy interpretace podústavního práva, již obecné soudy zvolily, založila porušení některého ( jiného ) základního práva stěžovatele, případně ve střetu dvou výkladových alternativ byl pominut možný výklad jiný, ústavně konformní ( o což zde, vzhledem k výše řečenému, nejde ), anebo je výrazem flagrantního ignorování příslušné kogentní normy nebo zjevného a neodůvodněného vybočení ze standardů právního výkladu, jenž je v soudní praxi respektován, a představuje tím nepředvídatelnou interpretační libovůli.

Oproti očekáváním stěžovatele však interpretační závěry odvolacího soudu, jež byly v odůvodnění napadeného usnesení uplatněny, za protiústavní - v právě uvedeném smyslu - mít evidentně nelze, neboť jsou v kontextu projednávané věci racionální a srozumitelné ( v tom smyslu, že je lze v obecné rovině zastávat ). Požadavek na řádné a vyčerpávající zdůvodnění rozhodnutí orgánů veřejné moci je jednou ze základních podmínek ústavně konformního rozhodnutí ( srov. např. nález sp. zn. I. ÚS 60/01 ze dne 28. srpna 2001 ( N 127/23 SbNU 227, nález sp. zn. II. ÚS 3113/10 ze dne 21. dubna 2011 ).

Nelze dovodit výkladový exces ( objektivní ) nepředvídatelnosti vydaného rozhodnutí, případně absenci řádného odůvodnění, což jediné - jak se podává z předchozího - by mohlo hrát roli při ústavněprávním přezkumu odvolacím soudem podané interpretace rozhodného podústavního práva. Stěžovateli se zásah do ústavně zaručených základních práv doložit nezdařilo. Z tohoto pohledu je potom třeba vnímat ústavní stížnost v části týkající se samotných nákladů jen jako polemiku s nepřiznáním nákladů řízení a aplikací § 150 o. s. ř.

Za této situace nelze napadené rozhodnutí považovat za protizákonné, natožpak rozporné s ústavními předpisy a ústavně zaručeným právem na spravedlivý proces. Obdobně je tomu i stran tvrzeného porušení ústavně zaručeného práva dle čl. 37 odst. 2 Listiny, neboť nelze přisvědčit názoru stěžovatele, že zamítnutím návrhu na přiznání nákladů právního zastoupení bylo zasaženo do jeho ústavně zaručených práv. Ani odkaz stěžovatele na nález Ústavního soudu není případný, neboť na věc stěžovatele nedopadá a vychází ze zcela rozdílné procesní situace.

Senát Ústavního soudu proto ústavní stížnost podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu usnesením ( bez jednání ) odmítl.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 11. dubna 2012

Jiří Nykodým v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 17 Co 232/2011

§ 72 a násl. zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavní soud

čl. 37 odst. 2 Listiny

Krajského soudu v Brně

17 Co 232/2011-86

Okresního soudu v Prostějově

8 C 351/2010-51

Odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolací soud

§ 142 odst. 2 o. s. ř.

odvolací soud

§ 150 o. s. ř.

odvolacího soudu

Ústavního soudu

II. ÚS 198/07

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Ústavní soud

čl. 36 odst. 1 a čl. 37 odst. 2 Listiny

odvolací soud

soudem prvního stupně

§ 85 odst. 1 zákona o rodině

Odvolací soud

Odvolací soud

odvolací soud

odvolací soud

§ 98 odst. 1 zákona o rodině

Odvolací soud

soudu prvního stupně

Odvolací soud

odvolací soud

§ 150 o. s. ř.

Odvolacímu soudu

Ústavní soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 157, § 169 o. s. ř.

čl. 83 Ústavy

odvolacího soudu

čl. 36 odst. 1 Listiny

odvolacího soudu

sp. zn. I. ÚS 60/01

N 127/23 SbNU 227

sp. zn. II. ÚS 3113/10

odvolacím soudem

§ 150 o. s. ř.

čl. 37 odst. 2 Listiny

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu JUDr. Romana Fialy a soudců JUDr. Ljubomíra Drápala a JUDr. Jiřího Doležílka ve věci dědictví po O. J., za účasti 1 ) I. J., zastoupené Mgr. Bohumilem Budínským, advokátem se sídlem v Hradci Králové, Hradební č. 856/10, a 2 ) O. J., zastoupeného JUDr. Bohušem Bucharem, bytem v Hradci Králové, Na Kropáčce č. 30, vedené u Okresního soudu v Hradci Králové pod sp. zn. 34 D 517/2010, o dovolání I. J. proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 15. března 2011, č. j. 17 Co 105/2011-47, takto :

I. Dovolání I. J. se odmítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.

Stručné odůvodnění ( § 243c odst. 2 o. s. ř. ):

Dovolání Ivany Ježkové proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 15.3.2011, č.j. 17 Co 105/2011-47, jímž bylo potvrzeno usnesení Okresního soudu v Hradci Králové ze dne 2.2.2011, č.j. 34 D 517/2010-35 ( ve správném znění, že pozůstalý syn O. J. je dědicem zůstavitele ), není přípustné podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. b/ o.s.ř. ( a to již proto, že ve věci nebylo soudem prvního stupně vydáno rozhodnutí ve věci samé, které by odvolací soud zrušil ) a nebylo shledáno přípustným ani podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c/ o.s.ř.

Odvolací soud při posouzení platnosti důvodu vydědění O. J. zůstavitelem v listině o vydědění sepsané vlastní rukou dne 25.5.1989 v daném případě aplikoval a interpretoval ustanovení § 469a obč. zák., ve znění účinném ke dni sepsání listiny o vydědění, tj. ke dni 25.5.1989, v souladu s ustálenou judikaturou soudů ( srov. např. právní názor vyjádřený v Závěrech občanskoprávního kolegia Nejvyššího soudu ČSR k rozhodování soudů i státních notářství v ČSR ze dne 29.12.1984, sp. zn. Cpj 51/84, uveřejněných ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 45, ročník 1986; rozsudek Nejvyššího soudu ČR ze dne 20.1.2004, sp. zn. 30 Cdo 2214/2002, uveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 6, ročník 2005; rozsudek Nejvyššího soudu ČR ze dne 18.1.2006, sp. zn. 30 Cdo 1798/2005 ). Právní názor odvolacího soudu, že důvod pro vydědění nelze spatřovat v budoucím chování potomka a že důvodem vydědění může být pouze chování potomka, které předcházelo vydědění, je správný. Opačný názor nelze úspěšně dovozovat - jak činí dovolatelka - ani z toho, že zůstavitel pořizoval listinu o vydědění v roce 1989 a že „ za dané politické situace bylo bez pochyb, že syn se do své vlasti již nevrátí “, neboť - jak vyplývá ze shora uvedené judikatury - uvedený právní názor byl přijat již v době předcházející sepsání listiny o vydědění zůstavitelem v této věci, a je i v současnosti při zásadně stejné právní úpravě jako správný nadále přijímán.

Protože dovolání I. J. proti usnesení odvolacího soudu není přípustné, Nejvyšší soud České republiky je - aniž by se mohl věcí dále zabývat - podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.

O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1, § 146 odst. 3 a § 151 odst. 1 části věty před středníkem o. s. ř., neboť dovolatelka s ohledem na výsledek řízení nemá na náhradu svých nákladů řízení právo a účastníku Oldřichu Ježkovi v dovolacím řízení žádné náklady nevznikly.

Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
V Brně dne 17. prosince 2012

JUDr. Roman Fiala, v. r.předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Hradci Králové

sp. zn. 34 D 517/2010

Krajského soudu v Hradci Králové

č. j. 17 Co 105/2011-47

§ 243c odst. 2 o. s. ř.

Krajského soudu v Hradci Králové

č.j. 17 Co 105/2011-47

Okresního soudu v Hradci Králové

č.j. 34 D 517/2010-35

§ 237 odst. 1 písm. b/ o.s.ř.

soudem prvního stupně

odvolací soud

§ 237 odst. 1 písm. c/ o.s.ř.

§ 469a obč. zák.

ve znění účinném

Nejvyššího soudu ČSR

sp. zn. Cpj 51/84

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 30 Cdo 2214/2002

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 30 Cdo 1798/2005

odvolacího soudu

odvolacího soudu

Nejvyšší soud České republiky


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Františka Duchoně a soudců Vojena Güttlera a Ivany Janů o ústavní stížnosti stěžovatele J. K., zastoupeného JUDr. Zdeňkem Jankovským, advokátem v Praze 2, Karlovo nám. 15, proti rozsudku Městského soudu v Praze č. j. 51 Co 100/2008-194 ze dne 6. června 2008, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.
Včas podanou ústavní stížností brojí stěžovatel proti rozsudku Městského soudu v Praze č. j. 51 Co 100/2008-194 ze dne 6. června 2008, jímž byl ve výroku ve věci samé ( výrok I a II ) potvrzen a ve výroku o nákladech řízení ( výrok III ) změněn rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 10 č. j. 17 C 131/2004-161 ze dne 7. prosince 2007. Rozsudkem soudu prvního stupně byla žalované uložena povinnost zaplatit stěžovateli výživné ve výši 5.000,- Kč měsíčně za období od 9. 6. 2004 do 23. 6. 2006, přičemž na tuto částku se započítávají úhrady výživného, jež žalovaná zaplatila stěžovateli na základě předběžného opatření, a byl zamítnut návrh stěžovatele na výživné v částce nad 5.000,- Kč za další období od 24. 6. 2006 nadále; dále bylo tímto rozsudkem vysloveno, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení. Napadeným rozhodnutím bylo podle názoru stěžovatele porušeno ustanovení čl. 36 odst. 1, čl. 38 odst. 1 a 3 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen "Úmluva" ).

Porušení práva na soudní ochranu spatřuje stěžovatel zejména v následujících skutečnostech :
Po stručné rekapitulaci průběhu soudního řízení stěžovatel uvádí, že výrok I ( povinnost zaplatit stěžovateli výživné ve výši 5.000,- Kč měsíčně za stanovené období s tím, že se započte výživné plněné podle předběžného opatření ) rozsudku soudu prvního stupně je v rozporu s ustanovením § 153 odst. 2 o. s. ř., podle něhož může soud překročit návrhy účastníků a přisoudit něco jiného nebo více, než čeho se domáhají, jen tehdy, jestliže bylo řízení možno zahájit i bez návrhu nebo jestliže z právního předpisu vyplývá určitý způsob vypořádání vztahu mezi účastníky. Stěžovatel uvedl, že se výroku o tom, že se na výživné započte plnění zaplacené žalovanou na základě předběžného opatření, nedomáhal a nedomáhala se ho ani žalovaná. Jestliže soud měl v úmyslu vyčíslit dluh na výživném, pak měl postupovat jiným způsobem, ale jeho výrok je v tomto smyslu nesrozumitelný a nesprávný i z hlediska ustanovení § 580 a násl. občanského zákoníku, neboť proti nároku na výživné nelze započítat plnění téhož výživného. Chybí i lhůta k plnění uložené povinnosti, rozsudek tak není vykonatelný a prakticky ani není rozhodnutím. Stěžovatel na uvedené skutečnosti poukazoval v odvolání, ale odvolací soud rozsudek soudu prvního stupně potvrdil, aniž se jeho námitkami zabýval.

Porušení práva na soudní ochranu stěžovatel dále spatřuje v odůvodnění napadených rozhodnutí. Některé důvody těchto rozhodnutí jsou v logickém rozporu s vyneseným výrokem a v jiných případech se soud odklání od ustálené judikatury, některé otázky, které soud v rozhodnutí řeší, nejsou odůvodněny vůbec. Podle jeho názoru není odůvodněna výše výživného, které je přiznáno rozsudkem soudu prvního stupně. Tvrdí, že paušální odůvodnění soudu pro částečně vyhovující a částečně zamítavý výrok je nepřezkoumatelné, logicky rozporné a tento logický rozpor přesahuje běžné vady hodnocení obecných soudů a má již ústavněprávní rozměr. Rozpor v odůvodnění spatřuje i v rozhodnutí odvolacího soudu, protože potvrzuje část uplatněného nároku na výživné, ale důvody nachází pouze k zamítnutí žaloby. Vytýká obecným soudům konkrétní nedostatky při hodnocení důkazů a na podporu svých tvrzení se opírá o některá rozhodnutí Ústavního soudu

Stěžovatel také brojí proti výroku o nákladech řízení před soudy obou stupňů, o nichž rozhodl odvolací soud, s poukazem také na rozhodovací praxi Ústavního soudu. K věci uvádí, že v řízení částečně uspěl, přičemž výše přisouzeného plnění závisela na úvaze soudu. Neúspěch byl přitom do značné míry důsledkem průtahů v řízení, neboť žaloba nebyla vyřízena do dvou let, kdy mu bylo vyplaceno vyrovnání ze SJM. Tvrdí, že odvolací soud chybně aplikoval zásadu úspěchu ve věci tam, kde byl vhodnější jiný postup podle ustanovení § 142 odst. 2 o. s. ř.

Stěžovatel dále namítal, že jeho právo na soudní ochranu bylo porušeno i před vydáním napadeného rozhodnutí tím, že Městský soud v Praze ho nevyrozuměl o konání ústního jednání. K ústnímu jednání nařízenému na 6. 6. 2008 byl předvolán pouze jeho právní zástupce, on sám vyrozuměn nebyl a proto tomuto procesnímu kroku nebyl přítomen. Přesto však byl dne 6. 6. 2008 vyhlášen rozsudek, jímž bylo jeho odvolání "zamítnuto". V této souvislosti poukazuje na rozhodnutí Ústavního soudu pod sp. zn. I. ÚS 560/03.

Stěžovatel konečně namítá, že řízení trvalo 4 roky a samotné předběžné opatření bylo nařízeno teprve rok po podání žaloby. Dále poukazuje na to, že v prvním stupni se při projednávání věci vystřídali čtyři samosoudci, jejichž náhledy na věc se různily. Časté a nezvyklé výměny samosoudce zřejmě vedly i k popření jeho práva na zákonného soudce podle čl. 38 odst. 1 Listiny. Střídáním soudců se promítlo v absolutně neurčitém výroku, ve výroku o nákladech řízení a nakonec i v odůvodnění rozhodnutí. Tím prý bylo popřeno i jeho právo na spravedlivý proces spočívající v právu na rozhodnutí v přiměřené lhůtě podle čl. 38 odst. 3 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy.

Stěžovatel proto navrhl, aby Ústavní soud napadené rozhodnutí Městského soudu v Praze zrušil.

II.
Městský soud v Praze ve stručném vyjádření k ústavní stížnosti uvedl, že svůj právní názor na věc vyjádřil na str. 5 odůvodnění rozsudku a na tomto právním názoru setrvává. V podrobnostech pak na svůj rozsudek odkázal. Podle jeho názoru k porušení ústavou zaručených práv stěžovatele nedošlo.

Obvodní soud pro Prahu 10 uvedl, že zcela odkazuje na odůvodnění svého rozsudku. K námitce stěžovatele týkající se změny soudců pak odkázal na rozvrhy práce, které se týkaly uvedeného období.

Za tohoto stavu nevzal Ústavní soud uvedená vyjádření za základ svého rozhodnutí, neboť nic nového - oproti napadeným rozhodnutím - nepřinášely, a proto je stěžovateli ani nezasílal k případné replice.

III.
K posouzení ústavní stížnosti si Ústavní soud vyžádal spis sp. zn. 17 C 418/2005 vedený u Obvodního soudu pro Prahu 10. Ze spisu zjistil, že stěžovatel měl v řízení před obecnými soudy postavení žalobce a žalobou na výživné rozvedeného manžela se domáhal, aby byla žalované uložena povinnost platit mu výživné 15.000,- Kč měsíčně ( původně 25.000,- Kč měsíčně ). Obvodní soud pro Prahu 10 rozsudkem č. j. 17 C 131/2004-161 ze dne 7. prosince 2007 uložil žalované povinnost platit stěžovateli výživné ve výši 5.000,- Kč měsíčně za období od 9. 6. 2004 do 23. 6. 2006, přičemž na tuto částku se započítávají úhrady výživného, které žalovaná stěžovateli zaplatila na základě předběžného opatření, nařízeného usnesením označeného soudu prvního stupně č. j. 17 C 131/2004-52 ze dne 25. dubna 2005. Dále soud prvního stupně zamítl návrh stěžovatele na výživné v částce nad 5.000,- Kč, a na další období od 24. 6. 2006. Rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení. V odůvodnění soud prvního stupně - mimo jiné - uvedl, že stěžovatel byl v nepříznivé sociální situaci, protože byl uznán plně invalidním, neschopným jakéhokoliv zaměstnání a jeho jediným příjmem byl invalidní důchod necelých 6.000,- Kč. Byl natolik sociálně potřebným, že byl oprávněn požadovat vůči bývalé manželce příspěvek na výživu. Toto období bylo podle názoru soudu prvního stupně ukončeno okamžikem, kdy žalovaná poukázala stěžovateli z titulu vypořádání SJM částku 1.500.000,- Kč. Obranu stěžovatele, že uvedenou částku již spotřeboval, nepovažoval soud prvního stupně s odvoláním na skutečnosti zjištěné v průběhu řízení za relevantní. Poukázal i na to, že se žalované v roce 2005 narodilo další dítě.

Proti rozsudku soudu prvního stupně podali odvolání oba účastníci; stěžovatel do merita věci, žalovaná pouze do výroku o náhradě nákladů řízení. Městský soud v Praze rozsudkem č. j. 51 Co 100/2008-194 ze dne 6. června 2008 rozsudek soudu prvního stupně ve výrocích ve věci samé potvrdil, změnil jej ve výroku o náhradě nákladů řízení tak, že stěžovatel je povinen zaplatit žalované na náhradu nákladů řízení částku 47.686,- Kč, a rozhodl o jeho povinnosti zaplatit žalované na náhradu nákladů odvolacího řízení částku 66.521,- Kč. V odůvodnění v podstatě uvedl, že soud prvního stupně provedl účastníky nabízené důkazy regulérním způsobem a "přezkoumatelně je vyjádřil" v odůvodnění svého rozsudku. Závěry soudu prvního stupně odpovídají zásadě volného hodnocení důkazů. Uvedl dále, že námitky stěžovatele, vyjádřené v odvolání, jsou jen polemikou se skutkovými a právními závěry soudu prvního stupně, kterou odvolací soud nepovažuje za důvodnou. Skutková zjištění soudu prvního stupně se podle názoru odvolacího soudu opírají o provedené dokazování, jehož procesní korektnost není zpochybňována a opak neplyne ani z obsahu spisu. Odvolací soud se ztotožnil s názorem prvostupňového soudu, že životní úroveň stěžovatele prudce stoupla ve chvíli, kdy mu žalovaná vyplatila na vypořádání SJM částku 1.500.000,- Kč. Pak bylo jeho věcí, jak s touto částkou naloží. Odvolací soud dále prohlásil, že po rozvodu manželství již rozvedený manžel nemá nárok ( ani zákonný ani morální ) na stejnou životní úroveň, jakou má jeho ( bývalá ) manželka. Institut výživného pro rozvedeného manžela je institutem naprosto výjimečným, aplikovatelným za situace, kdy bývalý manžel nemá příjem téměř žádný a dostal se nikoliv vlastní vinou do situace, kdy si jej nemůže ani zajistit. To však - podle názoru odvolacího soudu - případ stěžovatele není.

IV.
Ústavní soud již mnohokrát ve svých rozhodnutích konstatoval, že není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů. Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení jeho základních práv či svobod chráněných ústavním pořádkem České republiky. Vzhledem k tomu, že se stěžovatel dovolával ochrany svého základního práva na spravedlivý proces, přezkoumal Ústavní soud z tohoto hlediska napadená rozhodnutí i řízení jim předcházející a dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Jádrem ústavní stížnosti je nesouhlas stěžovatele s skutkovými a právními závěry obecných soudů. Namítá zejména nedostatečné zjištění skutkového stavu a nesprávné hodnocení důkazů. Ústavní soud těmto námitkám stěžovatele nepřisvědčil. Již v řadě svých rozhodnutí vyslovil, že není soudem působícím v soustavě obecných soudů a že mu proto zpravidla ani nepřísluší přehodnocovat dokazování před nimi prováděné. Z ústavního principu nezávislosti soudnictví vyplývá rovněž zásada volného hodnocení důkazů v řízení před obecnými soudy. Úkolem Ústavního soudu není zabývat se případným porušením běžných práv fyzických nebo právnických osob, chráněných normami podústavního práva, pokud takové porušení současně neznamená porušení základních práv nebo svobod. Pokud obecné soudy při svém rozhodování respektují pravidla zakotvená v ustanovení § 132 o. s. ř., nespadá do pravomoci Ústavního soudu "hodnotit" hodnocení důkazů obecnými soudy, a to ani tehdy, kdyby se s takovým hodnocením sám neztotožňoval. K porušení ústavně garantovaného práva na spravedlivý proces a tedy k situaci, kdy Ústavní soud zruší rozhodnutí orgánu veřejné moci, proto v zásadě může dojít pouze tehdy, jestliže jsou právní závěry těchto orgánů v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními anebo z nich v žádné možné interpretaci odůvodnění rozhodnutí nevyplývají ( srov. např. nález sp. zn. III. ÚS 84/94, Ústavní soud ČR : Sbírka nálezů a usnesení, sv. 3., C. H. Beck Praha 1995, str. 257 a násl. ).

V posuzované věci však Ústavní soud takové pochybení nezjistil. Obecné soudy provedly řádné dokazování v souladu s příslušnými procesními pravidly, provedené důkazy také zhodnotily ve smyslu ustanovení § 132 o. s. ř. a vyvodily odpovídající skutkové závěry. Jejich závěry mají oporu v provedeném dokazování, nemají povahu svévole a nelze tu dovozovat ani extrémní rozpor ve smyslu ustálené judikatury Ústavního soudu.

Stěžovatel rovněž namítal nedostatečné odůvodnění napadených rozhodnutí s poukazem na řadu rozhodnutí Ústavního soudu. Ani této námitce nemohl Ústavní soud přisvědčit. Právě s ohledem na ustálenou rozhodovací praxi usoudil, že obecné soudy v napadených rozhodnutích dostatečně komplexně a přesvědčivě vyložily, z jakých skutečností při posuzování věci vycházely a jaké právní závěry - a proč - v dané věci přijaly. Stejně tak neakceptuje ani námitku stěžovatele týkající se neurčitosti a nevykonatelnosti výroku rozhodnutí soudu prvního stupně. Stěžovatel tuto námitku uplatnil již v odvolání, ale ani odvolací soud jí nepřisvědčil. Výrok soudu prvního stupně je dostatečně určitý tak, aby z něho bylo možné dovodit, jaká povinnost byla žalované uložena.

Stěžovatel vytýkal obecným soudům i to, že překročily návrhy účastníků, protože žádný z nich nenavrhoval započtení plnění podle předběžného opatření na plnění podle výroku rozsudku. Ústavní soud tuto námitku neakceptoval; to především proto, že jak v rozhodování o předběžném opatření, tak i v rozhodování o věci samé ( příspěvku na výživu rozvedeného manžela ) se jednalo o stále stejnou pohledávku, což by při nezapočtení plnění podle předběžného opatření znamenalo - do důsledků vzato - porušení zásady ne bis in idem. Při pohledu na věc z hlediska ústavnosti proto podle přesvědčení Ústavního soudu postup obecných soudů obstojí.

Stěžovatel uplatnil ( s poukazem na nález Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 560/03 ze dne 26. 4. 2005 ) i procesní připomínky k postupu odvolacího soudu. Především namítal, že ho odvolací soud nevyrozuměl o termínu konání ústního jednání, a proto tomuto jednání nebyl přítomen. Sám uvedl a - i ze spisu je to patrno - že k ústnímu jednání byl řádně předvolán jen jeho právní zástupce. Ústavní soud tuto připomínku neakceptoval. Z jeho judikatury sice vyplývá, že předvolání k ústnímu jednání je třeba doručit nejen právnímu zástupci účastníka, ale i účastníku samotnému bez ohledu na to, zda by jeho přítomnost měla vliv na vynesení rozhodnutí. Současně je však třeba připomenout, že citovaný nález Ústavního soudu vycházel z jiné procesní situace, protože v uvedené věci byly prováděny některé důkazy, k nimž se účastník nemohl vyjádřit. V souzené věci se však o takovou situaci nejednalo. V odvolacím řízení nebyly prováděny žádné další důkazy, byly zde pouze předneseny návrhy účastníků řízení, které odpovídaly jejich písemným podáním ( odvoláním ), k nimž se oba účastníci měli možnost vyjádřit v dostatečném časovém prostoru ( odvolání žalované bylo právnímu zástupci doručeno dne 12. 2. 2008 a ústní jednání před odvolacím soudem se konalo dne 6. 6. 2008 ). Ústavní soud proto dospěl k závěru, že na předmětnou věc výše citovaný nález nelze aplikovat, a v této konkrétní věci v postupu odvolacího soudu porušení práva stěžovatele na spravedlivý proces nespatřuje.

Stěžovatel vytýkal odvolacímu soudu také nesprávné rozhodování o nákladech řízení jak před soudem prvního stupně, tak i v odvolacím řízení. Tu Ústavní soud konstatuje, že do rozhodování o nákladech řízení mu zásadně nepřísluší zasahovat, neboť samotný spor o náhradu nákladů řízení, i když se nepochybně může citelně dotknout některého z účastníků řízení, zpravidla nedosahuje intenzity znamenající porušení jejich základních práv či svobod. Otázka náhrady nákladů dosahuje ústavně právní dimenze pouze v případě, že postup soudu vybočuje z pravidel upravujících toto řízení v důsledku závažného pochybení soudu ( viz např. nález sp. zn. III. ÚS 290/06 ). Takové pochybení však Ústavní soud neshledal. Městský soud v Praze řádně posoudil poměr úspěšnosti a neúspěšnosti v řízení; vycházel při tom z návrhu stěžovatele, který původně požadoval 25.000,- Kč měsíčně ( předběžným opatřením požadoval částku 15.000,- Kč měsíčně ) bez časového omezení. Pravomocným rozsudkem soudu prvního stupně mu však byla přisouzena pouze částka 5.000,- Kč měsíčně , leč toliko za období od 9. 6. 2004 do 23. 6. 2006, co do zbytku a za další období byla žaloba zamítnuta. Zde Ústavní soud uzavírá, že nepovažuje závěry odvolacího soudu v otázce nákladů řízení za ústavně nekonformní, porušující principy spravedlnosti. Jeho rozhodnutí také nelze hodnotit jako rozhodnutí svévolné či vykazující prvky libovůle. Odvolací soud rovněž dostatečně vysvětlil, na základě jakých úvah ke svému rozhodnutí došel. Sám fakt, že stěžovatel se závěrem odvolacího soudu nesouhlasí, ještě nečiní z věci záležitost ústavněprávního charakteru. Ústavní soud nepřisvědčil ani názoru stěžovatele, že k neúspěchu v řízení přispěly do značné míry i průtahy v řízení, neboť žaloba nebyla vyřízena do rozhodnutí o vypořádání společného jmění manželů. Ústavní soud se zabýval průběhem sporu a dospěl k závěru, že ze strany soudu prvního stupně k neodůvodněným průtahům v řízení nedošlo.

Stěžovatel konečně namítal, že v jednání před soudem prvního stupně bylo popřeno i jeho právo na zákonného soudce, protože při projednávání věci se postupně vystřídali čtyři samosoudci. Ústavní soud ani této námitce stěžovatele nepřisvědčil. Především podotýká, že stěžovatel uvedenou námitku uplatnil poprvé až v ústavní stížnosti, byť ji mohl předestřít již v odvolání proti rozhodnutí soudu prvního stupně. Proto je tato námitka - podle ustálené judikatury Ústavního soudu - v principu nepřijatelná. ( Pozn. : Zcela nad tento rámec Ústavní soud uvádí, že změny v osobách soudců jsou podloženy příslušnými rozvrhy práce Obvodního soudu pro Prahu 10. )

Za tohoto stavu dospěl Ústavní soud k závěru, že napadenými rozhodnutími k porušení základních práv stěžovatele, jichž se dovolává, zjevně nedošlo.

Proto Ústavnímu soudu nezbylo než ústavní stížnost podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, jako návrh zjevně neopodstatněný odmítnout.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 18. března 2009

František Duchoň
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

č. j. 51 Co 100/2008-194

Městského soudu v Praze

č. j. 51 Co 100/2008-194

Obvodního soudu pro Prahu 10

č. j. 17 C 131/2004-161

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

§ 153 odst. 2 o. s. ř.

§ 580 a násl. občanského zákoníku

odvolací soud

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Ústavního soudu

odvolací soud

Ústavního soudu

odvolací soud

§ 142 odst. 2 o. s. ř.

Městský soud

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 560/03

čl. 38 odst. 1 Listiny

čl. 38 odst. 3 Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

Ústavní soud

Městského soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. 17 C 418/2005

Obvodního soudu pro Prahu 10

Obvodní soud pro Prahu 10

č. j. 17 C 131/2004-161

soudu prvního stupně

č. j. 17 C 131/2004-52

soud prvního stupně

soud prvního stupně

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

soudu prvního stupně

Městský soud v Praze

č. j. 51 Co 100/2008-194

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Odvolací soud

Odvolací soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

§ 132 o. s. ř.

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 84/94

Ústavní soud

§ 132 o. s. ř.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

soudu prvního stupně

odvolací soud

soudu prvního stupně

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 560/03

odvolacího soudu

odvolací soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

odvolacím soudem

Ústavní soud

odvolacího soudu

odvolacímu soudu

soudem prvního stupně

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 290/06

Ústavní soud

Městský soud

soudu prvního stupně

Ústavní soud

odvolacího soudu

Odvolací soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

soudu prvního stupně

soudem prvního stupně

Ústavní soud

soudu prvního stupně

Ústavního soudu

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 10

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu