Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

Je porušením práva na spravedlivý proces ve smyslu čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, pokud odvolací soud změní rozhodnutí nalézacího soudu na základě odlišného hodnocení důkazů provedených soudem prvního stupně, aniž by tyto důkazy sám zopakoval ( provedl ).

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatele L. Š. zrušil I. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 3. 8. 2011 podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy v řízení o ústavních stížnostech rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 19. 10. 2010, č.j. 20 Co 350/2010-195, neboť jím bylo v procesu dokazování porušeno právo stěžovatele na spravedlivý proces ve smyslu čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Narativní část

Stěžovatel navrhl v ústavní stížnosti zrušení uvedeného rozsudku krajského soudu, jímž byl změněn rozsudek okresního soudu tak, že se nezletilá N. Š. svěřuje do výchovy matky a stěžovatel je povinen platit stanovené výživné. Stěžovatel mj. uvedl, že odvolací soud na základě provedeného odvolacího řízení dospěl k odlišným právním závěrům než soud prvního stupně, které jej vedly ke změně prvostupňového rozsudku. Podle stěžovatele je zřejmé, že se odvolací soud odchýlil od hodnocení provedených důkazů prvoinstančním soudem, neboť současně nově hodnotil vypracovaný znalecký posudek ( a další poznatky ze spisu ), aniž by však v rámci odvolacího řízení tyto důkazy opakovaně provedl ( tedy, aby mj. opětovně znalce vyslechl ); stěžovatel se tak nemohl k těmto provedeným důkazům v rámci odvolacího řízení vyjádřit. Byl tak zkrácen na svých základních právech, neboť mu odvolací soud odňal možnost jednat před soudem v podobě oprávnění argumentovat v rámci odvolacího řízení.

Odůvodnění nálezu Ústavního soudu

Ústavní soud v nálezu vyšel ze zásad dokazování stanovených občanským soudním řádem; z § 213 o.s.ř. přitom vyplývá, že je zásadně nepřípustné, aby odvolací soud, chce-li se odchýlit od hodnocení důkazů nalézacím soudem, tyto důkazy hodnotil jinak, aniž by je sám zopakoval. Byť tedy krajský soud ve svém měnícím rozhodnutí formálně sledoval dikci § 220 o.s.ř., tedy vyšel ze správně zjištěného skutkového stavu učiněného okresním soudem, leč nesouhlasil s jeho závěry, porušil svým postupem právě zásady plynoucí zejména z § 213 o.s.ř. Rozdílným způsobem totiž hodnotil nalézacím soudem provedené důkazy ( zejména znalecký posudek ), aniž by je opakovaně provedl sám a získal tak přímý a bezprostřední dojem z nich.

S ohledem na charakter ústavního soudnictví musel Ústavní soud zjistit, zda daná chybná aplikace jednoduchého práva založila porušení základních práv a svobod stěžovatele; dospěl k závěru, že tomu tak bylo.

Ústavní soud ve své judikatuře zahrnul obdobné porušení jednoduchého práva pod rámec, jenž je z pohledu ústavněprávního chráněn čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( „Úmluva “ ). V nálezu sp. zn. IV. ÚS 275/98 konstatoval, že dle § 213 o.s.ř. a judikatury soudů není odvolací soud vázán skutkovým stavem, jak jej zjistil soud prvního stupně, pokud se však míní odchýlit od skutkových zjištění učiněných soudem prvního stupně na základě svědeckého důkazu před soudem prvního stupně provedeného, je nutno, aby důkazy svědecké sám opakoval a zjednal si tak rovnocenný podklad pro případné odlišné zhodnocení svědeckého důkazu. Jestliže odvolací soud z tohoto zákonného postupu vykročil, když výpověď svědka sám neprovedl, pak při hodnocení důkazů zatížil své rozhodnutí a řízení mu předcházející vážnou vadou a současně jednal v rozporu s principy řádného a spravedlivého procesu chráněnými čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy. Tyto závěry lze aplikovat i na nyní neprovedený důkaz výslechem znalce.

Hodnocení důkazů bez jejich provedení soudem může založit porušení čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy, a to v důsledku porušení zásady přímosti; dle ní dokazování provádí soud, jenž rozhoduje ve věci, a to při jednání, ke kterému předvolá účastníky řízení; rozhodnutím ve věci je i změna rozhodnutí nalézacího soudu soudem odvolacím v odvolacím řízení. Smyslem a účelem zásady přímosti je objektivita a nezávislost soudního rozhodování, jakož i zabezpečení práva účastníků řízení k provedeným důkazům se vyjádřit.

Ústavní soud tak dospěl k závěru, že krajský soud tím, že změnil rozhodnutí nalézacího soudu na základě odlišného hodnocení důkazů provedených soudem prvního stupně, a to aniž by je sám zopakoval, porušil právo stěžovatele na spravedlivý proces dle čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy, pročež napadené rozhodnutí zrušil.

Soudcem zpravodajem ve věci byl Vojen Güttler. Žádný ze soudců neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Byť tedy Krajský soud v Hradci Králové v odůvodnění svého měnícího rozhodnutí formálně sledoval dikci ustanovení § 220 o. s. ř. – vyšel ze správně zjištěného skutkového stavu učiněného Okresním soudem v Náchodě, leč nesouhlasil s jeho závěry – porušil svým postupem právě zásady plynoucí zejména z ustanovení § 213 o. s. ř. Rozdílným způsobem totiž hodnotil nalézacím soudem provedené důkazy ( zejména výše zmíněný znalecký posudek znalce PhDr. Karla Noska ), aniž by je opakovaně provedl sám a získal tak přímý a bezprostřední dojem z nich.

Z pohledu práva podústavního, dopadajícího na předmětnou věc, dospěl tedy Ústavní soud k závěru, že napadeným rozhodnutím porušil Krajský soud v Hradci Králové zejména ustanovení § 213 a § 220 o. s. ř., jelikož změnil rozhodnutí nalézacího soudu na základě odlišného hodnocení důkazů provedených soudem prvního stupně, aniž by je byl sám opakoval.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedkyně senátu Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatele L. Š., zastoupeného Mgr. Zbyňkem Čermákem, advokátem, Advokátní kanceláře - Čermák, Kolínová, Rožnovský, v. o. s., se sídlem Pardubická 298, Hradec Králové, proti rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 19. 10. 2010, č. j. 20 Co 350/2010-195, za účasti Krajského soudu v Hradci Králové jako účastníka řízení a nezl. N. Š. jako vedlejší účastnice řízení, zastoupené Městským úřadem v Broumově ( odbor sociálních věcí a zdravotnictví, oddělení sociálně-právní ochrany dětí ), se sídlem Třída Masarykova 239, Broumov ( dále jen "opatrovník" ), a za účasti J. G., matky N. Š., jako druhé vedlejší účastnice, zastoupené JUDr. Šárkou Sedláčkovou, advokátkou se sídlem v Broumově, ul. Generála Svobody 17, takto :

Rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 19. 10. 2010, č. j. 20 Co 350/2010-195, se zrušuje.

Odůvodnění :

I.

Dne 30. 12. 2010 byla Ústavnímu soudu doručena ústavní stížnost splňující základní formální náležitosti podle zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ). Stěžovatel petit ústavní stížnosti formuluje následujícím způsobem : "( … ) Ústavnímu soudu proto navrhuje, aby vydal tento n á l e z : […] pravomocný rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 19.10.2010 pod č.j. 20 Co 350/2010 ve spojení s rozsudkem Okresního soudu v Náchodě ze dne 10.5.2010 pod č.j. 0 Nc 415/2009-164 se zrušuje." Z obsahu ústavní stížnosti, jakož i z rozhodnutí k ní přiložených, lze však - podle Ústavního soudu - dovodit, že stěžovatel žádá zrušení pouze v záhlaví citovaného rozhodnutí odvolacího soudu; to proto, že právě rozhodnutí i řízení před odvolacím soudem stěžovatel argumentačně napadá, poněvadž rozhodnutím krajského soudu byla dcera stěžovatele svěřena do výchovy matky, byť ji předtím nalézací soud svěřil do výchovy stěžovatele.

Ústavní stížnost stěžovatel odůvodňuje následujícím způsobem :

Pravomocným rozsudkem Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 19. 10. 2010, sp. zn. 20 Co 350/2010, bylo rozhodnuto tak, že rozsudek Okresního soudu v Náchodě ze dne 10. 5. 2010, č.j. 0 Nc 415/2009-164, se mění tak, že nezl. N. Š. ( dále také "nezletilá" ) se svěřuje do výchovy matky a otec ( stěžovatel ) je povinen platit na výživu nezl. částku 3.500,- Kč měsíčně.

Stěžovatel se domnívá, že tímto rozsudkem krajského soudu byla porušena jeho základní subjektivní práva zakotvená zejména v článku 32 odst. 1, v článku 36 odst. 1, v článku 37 odst. 3, v článku 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a dále v článku 6 a v článku 7 Evropské úmluvy o výkonu práv dětí, dále pak v článku 3 odst. 1 a odst. 2, v článku 6 odst. 2, v článku 9 odst. 1 a odst. 2, v článku 12 odst. 1 a odst. 2, v článku 18 odst. 1, v článku 27 Úmluvy o právech dítěte. Citovaná ustanovení - podle stěžovatele - svojí povahou spadají do právního institutu práva na spravedlivý proces. Stěžovatel konkrétně spatřuje porušení citovaných základních práv v řízení o odvolání proti citovanému rozsudku Okresního soudu v Náchodě. Je si vědom toho, že v rámci odvolacího řízení může být rozhodnutí odvolacího soudu zcela opačné oproti rozhodnutí soudu prvního stupně; stěžovatel má však zato, že v odvolacím řízení je nezbytné, aby se odvolací soud vypořádal nejen se všemi odvolacími námitkami, ale i s námitkami vznesenými stěžovatelem k odvolání matky a k odvolání opatrovníka nezletilé, a to s přihlédnutím ke všem provedeným důkazům v rámci prvoinstančního řízení. Z napadeného rozsudku krajského soudu vyplývá, že odvolací soud na podkladě provedeného odvolacího řízení dospěl ke zcela odlišným právním závěrům než soud prvního stupně, které jej vedly ke změně rozsudku prvostupňového soudu. Podle výrokové části napadeného odvolacího rozhodnutí, včetně jeho odůvodnění, je podle stěžovatele zřejmé, že se odvolací soud zjevně odchýlil od hodnocení provedených důkazů prvoinstančním soudem, neboť současně nově hodnotil vypracovaný znalecký posudek ( a další poznatky ze spisu ), aniž by však v rámci odvolacího řízení tyto důkazy opakovaně provedl ( tedy, aby mimo jiné opětovně znalce vyslechl ); stěžovatel se tak nemohl k těmto provedeným důkazům v rámci odvolacího řízení vyjádřit. Za tohoto stavu byl zkrácen na svých základních právech, neboť mu odvolací soud odňal reálnou možnost jednat před soudem, spočívající v jeho oprávnění argumentovat v rámci odvolacího řízení. Porušení základních práv lze prý rovněž dovodit z obsahu protokolu o jednání před odvolacím soudem ze dne 19. 10. 2010. Z něhož totiž podle stěžovatele vyplývá, že odvolací soud v řízení o odvolání pouze podal zprávu o předchozím řízení, nato právní zástupkyně matky přednesla odvolání, opatrovník přednesl odvolání a právní zástupkyně stěžovatele odkázala na písemné vyjádření stěžovatele; odvolací soud však "nepřednesl" důkazy, které v rámci odvolacího řízení chtěl nově hodnotit. Krajský soud tím - ve svém důsledku - porušil podle stěžovatele zásadu přímosti, podle které dokazování provádí soud, jenž rozhoduje ve věci, a to při jednání, ke kterému předvolá účastníky řízení. Stěžovatel s ohledem na průběh odvolacího řízení nemohl podle svého tvrzení důvodně předpokládat, že odvolací soud v rámci odvolacího řízení změní argumentaci k jednotlivým důkazům, oproti argumentaci soudu prvoinstančního.

Stěžovatel spatřuje porušení svých shora citovaných základních práv i v tom, že ač byl v souladu se svými zákonnými právy řádně seznámen s odvoláním matky i opatrovníka a na tomto podkladu předložil své vyjádření k těmto odvoláním, jeho vyjádření k odvolání opatrovníka odvolací soud ve svém rozhodnutí nejenže argumentačně nezohlednil, ale toto vyjádření není dokonce ani založeno ve spise.

Stěžovatel dodal, že se odvolací soud v odůvodnění svého rozhodnutí nevypořádal ani s možností v minulosti evidentně fungující střídavé péče. Odvolací soud ostatně - podle stěžovatele - vůbec nedostál povinnosti řádného a transparentního odůvodnění svého rozsudku; nezabýval se totiž ( mimo jiné ) zájmem nezletilého dítěte a akcentoval zažitou praxi, pokud jde svěřování nezletilých dětí do výchovy matce.

V závěru ústavní stížnosti stěžovatel prohlašuje, že ve smyslu § 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu souhlasí s upuštěním od ústního jednání.

II.

Ústavní soud si vyžádal spis Okresního soudu v Náchodě evidovaný pod sp. zn. 0 Nc 415/2009. Zjistil, že jmenovaný soud vydal 10. 5. 2010 rozsudek č. j. 0 Nc 415/2009-164, kterým rozhodl takto : "I. Nezletilá N. Š. se svěřuje do výchovy otce. […] II. Matce se výživné pro nezletilou N. Š. neurčuje s účinností od právní moci tohoto rozsudku. […] III. Řízení o úpravu styku otce s nezletilou N. Š. se zastavuje. […] IV. České republice se nepřiznává právo na náhradu nákladů tohoto řízení. […] V. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů tohoto řízení."

Okresní soud zejména uvedl, že oba rodiče mají předpoklady pro výchovu své dcery, leč nejsou schopni se dohodnout. Za této situace musel soud posuzovat, který z rodičů má lepší předpoklady pro výchovu nezletilé. Vycházel přitom zejména ze znaleckého posudku a z výslechu znalce PhDr. K. N. Měl za prokázané, že oba rodiče jsou schopni dceru vychovávat, ale mají značně rozdílné představy o způsobu výchovného vedení nezletilé. Matka zastává tzv. tradiční způsob výchovy, kdy vyžaduje kázeň a podřízení dítěte. Stěžovatel je oproti matce ve výchově značně liberální a má tvořivější přístup k výchově. Z hlediska vzdálenější perspektivy a možností nezletilé se podle znalce jeví jako vhodnější výchovný přístup stěžovatele ( srov. číslo listu 119 ). Nezletilá navíc sama v současné době jednoznačně preferuje prostředí u stěžovatele ( srov. číslo listu 117 ). V řízení bylo podle nalézacího soudu dále prokázáno, že střídavá výchova, která se nyní realizuje, nevyhovuje ani rodičům ani nezletilé. Rodiče nejsou schopni spolu komunikovat, jejich bydliště jsou od sebe značně vzdálená a nezletilá musí například navštěvovat dvě mateřské školy, takže i adaptační nároky na časté změny v životě nezletilou enormně zatěžují; vyústily u ní dokonce až do neurotických obtíží. Prvostupňový soud proto nezletilou svěřil do výchovy stěžovatele. Přihlédl i k tomu, že stěžovatel slíbil, že matce nebude bránit ve styku s nezletilou a umožní jí široký styk s dcerou.

Proti tomuto rozsudku podala odvolání matka i opatrovník nezletilé - Městský úřad v Broumově. Matka ( srov. číslo listu 169 - 172 ) kritizovala zjednodušující pohled prvostupňového soudu na předmětnou záležitost. Připomněla, že i znalec hodnotí výchovné působení stěžovatele na nezl. jako nadměrně tolerantní. To je podle matky hlavní důvod toho, že nezletilá projevuje větší chuť žít v prostředí stěžovatele. Riziko pro ni vidí i v tom, že by byly u stěžovatele vychovávány děti tří různých otců a dvou různých matek, přičemž osobnost partnerky stěžovatele ( nyní manželky ) nebyla znalcem hodnocena zcela kladně. Matka se rovněž pozastavila nad finančním hospodařením stěžovatele, které je podle ní nezodpovědné, neboť týž je finančně závislý na svých rodičích.

Opatrovník nezletilé ve svém odvolání ( srov. číslo listu 174 - 175 ) zejména zdůraznil, že matka je pro nezl. větší autoritou; pokud nezletilá preferuje prostředí otce, je tomu tak právě proto, že u něho není v ničem vázána. Určitou neznámou je také výchovné působení manželky otce nezletilé. Opatrovník navrhl svěření nezletilé do výchovy matky, a to i s ohledem na to, že stěžovatel doposud neprokázal schopnost dceru finančně zabezpečit.

Ve spise je založen přípis okresního soudu ( srov. číslo listu 180 ), na kterém je uvedeno, že okresní soud zasílá odvolacímu soudu vyjádření stěžovatele "k odvolání, které podala matka a opatrovník". Ve spise ( srov. číslo 180/1 - 180/6 ) je dále založený přípis stěžovatele nazvaný jako vyjádření otce k odvolání matky. Tam stěžovatel mimo jiné navrhl potvrzení prvostupňového rozsudku. ( Nezletilá jednoznačně preferuje prostředí u něho. ) Stěžovatel dodal, že se svou družkou uzavřel manželství, nezl. by tedy žila v úplné rodině s nevlastními sourozenci. Poukázal také na své podnikatelské aktivity s tím, že je schopen dítě bez problémů materiálně zajistit.

Ze spisu je dále patrné ( srov. číslo listu 191 - 193 ), že v rámci jednání před odvolacím soudem tento soud rekapituloval dosavadní průběh řízení. Zástupkyně matky přednesla odvolání, dále navrhla změnu prvostupňového rozhodnutí v tom, že nezletilá by měla být svěřena do výchovy matky, eventuálně by matka souhlasila se střídavou výchovou. Zástupkyně otce v rámci jednání před odvolacím soudem odkázala na vyjádření stěžovatele k odvolání a na jeho vyjádření během řízení; otec je podle ní ekonomicky nezávislý a jeho výchovné prostředí podporuje i znalec; prvostupňové rozhodnutí tedy mělo být podle jejího názoru potvrzeno. Při jednání před odvolacím soudem stěžovatel ( otec ) k dotazu soudu rovněž uvedl, že jeho příjmy jsou asi kolem 20.000,- Kč. Opatrovník při jednání v souladu se svým odvoláním navrhl změnu prvostupňového rozhodnutí s tím, že by podle jeho názoru přicházela v úvahu i střídavá výchova.

Krajský soud v Hradci Králové pak rozhodl napadeným rozsudkem ze dne 19. 10. 2010, č. j. 20 Co 350/2010-195, tak, že změnil rozsudek okresního soudu takto : "I. ( … ) a ) Nezletilá N. Š. se svěřuje do výchovy matky. […] b ) Otec je povinen platit na výživu nezletilé částku 3.500,- Kč měsíčně vždy do 5. dne v měsíci a k rukám matky nezletilé, a to počínaje dnem právní moci tohoto rozsudku. […] II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před okresním ani před krajským soudem. […] III. Otec je povinen nahradit České republice náklady řízení v částce 12.870,- Kč do tří dnů od právní moci rozsudku a na účet Okresního soudu v Náchodě. […] IV. Otec je povinen nahradit matce nezletilé náklady řízení za zmařené jednání dne 21.9.2010 v částce 2.382,- Kč splatné do tří dnů od právní moci rozsudku k rukám advokátky matky."

V odůvodnění mj. uvedl : "( … ) Znalci PhDr. K. N. se jeví být z hlediska vzdálenější budoucnosti, perspektivy a možností nezletilé vhodnější výchovný přístup otce a okresní soud tento jeho závěr v podstatě bez dalšího převzal jako základ svého rozhodnutí. V tom krajský soud spatřuje skutečně onen zjednodušený pohled okresního soudu na věc, který mu matka vytýká v odvolání. Z obsahu spisu totiž dále plynou další poznatky a skutečnosti, ke kterým je nutno přihlédnout a které mají na řešení otázky, komu z rodičů nezletilou svěřit do výchovy, významný vliv. Sám znalec hodnotí otcovu výchovu za místy â€šnadměrně? liberální, bez výraznějších mantinelů chování, navíc při této výchově je otec trochu â€šidealistický? a jeho tolerantnost â€špřehlíží některé aspekty reálného života?. Tyto odborné poznatky vyplývají ze znaleckého posudku a pokud znalec k těmto údajům připojil svůj subjektivní názor, že lepším vychovatelem nezletilé se mu za této situace jeví otec, pak se vyjadřoval k otázce, která přísluší vyřešit jedině soudu. A tento nikoliv již odborný, ale více právní závěr okresní soud bez dalšího přijal za své rozhodnutí. Ze skutkových závěrů znalce tedy plyne, že ve výchovném působení obou rodičů jsou určitá negativa. Za této situace má krajský soud za to, že vzhledem k dalším zjištěním je přece jenom více v zájmu nezletilé, bude-li svěřena do výchovy matky. Na její straně je totiž méně rizikových faktorů a méně â€šneznámých? - matka, na rozdíl od otce, již plně prokázala svou schopnost o nezletilou celodenně a pravidelně pečovat ( … ). Při svěření nezletilé matce bude jistota, že o nezletilou bude skutečně pečovat plně rodič a nebude ve hře ona výše zmíněná â€šneznámá?, což je role a význam nyní již manželky otce, která navíc s otcem nezletilé očekává narození dítěte ( … ), což by bylo již - případně i s nezletilou N. - čtvrté dítě v domácnosti, takže na výchově N. by se nepochybně manželka otce podílela výraznou měrou. Přitom soužití otce a jeho dříve družky a nyní manželky netrvá nijak dlouho ( … )."

III.

K ústavní stížnosti se vyjádřil Okresní soud v Náchodě tak, že zcela odkázal na svoje rozhodnutí. Souhlasil s upuštěním od ústního jednání ve smyslu § 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu.

Krajský soud s upuštěním od ústního jednání rovněž souhlasil. Plně odkázal na své rozhodnutí. Krajský soud prý ve svém rozhodnutí akcentoval jiné skutečnosti než prvostupňový soud, ovšem stále šlo o skutečnosti, které byly všem účastníkům řízení známy a stěžovatel se k nim vyjadřoval.

Matka nezletilé jako vedlejší účastnice k ústavní stížnosti v podstatě uvedla, že stěžovateli byla v průběhu řízení, ať již před soudem prvního stupně nebo před odvolacím soudem, plně zachována jeho procesní práva, a tato práva též stěžovatel v řízení plně vykonával; nebyl tedy žádným ze soudů na svých právech zkrácen. Pokud nyní podal stěžovatel ústavní stížnost, činí tak podle názoru vedlejší účastnice proto, že nesouhlasí s výrokem rozhodnutí odvolacího soudu, nikoliv z důvodu, že by byl v průběhu řízení před odvolacím soudem na svých právech zkrácen. Rozhodnutí odvolacího soudu reflektuje podle názoru vedlejší účastnice zejména zájmy nezletilého dítěte. V závěru svého vyjádření vedlejší účastnice uvedla, že souhlasí s upuštěním od ústního jednání podle § 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu.

Opatrovník se k ústavní stížnosti ani k vyjádření Krajského soudu v Hradci Králové nevyjádřil.

Vzhledem k obsahu vyjádření účastníka řízení, resp. vedlejší účastnice řízení, i s ohledem na výsledek řízení o ústavní stížnosti, nezasílal Ústavní soud stěžovateli tato vyjádření k event. replice.

Ústavní soud dospěl k závěru, že od ústního jednání nelze očekávat další objasnění věci, a proto od něho se souhlasem účastníků řízení upustil ( § 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu ).

IV.

Ústavní stížnost je důvodná.

Hodnocení ústavnosti zásahu orgánu veřejné moci do základních práv či svobod se skládá z několika komponentů [srov. např. sp. zn. III. ÚS 224/98 - viz Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu ( dále jen "Sbírka rozhodnutí" ), svazek 15, nález č. 98 - a další]. Prvním je posouzení ústavnosti aplikovaného ustanovení právního předpisu ( což vyplývá z § 68 odst. 2 zákona č. 182/1993 Sb., ve znění pozdějších předpisů ). Dalšími komponenty jsou hodnocení dodržení ústavních procesních práv a konečně posouzení ústavně konformní interpretace a aplikace hmotného práva.

Z pohledu podústavního práva relevantního v rozsahu ústavněprávního posouzení na předmětnou věc dopadají zejména ustanovení § 213 a § 220 o. s. ř.

V předmětné věci Ústavní soud neshledal důvod k posuzování ústavnosti aplikovaného procesního práva.

Ustanovení § 213 o. s. ř. se týká dokazování v odvolacím řízení a upravuje oprávnění odvolacích soudů přezkoumávat skutková zjištění nalézacího soudu; zakotvuje apelační povahu odvolací instance. Podle § 213 odst. 2 o. s. ř., v platném znění, pak platí, že odvolací soud může zopakovat dokazování, na základě kterého soud prvního stupně zjistil skutkový stav věci; dosud provedené důkazy zopakuje vždy, má-li za to, že je z nich možné dospět k jinému skutkovému zjištění, než které učinil soud prvního stupně.

Ustanovení § 220 odst. 1 o. s. ř. praví, že odvolací soud změní rozsudek nebo usnesení, jímž bylo rozhodnuto ve věci samé, jestliže nejsou splněny podmínky pro jejich potvrzení ( § 219 ) nebo zrušení ( § 219a ) a jestliže a ) soud prvního stupně rozhodl nesprávně, ačkoliv správně zjistil skutkový stav; b ) po doplnění nebo zopakování dokazování je skutkový stav věci zjištěn tak, že je možné o věci rozhodnout.

Skutková zjištění ( zjištění skutkového stavu ) jsou v občanském soudním řízení výsledkem provádění důkazů ( § 122 o. s. ř. ) a jejich hodnocení ( § 132 o. s. ř. ). Z uvedeného plyne a contrario závěr, že skutková zjištění může činit toliko ten soud, který důkaz provedl ( s výjimkou podle § 122 odst. 2 o. s. ř. ). Dodržení zásady přímosti je tudíž jedním z pojmových znaků důkazního řízení. Jak ustálená judikatura ( srov. například již Sbírku soudních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu, svazek 9, ročník 1968, strana 527 - R 92/68 ), tak i doktrína ( viz kupř. Drápal, L. - Bureš, J. a kol. Občanský soudní řád : komentář Díl II. 1. vyd. Praha : C.H. Beck, 2009, s. 1714 a násl. ) pak z uvedených ustanovení občanského soudního řádu ( ve spojení s důsledky plynoucími ze zásady ústnosti a přímosti v občanském soudním řízení ) interpretují ustanovení § 213 o. s. ř. v tom smyslu, že je zásadně nepřípustné, aby odvolací soud, jestliže se chce odchýlit od hodnocení důkazů soudem prvního stupně, tyto důkazy hodnotil jinak, aniž by je sám opakoval. Ostatně, právě uvedený závěr akcentovala rovněž novela provedená zákonem číslo 59/2005 Sb., kterou byl změněn občanský soudní řád konkrétně pak i jeho § 213 ( srov. k tomu důvodová zpráva k zákonu číslo 59/2005 Sb., sněmovní tisk č. 643/0, 4. volební období Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky, 2002 - 2006 důvodová zpráva - Obecná část. )

Byť tedy Krajský soud v Hradci Králové v odůvodnění svého měnícího rozhodnutí formálně sledoval dikci ustanovení § 220 o. s. ř. - vyšel ze správně zjištěného skutkového stavu učiněného Okresním soudem v Náchodě, leč nesouhlasil s jeho závěry - porušil svým postupem právě zásady plynoucí zejména z ustanovení § 213 o. s. ř. Rozdílným způsobem totiž hodnotil nalézacím soudem provedené důkazy ( zejména výše zmíněný znalecký posudek znalce PhDr. K. N. ), aniž by je opakovaně provedl sám a získal tak přímý a bezprostřední dojem z nich.

Z pohledu práva podústavního, dopadajícího na předmětnou věc, dospěl tedy Ústavní soud k závěru, že napadeným rozhodnutím porušil Krajský soud v Hradci Králové zejména ustanovení § 213 a § 220 o. s. ř., jelikož změnil rozhodnutí nalézacího soudu na základě odlišného hodnocení důkazů provedených soudem prvního stupně, aniž by je byl sám opakoval.

Z pohledu ústavněprávního je pak nutno stanovit podmínky, jejichž splněním může nesprávná aplikace jednoduchého práva obecnými soudy založit porušení základních práv i svobod konkrétního stěžovatele.

Ústavní soud v dosavadní judikatuře zahrnul obdobné porušení jednoduchého práva pod rámec, jenž je z pohledu ústavněprávního chráněn čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen "Úmluva" ). Již v nálezu sp. zn. IV. ÚS 275/98 ( Sbírka rozhodnutí, svazek 18, nález č. 79 ) konstatoval následující : "[Podle] ustanovení § 213 o.s.ř. a zavedené judikatury soudů není odvolací soud vázán skutkovým stavem, jak jej zjistil soud prvního stupně, pokud se však míní odchýlit od skutkových zjištění učiněných soudem prvního stupně na základě svědeckého důkazu před soudem prvního stupně provedeného, je nutno, aby důkazy svědecké sám opakoval a zjednal si tak rovnocenný podklad pro případné odlišné zhodnocení svědeckého důkazu. Jestliže odvolací soud z tohoto zákonného postupu vykročil, když výpověď svědka K. sám neprovedl, pak při hodnocení důkazů zatížil své rozhodnutí a řízení mu předcházející vážnou vadou a současně jednal v rozporu s principy řádného a spravedlivého procesu chráněnými čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy." Není důvodu, aby Ústavní soud v této konkrétní souzené věci postupoval odlišně, byť jde o důkaz nikoli svědecký, ale o důkaz výslechem znalce, který nebyl proveden.

Důkazní řízení znamená provedení důkazů a jejich hodnocení a ústí ve zjištění skutkového stavu. Hodnocení důkazů bez jejich provedení soudem může založit porušení čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy v důsledku porušení zásady přímosti; dle ní dokazování provádí soud, jenž rozhoduje ve věci, a to při jednání, ke kterému předvolá účastníky řízení; rozhodnutím ve věci je i změna rozhodnutí nalézacího soudu soudem odvolacím v odvolacím řízení. Smyslem a účelem zásady přímosti je objektivita a nezávislost soudního rozhodování, jakož i zabezpečení práva účastníků řízení k provedeným důkazům se vyjádřit.

V posuzované věci - na základě takto vyložených důvodů - dospěl Ústavní soud k závěru, že Krajský soud v Hradci Králové tím, že změnil rozhodnutí nalézacího soudu na základě odlišného hodnocení důkazů provedených soudem prvního stupně, a to aniž by je byl sám opakoval, porušil právo stěžovatele na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy.

Proto Ústavní soud rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 19. 10. 2010, č. j. 20 Co 350/2010-195, zrušil [§ 82 odst. 1 a odst. 3 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb.].

Kasací citovaného rozhodnutí je zároveň otevřen prostor i k tomu, aby krajský soud mohl zvážit námitku stěžovatele týkající se údajně chybějícího vyjádření stěžovatele k odvolání opatrovníka, případně další námitky; těm se Ústavní soud v tomto nálezu již hlouběji nevěnuje, neboť na samotném zrušení posuzovaného rozhodnutí by jejich posouzení již nemohlo nic změnit.

Ústavní soud dodává, že tímto svým rozhodnutím nikterak nepředjímá rozhodnutí krajského soudu ve věci samé.

Poučení : Proti rozhodnutí Ústavního soudu se nelze odvolat.

V Brně dne 3. srpna 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

odvolací soud

soudem prvního stupně

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Krajského soudu v Hradci Králové

č.j. 20 Co 350/2010-195

krajského soudu

okresního soudu

odvolací soud

soud prvního stupně

odvolací soud

odvolací soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

občanským soudním řádem

§ 213 o.s.ř.

odvolací soud

krajský soud

§ 220 o.s.ř.

okresním soudem

§ 213 o.s.ř.

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. IV. ÚS 275/98

§ 213 o.s.ř.

odvolací soud

soud prvního stupně

soudem prvního stupně

soudem prvního stupně

odvolací soud

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

soudem odvolacím

Ústavní soud

krajský soud

soudem prvního stupně

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

Krajský soud

§ 220 o. s. ř.

Okresním soudem

§ 213 o. s. ř.

Ústavní soud

Krajský soud

§ 213 a § 220 o. s. ř.

soudem prvního stupně

Ústavní soud

Krajského soudu v Hradci Králové

č. j. 20 Co 350/2010-195

Krajského soudu v Hradci Králové

Městským úřadem v Broumově

Krajského soudu v Hradci Králové

č. j. 20 Co 350/2010-195

Ústavnímu soudu

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

Ústavnímu soudu

Krajského soudu v Hradci Králové

č.j. 20 Co 350/2010

Okresního soudu v Náchodě

č.j. 0 Nc 415/2009-164

Ústavního soudu

odvolacího soudu

odvolacím soudem

krajského soudu

Krajského soudu v Hradci Králové

sp. zn. 20 Co 350/2010

Okresního soudu v Náchodě

č.j. 0 Nc 415/2009-164

krajského soudu

Okresního soudu v Náchodě

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

odvolací soud

krajského soudu

odvolací soud

soud prvního stupně

odvolací soud

odvolací soud

odvolacím soudem

odvolací soud

odvolací soud

Krajský soud

odvolací soud

odvolací soud

odvolací soud

Odvolací soud

§ 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Náchodě

sp. zn. 0 Nc 415/2009

č. j. 0 Nc 415/2009-164

okresního soudu

okresní soud

odvolacímu soudu

odvolacím soudem

odvolacím soudem

odvolacím soudem

Krajský soud v Hradci Králové

č. j. 20 Co 350/2010-195

okresního soudu

krajským soudem

Okresního soudu v Náchodě

okresní soud

krajský soud

okresního soudu

okresní soud

krajský soud

Okresní soud v Náchodě

§ 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

Krajský soud

soudem prvního stupně

odvolacím soudem

odvolacího soudu

odvolacím soudem

odvolacího soudu

§ 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

Krajského soudu v Hradci Králové

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

sp. zn. III. ÚS 224/98

Ústavního soudu

§ 68 odst. 2 zákona č. 182/1993 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 213 a § 220 o. s. ř.

Ústavní soud

§ 213 o. s. ř.

§ 213 odst. 2 o. s. ř.

odvolací soud

soud prvního stupně

soud prvního stupně

§ 220 odst. 1 o. s. ř.

odvolací soud

§ 219

§ 219a

soud prvního stupně

§ 122 o. s. ř.

§ 132 o. s. ř.

§ 122 odst. 2 o. s. ř.

Nejvyššího soudu

občanského soudního řádu

§ 213 o. s. ř.

odvolací soud

soudem prvního stupně

59/2005 Sb.

občanský soudní řád

§ 213

číslo 59/2005 Sb.

Krajský soud v Hradci Králové

§ 220 o. s. ř.

Okresním soudem v Náchodě

§ 213 o. s. ř.

Ústavní soud

Krajský soud

§ 213 a § 220 o. s. ř.

soudem prvního stupně

Ústavní soud

sp. zn. IV. ÚS 275/98

§ 213 o.s.ř.

odvolací soud

soud prvního stupně

soudem prvního stupně

soudem prvního stupně

odvolací soud

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

Ústavní soud

soudem odvolacím

Ústavní soud

Krajský soud

soudem prvního stupně

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

Ústavní soud

Krajského soudu v Hradci Králové

č. j. 20 Co 350/2010-195

krajský soud

Ústavní soud

Ústavní soud

krajského soudu

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Ústavní soud již dříve zaujal stanovisko, od kterého se nemíní odchýlit, že každý, kdo je účastníkem řízení před soudy, má právo se ve své věci takového řízení ( jednání před soudy ) osobně účastnit bez ohledu na to, zda by jeho přítomnost měla vliv na vynesení rozhodnutí. Jestliže soud přítomnost účastníkům řízení neumožní - jak se stalo i v souzeném případě - lze v jeho postupu spatřovat porušení ústavního práva účastníka daného čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod. V nálezu sp. zn. II. ÚS 145/02 ze dne 17. 7. 2002 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 27, nález č. 95, s. 99 ) Ústavní soud uvedl, že podle čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod, má každý právo na to, aby věc byla projednána v jeho přítomnosti. Má-li být výše uvedené základní právo realizováno, musí být účastníkovi umožněno, aby se jednání mohl zúčastnit, takže účastník musí být o jeho konání soudem vyrozuměn. Předvolání k ústnímu jednání je proto třeba doručit nejen právnímu zástupci účastníka, ale i přímo účastníkovi řízení. K ústnímu jednání tedy musí být účastník řízení soudem samostatně obeslán. To platí tím spíše v souzené věci, neboť při jednání před odvolacím soudem byly prováděny některé důkazy, k nimž se stěžovatel, který nebyl předvolán, vyjádřit nemohl.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález

Ústavního soudu - I. senátu složeného z předsedy senátu JUDr. Vojena Güttlera a soudců JUDr. Františka Duchoně a JUDr. Ivany Janů - ze dne 19. října 2004 sp. zn. I. ÚS 18/04 ve věci ústavní stížnosti M. Z. proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě z 15. 7. 2003 sp. zn. 13 Co 459/2003 a rozsudku Okresního soudu v Ostravě z 9. 10. 2002 sp. zn. O P 304/99 ve spojení s doplňujícím usnesením Okresního soudu v Ostravě z 26. 11. 2002 sp. zn. O P 304/99, jimiž byla stěžovatelova neletilá dcera svěřena do výchovy matky a stěžovateli byla stanovena povinnost přispívat na výživu dcery.

I. Rozsudek Krajského soudu v Ostravě č. j. 13 Co 459/2003-226 ze dne 15. 7. 2003 se ruší.

II. Návrh na zrušení rozsudku Okresního soudu v Ostravě č. j. O P 304/99-168 ze dne 9. 10. 2002 ve spojení s doplňujícím usnesením Okresního soudu v Ostravě č. j. O P 304/99-175 ze dne 26. 11. 2002 se zamítá.

Odůvodnění

I.

Včas podanou ústavní stížností stěžovatel brojí proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě č. j. 13 Co 459/2003-226 ze dne 15. 7. 2003, jímž byl změněn s výjimkou výroků o výchově nezletilé dcery rozsudek Okresního soudu v Ostravě č. j. O P 304/99-168 ze dne 9. 10. 2002 ve spojení s doplňujícím usnesením Okresního soudu v Ostravě č. j. O P 304/99-175 ze dne 26. 11. 2002. Podle názoru stěžovatele bylo napadenými rozhodnutími porušeno jeho právo na soudní ochranu podle čl. 36 odst. 1 a čl. 38 odst. 2, jakož i právo na zachování lidské důstojnosti podle čl. 10 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ).

Porušení uvedeného základního práva spatřuje stěžovatel v následujících skutečnostech :

Stěžovatel tvrdí, že napadeným rozsudkem Krajského soudu v Ostravě bylo zasaženo do jeho práva na soudní ochranu, aby jeho věc byla projednána veřejně, bez zbytečných průtahů a v jeho přítomnosti tak, aby se mohl vyjádřit ke všem prováděným důkazům a aby byla zachována jeho lidská důstojnost. Konkrétní porušení práva na soudní ochranu spatřuje v tom, že k jednání Krajského soudu v Ostravě dne 15. 7. 2003 nedostal předvolání. O jednání byl informován svou právní zástupkyní, avšak zaměstnavatel jej bez předvolání soudu k jednání neuvolnil. Vzhledem k tomu, že od vyhlášení rozsudku okresního soudu uběhla doba delší než tři čtvrtě roku, krajský soud zamítl návrh, aby byl stěžovatel ve věci vyslechnut. V tomto postupu spatřuje porušení svého základního práva vyjádřit se ke všem prováděným důkazům podle čl. 38 odst. 2 Listiny.

Dále stěžovatel spatřuje porušení svého základního práva v tom, že krajský soud změnil rozsudek soudu prvního stupně v určení výše výživného, přičemž nedostatečně vzal v úvahu životní úroveň, výdělkové a majetkové poměry obou rodičů. Stanovil stěžovateli povinnost platit výživné i za dobu, kdy byl osobou sociálně potřebnou a jeho příjem byl vyrovnáván dávkami sociální potřebnosti. Nesprávným posouzením životní situace stěžovatele krajským soudem tak bylo porušeno jeho právo na lidskou důstojnost podle čl. 10 odst. 1 Listiny.

Stěžovatel proto navrhl, aby Ústavní soud svým nálezem obě napadená rozhodnutí zrušil.

II.

K výzvě Ústavního soudu podal Okresní soud v Ostravě jako účastník řízení vyjádření, v němž uvedl, že krajský soud vycházel z dostatečných skutkových zjištění soudu prvního stupně doplněných soudem odvolacím a že v řízení před odvolacím soudem nedošlo k porušení základních práv stěžovatele. Samostatným přípisem pak soud prvního stupně sdělil, že souhlasí s upuštěním od ústního jednání před Ústavním soudem.

Vyjádření k ústavní stížnosti podal i Krajský soud v Ostravě, který v plném rozsahu odkázal na odůvodnění napadeného rozhodnutí. Uvedl, že stěžovatel byl řádně a včas předvolán prostřednictvím své právní zástupkyně v souladu s příslušnou instrukcí ministra spravedlnosti s odkazem na ustanovení § 115 občanského soudního řádu. Prohlásil, že po provedení dokazování ve věci rozhodl, neboť doplnění účastnickou výpovědí otce nepovažoval za nutné. Skutkový stav považoval za dostatečně zjištěný z jiných důkazů; stěžovatel byl jako účastník řízení vyslechnut před soudem prvního stupně a přítomná zástupkyně stěžovatele ani doplnění dokazování nenavrhovala. Krajský soud uvedl, že podle jeho názoru nedošlo k zásahu do práv stěžovatele, a proto navrhl, aby ústavní stížnost byla odmítnuta. Současně sdělil, že s upuštěním od ústního jednání souhlasí.

K ústavní stížnosti se rovněž vyjádřilo město Orlová, Městský úřad Orlová, jako usnesením Ústavního soudu č. j. I. ÚS 18/04-26 ze dne 18. 5. 2004 ustanovený opatrovník nezletilé dcery stěžovatele D. Z. Ve svém vyjádření opatrovník sdělil, že souhlasí s vyjádřením Krajského soudu v Ostravě a navrhuje zamítnutí ústavní stížnosti. Současně sdělil, že souhlasí s upuštěním od ústního jednání.

Matka nezletilé dcery, B. Z., se přípisem ze dne 31. 5. 2004 postavení vedlejšího účastníka vzdala.

Stěžovatel se ve stanovené lhůtě - k dotazu, zda souhlasí s upuštěním od ústního jednání - nevyjádřil, a proto ve smyslu poučení obsaženého v tomto dotazu má Ústavní soud za to, že s upuštěním od ústního jednání souhlasí.

III.

K posouzení ústavní stížnosti si Ústavní soud vyžádal spis sp. zn. O P 304/99 vedený u Okresního soudu v Ostravě. Ze spisu zjistil, že vůči stěžovateli byl podán matkou nezletilé D. Z. návrh na úpravu výkonu rodičovské zodpovědnosti pro dobu po rozvodu. Okresní soud v Ostravě rozsudkem pod č. j. O P 304/99, 41 P a Nc 93/99-168 ze dne 9. 10. 2002 rozhodl tak, že se nezletilá dcera Dora svěřuje do výchovy matky. Stěžovateli byla stanovena povinnost přispívat na výživu dcery s účinností od 1. 2. 1999 částkou 1 000 Kč, s účinností od 1. 11. 1999 částkou 1 500 Kč, s účinností od 1. 12. 2000 byl vyživovací povinnosti zproštěn a s účinností od 1. 3. 2002 byl uznán povinným přispívat na výživu nezletilé D. částkou 600 Kč měsíčně. Současně bylo rozhodnuto o nedoplatku na výživném.

K odvolání stěžovatele Krajský soud v Ostravě rozsudkem pod č. j. 13 Co 459/2003-226 ze dne 15. 7. 2003 změnil rozsudek soudu prvního stupně ve výroku o stanovení vyživovací povinnosti tak, že stěžovateli uložil povinnost přispívat na výživu nezletilé dcery s účinností od 1. 2. 1999 částkou 1 000 Kč měsíčně, s účinností od 1. 3. 2001 částkou 100 Kč měsíčně, s účinností od 1. 2. 2002 částkou 600 Kč měsíčně a s účinností od 1. 8. 2003 částkou 800 Kč měsíčně a rozhodl o dlužném výživném.

IV.

Ústavní stížnost je převážně důvodná.

Ústavní soud již mnohokrát ve svých rozhodnutích konstatoval, že není součástí obecné soudní soustavy, a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů. Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení jeho základních práv a svobod chráněných ústavním pořádkem České republiky. Vzhledem k tomu, že se stěžovatel dovolával ochrany svého základního práva na spravedlivý proces, přezkoumal Ústavní soud napadená rozhodnutí i řízení jim předcházející a dospěl k závěru, že podaná ústavní stížnost je částečně opodstatněná.

Stěžovatel v ústavní stížnosti především namítá, že k jednání Krajského soudu v Ostravě dne 15. 7. 2003 nedostal předvolání. O jednání byl informován svou právní zástupkyní, avšak zaměstnavatel jej bez předvolání k jednání neuvolnil. Vzhledem k tomu, že od vyhlášení rozsudku okresního soudu uběhla doba delší než tři čtvrtě roku, krajský soud zamítl návrh, aby byl stěžovatel ve věci vyslechnut. Tímto postupem byl prý stěžovatel zbaven možnosti vyjádřit se k důkazům prováděným před odvolacím soudem, čímž došlo k porušení čl. 38 odst. 2 Listiny.

Ústavní soud z obsahu soudního spisu zjistil, že odvolací soud doručil předvolání k ústnímu jednání formulářem vz. 037a právní zástupkyni stěžovatele JUDr. A. P. dne 25. 6. 2003. Stěžovatel k ústnímu jednání dne 15. 7. 2003 samostatně předvolán nebyl. V protokolu o ústním jednání ze dne 15. 7. 2003 právní zástupkyně stěžovatele uvedla : "Otce jsem o dnešním jednání uvědomovala, nebyl mou osobou zastižen s tím, že je na dovolené.". Dále z protokolu o jednání vyplývá, že právní zástupkyně otce navrhovala jeho účastnický výslech a provedení důkazu zprávou jeho zaměstnavatele; v závěru jednání uvedla, že důkazní návrhy výslechem otce ponechává na zvážení soudu. Z tohoto protokolu ( i z napadeného rozsudku krajského soudu ) je dále zřejmé, že krajský soud provedl doplňující výslech matky a k důkazu četl zprávy, které se týkaly majetkových a výdělkových poměrů otce.

Za tohoto stavu dospěl Ústavní soud k závěru, že námitka stěžovatele je opodstatněná. Podle čl. 38 odst. 2 Listiny každý má právo, aby jeho věc byla projednána veřejně, bez zbytečných průtahů a v jeho přítomnosti a aby se mohl vyjádřit ke všem prováděným důkazům. Ústavní soud zdůrazňuje obecně platný princip, podle něhož případné zásahy do základních práv nebo svobod a tedy i jejich omezení musí být interpretovány restriktivně, a nikoliv extenzivně. Zejména je třeba respektovat zásadu, že při omezení základních práv a svobod musí být šetřeno jejich podstaty a smyslu a že taková omezení nesmějí být zneužívána k jiným účelům, než pro které byla stanovena ( čl. 4 odst. 4 Listiny ).

Ústavní soud již dříve zaujal stanovisko, od kterého se nemíní odchýlit, že každý, kdo je účastníkem řízení před soudy, má právo se ve své věci takového řízení ( jednání před soudy ) osobně účastnit, bez ohledu na to, zda by jeho přítomnost měla vliv na vynesení rozhodnutí. Jestliže soud přítomnost účastníkům řízení neumožní - jak se stalo i v souzeném případě - lze v jeho postupu spatřovat porušení ústavního práva účastníka, daného čl. 38 odst. 2 Listiny. V nálezu sp. zn. II. ÚS 145/02 ze dne 17. 7. 2002 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 27, nález č. 95, s. 99 ) Ústavní soud uvedl, že podle čl. 38 odst. 2 Listiny, má každý právo na to, aby věc byla projednána v jeho přítomnosti. Má-li být výše uvedené základní právo realizováno, musí být účastníkovi umožněno, aby se jednání mohl zúčastnit, takže účastník musí být o jeho konání soudem vyrozuměn. Předvolání k ústnímu jednání je proto třeba doručit nejen právnímu zástupci účastníka, ale i přímo účastníkovi řízení. K ústnímu jednání tedy musí být účastník řízení soudem samostatně obeslán. To platí tím spíše v souzené věci, neboť při jednání před odvolacím soudem dne 15. 7. 2003 byly prováděny některé důkazy, k nimž se stěžovatel, který nebyl předvolán, vyjádřit nemohl.

Proto Ústavní soud dospěl k závěru, že uvedeným postupem odvolacího soudu bylo porušeno právo stěžovatele na soudní ochranu a na projednání věci za jeho přítomnosti ve smyslu čl. 36 odst. 1 a čl. 38 odst. 2 Listiny.

Dalšími námitkami stěžovatele se již Ústavní soud nezabýval, neboť to - za tohoto procesního stavu - považuje za nadbytečné.

Návrhu stěžovatele na zrušení rozsudku soudu prvního stupně však Ústavní soud nevyhověl. Námitky obsažené v odůvodnění ústavní stížnosti totiž směřují výlučně proti procesnímu postupu soudu odvolacího a proti jeho rozsudku. Bude tedy věcí uvedeného soudu, aby se v režimu obecného soudnictví napadeným rozsudkem okresního soudu znovu zabýval a aby ve věci rozhodl.

Na základě výše uvedených závěrů rozhodl Ústavní soud podle § 82 odst. 3 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, tak, jak je ve výroku uvedeno.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. II. ÚS 145/02

Ústavní soud

odvolacím soudem

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 18/04

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 13 Co 459/2003

Okresního soudu v Ostravě

sp. zn. O P 304/99

Okresního soudu v Ostravě

sp. zn. O P 304/99

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 13 Co 459/2003-226

Okresního soudu v Ostravě

č. j. O P 304/99-168

Okresního soudu v Ostravě

č. j. O P 304/99-175

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 13 Co 459/2003-226

Okresního soudu v Ostravě

č. j. O P 304/99-168

Okresního soudu v Ostravě

č. j. O P 304/99-175

Krajského soudu

Krajského soudu

okresního soudu

krajský soud

čl. 38 odst. 2 Listiny

krajský soud

soudu prvního stupně

krajským soudem

čl. 10 odst. 1 Listiny

Ústavní soud

Ústavního soudu

Okresní soud

krajský soud

soudu prvního stupně

soudem odvolacím

odvolacím soudem

soud prvního stupně

Ústavním soudem

Krajský soud

§ 115 občanského soudního řádu

soudem prvního stupně

Krajský soud

Ústavního soudu

č. j. I. ÚS 18/04-26

Krajského soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. O P 304/99

Okresního soudu v Ostravě

Okresní soud v Ostravě

č. j. O P 304/99, 41 P a Nc 93/99-168

Krajský soud v Ostravě

č. j. 13 Co 459/2003-226

soudu prvního stupně

Ústavní soud

Ústavní soud

Krajského soudu

okresního soudu

krajský soud

odvolacím soudem

čl. 38 odst. 2 Listiny

Ústavní soud

odvolací soud

krajského soudu

krajský soud

Ústavní soud

čl. 38 odst. 2 Listiny

Ústavní soud

čl. 4 odst. 4 Listiny

Ústavní soud

čl. 38 odst. 2 Listiny

sp. zn. II. ÚS 145/02

Ústavní soud

čl. 38 odst. 2 Listiny

odvolacím soudem

Ústavní soud

odvolacího soudu

čl. 36 odst. 1 a čl. 38 odst. 2 Listiny

Ústavní soud

soudu prvního stupně

Ústavní soud

soudu odvolacího

okresního soudu

Ústavní soud


U S N E S E N ÍNejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Ivy Brožové a soudců JUDr. Josefa Rakovského a JUDr. Jana Eliáše, Ph. D., v právní věci žalobce Mgr. F. D., bytem B., M. 260/20, proti žalovanému L. P., bytem B., R. 79/1, o náhradu škody, o žalobě pro zmatečnost podané žalobcem proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 8. 10. 2012, č. j. 44 Co 361/2012-66, takto :

I. K projednání a rozhodnutí věci jsou příslušné v prvním stupni krajské soudy.II. Po právní moci tohoto usnesení bude věc postoupena k dalšímu řízení Krajskému soudu v Brně.

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek podle občanského soudního řádu.
V Brně dne 20. prosince 2012
JUDr. Iva B r o ž o v á
předsedkyně senátu

ÍNejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Brně

č. j. 44 Co 361/2012-66

Krajskému soudu v Brně

občanského soudního řádu


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Cena
Odpovědnost státu za škodu
Zmírnění křivd ( restituce )
Dotčené předpisy : čl. 1 odst. 1 předpisu č. 209/1992Sb.
§ 11 předpisu č. 87/1991Sb.
§ 7 odst. 4 předpisu č. 87/1991Sb.
Kategorie rozhodnutí : C

28 Cdo 2789/2012

ROZSUDEK

Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Ludvíka Davida, CSc., a soudců JUDr. Josefa Rakovského a JUDr. Jana Eliáše, Ph.D., v právní věci žalobců a ) A. P. a b ) V. P., v dovolacím řízení zastoupených Mgr. Petrem Čechurou, advokátem v Plzni, Palackého tř. 1, v řízení před nižšími instancemi zastoupených JUDr. Jaroslavem Bártou, advokátem v Rokycanech, Čechova 951/II, proti žalovaným 1 ) České republice – Ministerstvu financí České republiky, se sídlem v Praze 1, Letenská 15, zastoupené JUDr. Alanem Korbelem, advokátem v Praze 1, Vodičkova 17, a 2 ) městu Rokycany, se sídlem v Rokycanech, Masarykovo nám. 1, o zaplacení částky 1.810.320,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Rokycanech pod sp. zn. 6 C 244/2006, o dovolání žalobců proti rozsudku Krajského soudu v Plzni ze dne 24. 4. 2012, č. j. 56 Co 150/2012-222, takto :

 Rozsudek Krajského soudu v Plzni ze dne 24. 4. 2012, č. j. 56 Co 150/2012-222, jakož i rozsudek Okresního soudu v Rokycanech ze dne 24. 11. 2011, č. j. 6 C 244/2006-201, se v celém rozsahu ruší a věc se vrací soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
O d ů v o d n ě n í :

 Rozsudkem Krajského soudu v Plzni shora označeným byl ve výroku I. ve věci samé potvrzen rozsudek Okresního soudu v Rokycanech ze dne 24. 11. 2011, č. j. 6 C 244/2006-201, kterým byla zamítnuta žaloba, jíž se žalobci po žalovaných domáhali zaplacení částky ve výši 1.810.320,- Kč s příslušenstvím. Odvolacím soudem bylo dále rozhodováno o náhradě nákladů řízení ( viz měnící výrok II., výrok III. ).

 Předmětem řízení byla žaloba o náhradu škody, jež měla být způsobena nesprávným úředním postupem Městského národního výboru Rokycany, který v roce 1986 schválil prodej domu č. p. 368 se souvisejícími pozemky ( st. parc. č. 1235 a parc. č. 981/8 ) v kat. úz. R. do vlastnictví žalobců v rozporu s tehdy platnou právní úpravou. Žalobcům bylo z uvedeného důvodu v roce 2004 v restitučním řízení – vedeném u Okresního soudu v Rokycanech pod sp. zn. 4 C 257/2003 – jakožto osobám povinným pravomocně uloženo vydat dotčené nemovitosti restituentům ve smyslu příslušných ustanovení zákona č. 87/1991 Sb., o mimosoudních rehabilitacích. Materiální újma, kterou žalobci nyní požadují v řízení o náhradu škody, představuje rozdíl jim vrácené kupní ceny, kterou za sporné nemovitosti v roce 1986 uhradili ( 189.680,- Kč ), a obvyklé ceny tohoto majetku, stanovené znaleckým posudkem částkou 2.000.000,- Kč ke dni 23. 12. 2004 ( tj. k datu vydání nemovitostí oprávněným osobám, manželům M. ).

 Nižší instance ve věci shodně uzavřely, že nárok žalobců na náhradu škody není důvodný. Odvolací soud na tento závěr usuzoval pro nedostatek pasivní věcné legitimace na straně žalované ( prodej předmětných nemovitostí uskutečněný v roce 1986 nebyl postupem úředním ve smyslu zákona č. 58/1969 Sb., ani podle zákona č. 82/1998 Sb., nýbrž výkonem vlastnického práva státu, a žalovaný ad 2/ není právním nástupcem státu jako subjektu kupní smlouvy z tohoto roku ).

 Proti rozsudku odvolacího soudu podali žalobci prostřednictvím svého právního zástupce dovolání. Přípustnost dovolání opírali o zásadní právní význam napadeného rozsudku ve věci samé. Namítali, že kvalifikace právního titulu požadovaného plnění byla ponechána na úvaze soudu, který měl věc po právní stránce posoudit a zjistit, zdali a z jakého důvodu žalovaní za škodu odpovídají, a tedy i to, zda je namístě aplikovat zákon speciální či obecnou úpravu. Pasivní legitimaci druhého žalovaného dovozovali žalobci z přechodných ustanovení zákona o obcích č. 367/1990 Sb. Dovolatelé žádali, aby dovolací soud zrušil rozsudek odvolacího soudu – a současně i rozsudek soudu prvního stupně – a věc vrátil první instanci k dalšímu řízení.

 Vyjádření k dovolání nebylo podáno.

 Nejvyšší soud věc projednal podle občanského soudního řádu ve znění před novelou provedenou zákonem č. 404/2012 Sb., účinným od 1. 1. 2013. Zjistil, že žalobci, zastoupení advokátem, podali dovolání v zákonné lhůtě ( § 240 odst. 1, § 241 odst. 1 o. s. ř. ). Žalobci dovozovali přípustnost dovolání z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ), odst. 3 o. s. ř. a dovolací důvod byl uplatněn podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř., tj. pro nesprávné právní posouzení věci.

 Dovolání je přípustné.

 Přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. je dána, jestliže nemůže nastoupit přípustnost podle § 237 odst. 1 písm. a ), b ) o. s. ř. ( změna rozhodnutí soudu prvního stupně odvolacím soudem, vázanost soudu prvního stupně předchozím odlišným právním názorem odvolacího soudu ) a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí ve věci samé má po právní stránce zásadní význam.

 Podle § 237 odst. 3 o. s. ř. má rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé po právní stránce zásadní význam zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak.

 Za otázku zásadního právního významu lze nepochybně považovat takovou otázku, která byla v napadeném rozhodnutí vyřešena v rozporu s ustálenou soudní praxí, a tedy i s hmotným právem. Rozhodnutí odvolacího soudu naznačená kritéria přípustnosti dovolání ve smyslu § 237 odst. 1 písm. c ), odst. 3 o. s. ř. splňuje.

 Dovolání je též důvodné.

 Nejvyšší soud v první řadě konstatuje, že na danou věc není možno aplikovat zákon č. 58/1969 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou rozhodnutím orgánu státu nebo jeho nesprávným úředním postupem ( ani zákon č. 82/1998 Sb. ). Ačkoli byl postup státních orgánů z období před 90. lety i ze současného pohledu protiprávní ( § 4 odst. 2 zákona č. 87/1991 Sb. ), není směrodatné s ním spojovat škodní účinky in favorem osob, jež z něho tehdy měly prospěch; brání tomu také hodnotový předěl režimů. Po demokratickém právním státu v zásadě nelze požadovat, aby reparoval důsledky pochybení minulého režimu – mimo ty speciální případy, k nimž se sám zavázal.

 Přestože žalobci v průběhu řízení chybně argumentovali tvrzením o existenci odpovědnostního vztahu mezi nimi a státem ( a nižší instance také žalobu z tohoto titulu posuzovaly ), je nutno se jejich nárokem dále zabývat z hlediska možného užití jiných právních předpisů. Bylo by porušením zásady tzv. legitimního očekávání, postupoval-li by soud v rozporu se zásadou „ iura novit curia “ a zamítl žalobu pouze s ohledem na uvedení nesprávného právního důvodu požadovaného plnění. Pokud skutková zjištění umožňují uplatněný požadavek podřadit pod správnou hmotněprávní normu, je třeba věc z tohoto hlediska náležitě posoudit a o takovém nároku řádně rozhodnout ( k tomu podrobněji viz nález Ústavního soudu ze dne 29. 12. 2009, sp. zn. I. ÚS 2443/08, publikovaný ve Sbírce nálezů a usnesení ÚS, roč. 2009, sv. 55, č. 259 ). Prezentované závěry jsou podstatnou částí odůvodnění citovaného nálezu Ústavního soudu, kterým bylo zrušeno mj. usnesení Nejvyššího soudu sp. zn. 28 Cdo 966/2008; v této věci byly skutkové okolnosti a právní aspekty velmi blízké těm, jež jsou posuzovány nyní. Dovolací soud se cítí závěry ústavního přezkumu vázán podle čl. 89 odst. 2 Ústavy ČR.

 Z obsahu spisu je patrno, že žalobcům byla po nuceném vydání nemovitostí v restitučním řízení ( § 4 odst. 2 zákona č. 87/1991 Sb. ) státem navrácena kupní cena, kterou za ně v roce 1986 uhradili, tj. 189.680,- Kč. Celková uplatněná částka ale představuje obvyklou ( tržní ) hodnotu nemovitostí v době jejich vydání. Ta byla stanovena znaleckým posudkem ke dni 23. 12. 2004 na 2.000.000,- Kč ( rozdíl tedy činí 1.810.320,- Kč – předmět řízení ).

 Podle ustanovení § 11 zákona č. 87/1991 Sb. platí, že vydá-li nemovitost jiná osoba než stát, vznikne této osobě nárok na vrácení kupní ceny, kterou zaplatila při koupi věci.

 Pro zodpovězení otázky o výši částky, jež by mohla být žalobcům případně uhrazena, není pouhá gramatická interpretace citovaného ustanovení postačující. V tomto směru lze odkázat na právní závěry rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 14. 9. 2011, sp. zn. 28 Cdo 4646/2010, které jsou také níže citovány.

 Z rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 17. 2. 2010, sp. zn. 28 Cdo 2202/2009, se podává, že výklad předmětného zákonného ustanovení nesmí být ve zjevné kontradikci s principy přiměřenosti a pokud možno i spravedlnosti ( v zájmu dosažení konformity vůči lidskoprávním kautelám i vůči civilistické zásadě ochrany vlastnického práva ). Aplikaci zákona, tj. výslovné dikci § 11 zákona č. 87/1991 Sb., je nutné nadřadit interpretaci vycházející z ústavněprávních měřítek, jež jsou dány zejména článkem 1 Dodatkového protokolu č. 1 k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, která má podle čl. 10 Ústavy aplikační přednost před vnitrostátní zákonnou úpravou; v tuzemské rovině je třeba akcentovat čl. 11 Listiny základních práv a svobod, deklarující ochranu vlastnického práva každého vlastníka. Byla-li žalobcům vyplacena pouze kupní cena uhrazená v 80. letech, a nikoli zároveň částka, o kterou se tržní hodnota nemovitostí navýšila k pravomocnému skončení restitučního sporu ( 2004 ), může takový postup vůči žalobcům porušit spravedlivou rovnováhu jednotlivých plnění. Nelze pomíjet, že hodnota peněz se od minulé doby v důsledku ekonomického vývoje výrazně změnila. Peněžní prostředky, které žalobci vynaložili na koupi nemovitostí v roce 1986, by v současnosti k zajištění bytového zázemí a potřeb zjevně nepostačovaly. V této souvislosti je třeba v dalším řízení například osvětlit, jaká je stávající bytová situace žalobců – jinými slovy, zdali u jmenovaných po vydání sporných nemovitostí nedošlo navíc ke zhoršení životních ( rozuměno především bytových ) podmínek.

 Shora řečené teze mají oporu v precedentech Evropského soudu pro lidská práva. V případu Pešková vs. Česká republika ( stížnost č. 22186/03, rozsudek ze dne 26. 11. 2009 ) dovolací soud spatřuje též blízkost k okolnostem nyní projednávané věci. Štrasburský soud se zde ( opětovně ) vyslovil k výši náhrady povinné osobě za odnětí vlastnictví. Dovodil, že náhrada vyplacená stěžovatelce – řídící se kupní cenou z roku 1979 – nebyla v rozumném poměru k ceně zemědělské usedlosti v době jejího odnětí ( 2001 ). Dále uzavřel, že vzhledem k růstu cen nemovitostí od roku 1979, kdy stěžovatelka spornou nemovitost nabyla, do roku 2001, kdy byla tohoto majetku zbavena, neměla jmenovaná možnost požadovat za tuto nemovitost přiměřenou náhradu. Dodal rovněž, že stěžovatelce nebylo možno vytýkat nevyužití všech vnitrostátních prostředků nápravy, neboť zákon č. 229/1991 Sb., o půdě, pro účely poskytnutí náhrady neumožňoval vzít v úvahu cenu nemovitosti v době vydání majetku.

 Také v posuzované věci poskytoval právní řád dovolatelům – kromě požadavku vrácení kupní ceny – pouze možnost uplatnit nárok na zhodnocení předmětných nemovitostí podle ustanovení § 7 odst. 4 zákona o mimosoudních rehabilitacích. Zde užitý pojem ( „zhodnocení “ ) ovšem nezahrnoval rozdíl mezi zaplacenou kupní cenou a tržní ( obvyklou ) cenou vydávaných nemovitostí, jehož se žalobci domáhají v tomto řízení. Účinný prostředek nápravy tedy v platné právní úpravě výslovně obsažen není. Přesto lze však zdůraznit, že v zájmu spravedlivého řešení dané věci není vyloučeno žalobcům přiřknout takovou náhradu, která by v rozumné míře vycházela z hodnoty nemovitostí v době jejich odnětí soudem a byla tak přiměřená dobové ekonomické situaci v naší zemi, jež se v průběhu let markantním způsobem změnila.

 Jak ostatně vyplývá mj. z výše citovaného rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva ve věci P. vs. Česká republika, opačný postup by mohl směřovat k porušení práva na pokojné užívání majetku, zaručeného článkem 1 Dodatkového protokolu č. 1 k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod. Jakýkoli zásah do tohoto práva musí zachovávat spravedlivou rovnováhu mezi požadavky veřejného zájmu a imperativy ochrany základních práv jednotlivce. Ta je ovšem narušena, pokud dotčená osoba byla nucena nést „ nepřiměřené břemeno “ ( srov. rozsudek ESLP ze dne 5. 11. 2002, stížnost č. 36548/97, věc P. a P. proti České republice ). Aby k takové situaci nedošlo, musí existovat rozumný poměr mezi použitými prostředky a cílem, který sleduje opatření zbavující určitou osobu jejího vlastnictví. S tím souvisí i to, že je ( zásadně ) třeba poskytnout vyvlastněnému, který majetek v minulosti nabyl v dobré víře, přiměřenou náhradu, a to v rozumném poměru k tržní hodnotě odnímaného majetku – adekvátní nemusí být vždy plná tržní cena ( pozn. NS : bude-li například zjištěno a prokázáno, že nebyl využit opodstatněný nárok na zhodnocení nemovitostí podle § 7 odst. 4 zákona č. 87/1991 Sb., jenž je zákonem směřován vůči oprávněným osobám, bude při rozhodování o přiměřené restituční náhradě možno toto plnění odečíst od obvyklé ceny dotčeného majetku, určené znalecky k době jeho vydání ).

 Nejvyšší soud konstatuje, že v projednávané věci nelze vyloučit týž závěr. Nechť se tedy nižší instance dále zabývají tím, zda existují důvody pro to, aby bylo žalobcům požadované plnění ( či jeho přiměřená část ) přiznáno. Je však otázkou, nakolik poskytují dosavadní žalobní tvrzení podklad pro takové řešení. Strana žalující, jak patrno z dovolání, přesouvá veškerou procesní odpovědnost na soud, aniž by k výsledkům řízení jakkoli dále přispěla. Navíc je třeba zdůraznit v úvahu přicházející skutečnost, že povinné osoby mohly uplatnit též nárok na zhodnocení vydávaných nemovitostí podle § 7 odst. 4 zákona č. 87/1991 Sb.

 Zbývá dodat, že z hlediska výše prezentovaného právního titulu ( náhrady podle § 11 zákona č. 87/1991 Sb. ) bude pasivně věcně legitimována pouze žalovaná ad 1 ), žalovaný ad 2 ) nikoli.

 Poněvadž se ústavně ne zcela konformního postupu dopustily soudy obou nižších stupňů, Nejvyšší soud z těchto důvodů zrušil v celém rozsahu obě jejich rozhodnutí a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení ( § 243b odst. 2 věta za středníkem, odst. 3 o. s. ř. ).

 V dalším průběhu řízení, v němž se rozhodne též o nákladech dovolacího řízení, je soud prvního stupně vázán právním názorem dovolacího soudu ( § 243d odst. 1 o. s. ř. ).

 Proti tomuto rozsudku není přípustný opravný prostředek podle občanského soudního řádu. V Brně dne 9. ledna 2013

JUDr. Ludvík D a v i d, CSc., v. r.
předseda senátu

čl. 1 odst. 1 předpisu č. 209/1992Sb.

§ 11 předpisu č. 87/1991Sb.

§ 7 odst. 4 předpisu č. 87/1991Sb.

28 Cdo 2789/2012

Nejvyšší soud

Okresního soudu v Rokycanech

sp. zn. 6 C 244/2006

Krajského soudu v Plzni

č. j. 56 Co 150/2012-222

Krajského soudu v Plzni

č. j. 56 Co 150/2012-222

Okresního soudu v Rokycanech

č. j. 6 C 244/2006-201

soudu prvního stupně

Krajského soudu v Plzni

Okresního soudu v Rokycanech

č. j. 6 C 244/2006-201

Odvolacím soudem

Okresního soudu v Rokycanech

sp. zn. 4 C 257/2003

č. 87/1991 Sb.

Odvolací soud

č. 58/1969 Sb.

č. 82/1998 Sb.

odvolacího soudu

č. 367/1990 Sb.

dovolací soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

č. 404/2012 Sb.

účinným od 1. 1. 2013

§ 240 odst. 1, § 241 odst. 1 o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. a ), b ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

dovolací soud

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

č. 58/1969 Sb.

č. 82/1998 Sb.

§ 4 odst. 2 zákona č. 87/1991 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 2443/08

Ústavního soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 28 Cdo 966/2008

Dovolací soud

§ 4 odst. 2 zákona č. 87/1991 Sb.

§ 11 zákona č. 87/1991 Sb.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 28 Cdo 4646/2010

Nejvyššího soudu

sp. zn. 28 Cdo 2202/2009

§ 11 zákona č. 87/1991 Sb.

čl. 10 Ústavy

čl. 11 Listiny základních práv a svobod

dovolací soud

č. 229/1991 Sb.

§ 7 odst. 4 zákona č. 87/1991 Sb.

Nejvyšší soud

§ 7 odst. 4 zákona č. 87/1991 Sb.

§ 11 zákona č. 87/1991 Sb.

Nejvyšší soud

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

dovolacího soudu

§ 243d odst. 1 o. s. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

V situaci, kdy zákonodárce nepřijal v rozporu s ústavním pořádkem právní úpravu umožňující jednostranné zvyšování nájemného, jsou obecné soudy povinny posoudit, zda v dané konkrétní věci došlo v důsledku stanoveného regulovaného nájemného k nucenému omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod, jakož i zda byly splněny podmínky pro vznik práva na náhradu za takové omezení.

Obecné soudy nesmí apriorně zamítat žaloby pronajímatelů na náhradu vůči státu, jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( viz nález ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), nýbrž musejí uplatněný nárok posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny. V tomto smyslu jsou povinny poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nedodržení tohoto postupu představuje porušení základního práva žalobce na ochranu majetku a na soudní ochranu ve smyslu čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatelky R. V. zrušil I. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 16. 6. 2009 v řízení podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 3. 5. 2005 čj. 22 C 190/2004-34 a rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 29. 9. 2005 čj. 20 Co 312/2005-52 pro rozpor s čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. V rozsahu směřujícím proti usnesení Nejvyššího soudu byla stížnost odmítnuta pro zjevnou neopodstatněnost. Návrhu stěžovatelky na přiznání nákladů řízení Ústavní soud nevyhověl.

Narativní část

Stěžovatelka se vůči státu domáhala náhrady škody ve výši rozdílu mezi regulovaným a tržním nájemným za období od února 2002 do konce ledna 2004, kdy byl zákonodárce dlouhodobě nečinný. Soud I. stupně zamítl žalobu stěžovatelky s odůvodněním, že v daném případě nelze dovodit existenci nesprávného úředního postupu ve smyslu § 13 zákona č. 82/1998 Sb. a nárok stěžovatelky nelze posuzovat ani podle obecných ustanovení občanského zákoníku o náhradě škody. Odvolací soud rozsudek soudu I. stupně potvrdil se stejným odůvodněním. Nejvyšší soud dovolání stěžovatelky odmítl.

Odůvodnění nálezu Ústavního soudu

Ústavní soud dospěl v otázce regulovaných nájmů v nálezu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 k závěru, že za situace, kdy zákonodárce nepřijal v rozporu s ústavním pořádkem úpravu umožňující jednostranné zvyšování nájemného, jsou obecné soudy povinny rozhodovat o zvýšení nájemného, přičemž výše nájemného by měla odpovídat místním podmínkám tak, aby nedocházelo k diskriminacím mezi pronajímateli ( ale i nájemci ) bytů s regulovaným nájemným a tržním nájemným.

Vzhledem k tomu, že rozhodovací praxe Ústavního soudu dospěla po vydání výše uvedeného nálezu k rozdílným právním závěrům, byla věc předložena senátem plénu k zaujetí stanoviska podle § 23 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu. Ze stanoviska sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09 vyplývá, že žaloby pronajímatelů ( vlastníků bytů ) na náhradu škody vůči státu, jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu, jsou obecné soudy povinny posoudit z hlediska práva pronajímatelů na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení, případně uplatnit nové důkazy nebo námitky ( § 118a občanského soudního řádu ). Nárok pronajímatele vůči státu má přitom subsidiární charakter vůči nároku pronajímatele bytu proti nájemci na zvýšení nájemného a lze jej uplatnit jen za dobu počínající dnem podání žaloby. Obecné soudy tedy nesmí v obdobných případech nárok na náhradu škody vůči státu zamítat apriorně, nýbrž musí posoudit jednotlivé individuálně uplatněné nároky z hlediska práva na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny.

Z výše uvedených závěrů vyplývá, že při posuzování stěžovatelčina nároku bylo povinností obecných soudů zabývat se otázkou, zda stěžovatelce v intencích citovaného stanoviska náleží právo na náhradu za omezení vlastnického práva, případně v jaké výši. Ústavní soud proto ústavní stížnosti částečně vyhověl a napadené rozsudky městského a obvodního soudu zrušil.

Soudcem zpravodajem v dané věci byla Ivana Janů. Žádný soudce neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Žaloby pronajímatelů ( vlastníků bytů ) na náhradu škody vůči státu [opírající se o zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád )], jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy [nález Ústavního soudu ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ( N 47/40 SbNU 389; 252/2006 Sb. )], jsou obecné soudy povinny posoudit z hlediska práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nárok vůči státu na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod má subsidiární charakter vůči nároku pronajímatele bytu proti nájemci na zvýšení nájemného jen za dobu počínající dnem podání žaloby. Za dobu, která tomuto dni předchází, může pronajímatel bytu uplatnit svůj nárok na náhradu za nucené omezení vlastnického práva proti státu přímo.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález

Ústavního soudu - I. senátu složeného z předsedy senátu Františka Duchoně a soudců Ivany Janů a Vojena Güttlera - ze dne 16. června 2009 sp. zn. I. ÚS 3241/07 ve věci ústavní stížnosti JUDr. R. V. proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 3. května 2005 č. j. 22 C 190/2004-34, rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 29. září 2005 č. j. 20 Co 312/2005-52 a proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. listopadu 2007 č. j. 25 Cdo 3098/2005-61, jimiž byla zamítnuta stěžovatelčina žaloba na náhradu škody vůči státu, za účasti Obvodního soudu pro Prahu 1, Městského soudu v Praze a Nejvyššího soudu jako účastníků řízení a České republiky - Ministerstva financí jako vedlejšího účastníka řízení.

Výrok

I. Rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 3. 5. 2005 č. j. 22 C 190/2004-34 a rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 29. 9. 2005 č. j. 20 Co 312/2005-52 byla porušena stěžovatelčina práva na ochranu majetku a na soudní ochranu zakotvená v čl. 11 a v čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a v čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

II. Rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 3. 5. 2005 č. j. 22 C 190/2004-34 a rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 29. 9. 2005 č. j. 20 Co 312/2005-52 se zrušují.

III. Návrh na zrušení usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 11. 2007 č. j. 25 Cdo 3098/2005-61 se odmítá.

IV. Návrhu stěžovatelky na přiznání nákladů řízení se nevyhovuje.

Odůvodnění

I.

1. Stěžovatelka brojí ústavní stížností proti shora označeným rozhodnutím obecných soudů, jimž vytýká porušení svých práv garantovaných ustanoveními čl. 1, čl. 4 odst. 3 a 4, čl. 11 odst. 4 a čl. 36 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), čl. 4 Ústavy České republiky a čl. 1 Dodatkového protokolu k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen "Úmluva" ). Podstatou ústavní stížnosti je kritika právních názorů obecných soudů, které nepřiznaly stěžovatelce právo na náhradu škody vůči státu ve výši rozdílu mezi regulovaným a tržním nájemným; stěžovatelka je naopak přesvědčena - i s odkazem na nález sp. zn. Pl. ÚS 20/05 [nález ze dne 28. 2. 2006 ( N 47/40 SbNU 389; 252/2006 Sb. )] a rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci Hutten-Czapská - že z důvodu nesprávného úředního postupu jí právo na náhradu škody přísluší; proto navrhuje zrušení napadených rozhodnutí a přiznání nákladů řízení.

2. Obvodní soud pro Prahu 1 ve vyjádření k ústavní stížnosti pouze odkázal na své rozhodnutí ze dne 29. 9. 2005.

3. Stejně tak učinil ve svém vyjádření i Městský soud v Praze, jenž zopakoval, že nečinnost Parlamentu není nesprávným úředním postupem, z něhož by bylo možno dovozovat nárok na náhradu škody podle zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád ). Z nálezu sp. zn. I. ÚS 489/05 [nález ze dne 6. 4. 2006 ( N 80/41 SbNU 59 )] potom odvolací soud dovozuje, že nárok na náhradu škody je zde teprve tehdy, nedomohl-li se pronajímatel saturování své újmy na nájemcích.

4. Nejvyšší soud ve vyjádření konstatoval, že stěžovatelka v dovolání nevznesla žádnou otázku zásadního právního významu; i v ústavní stížnosti v podstatě jenom opakuje argumenty, které uplatnila v předchozím řízení a s nimiž se obecné soudy vypořádaly. Dle mínění dovolacího soudu spatřuje stěžovatelka diskriminaci vlastně v tom, že se nemůže nájemců bez problémů zbavit, a pokud jde o diskriminaci finanční, nelze přehlédnout, že od všech nájemců - krom jediného - pobírala tržní nájemné. Z tohoto důvodu dovolací soud navrhuje odmítnutí ústavní stížnosti.

5. Vedlejší účastník ve svém vyjádření uvedl, že různá výše nájemného je důsledkem dlouhodobého historického vývoje. Noví vlastníci vstupovali do již existujících nájemních vztahů namísto státu jako původního vlastníka a pronajímatele; noví vlastníci proto dobrovolně nabývali již omezené vlastnické právo, a z tohoto důvodu nelze stěžovatelku považovat za oběť údajného porušení práv a svobod zaručených Úmluvou. Dle mínění vedlejšího účastníka lze naopak tvrdit, že stěžovatelka ani v době nabytí vlastnického práva, ani později neměla žádné legitimní očekávání, že její vlastnické právo přestane být omezováno. Chybné je rovněž tvrzení, že po roce 1989 došlo k zavádění regulace nájemného; účelově je naopak popíráno, že došlo k postupnému odbourávání regulace nájemného. Odkaz na rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci Hutten-Czapská pak pramení z neznalosti odlišností v právním postavení vlastnických vztahů a majitelů domů v obou státech.

6. Stěžovatelka v replice především odmítla jako naprosto absurdní argumentaci vedlejšího účastníka, neboť dle jejího názoru naopak všichni restituenti a noví majitelé domů předpokládali, že v důsledku změny politických a ekonomických podmínek nastane v regulaci nájemného v krátké době změna; všichni legitimně očekávali, že jejich investice do majetku se jim v brzké době navrátí, což se bohužel nestalo dodnes.

II.

7. Z procesního spisu vyplynuly následující skutečnosti :

8. Soud prvního stupně rozsudkem ze dne 3. 5. 2005 č. j. 22 C 190/2004-34 zamítl žalobu stěžovatelky na zaplacení částky 188 856 Kč s příslušenstvím a rozhodl o náhradě nákladů řízení. Žalované částky se stěžovatelka na státu ( vedlejším účastníku v řízení o ústavní stížnosti ) domáhala z toho důvodu, že jí stát v období od února 2002 do konce ledna 2004 neumožnil zvýšit nájemné z bytů, a vznikla jí tak škoda v rozdílu mezi výší regulovaného nájemného, jehož dosahuje z jednoho bytu ve svém domě, a výší tržního nájemného, které jí platí ostatní nájemci bytů v tomto domě. Soud prvního stupně dospěl k závěru, že v daném případě nelze dovodit existenci nesprávného úředního postupu ve smyslu § 13 zákona č. 82/1998 Sb. a že nárok stěžovatelky nelze posuzovat ani podle obecných ustanovení občanského zákoníku o náhradě škody ( § 420 občanského zákoníku ).

9. Odvolací soud rozsudkem ze dne 29. 9. 2005 č. j. 20 Co 312/2005-52 rozsudek soudu prvního stupně potvrdil a rozhodl o náhradě nákladů odvolacího řízení. Odvolací soud se ztotožnil se závěry soudu prvního stupně a rovněž uzavřel, že nárok stěžovatelky nelze posoudit ani podle § 13 zákona č. 82/1998 Sb., ani podle obecných ustanovení občanského zákoníku o náhradě škody.

10. Dovolací soud usnesením ze dne 27. 11. 2007 č. j. 25 Cdo 3098/2005-61 dovolání stěžovatelky odmítl a vyslovil, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení. Dospěl přitom k závěru, že dovolání není přípustné ani podle § 237 odst. 1 písm. c ) občanského soudního řádu ( dále jen "o. s. ř." ), neboť stěžovatelka žádnou otázku zásadního právního významu neoznačila a neshledal ji ani odvolací soud.

III.

11. Ústavní stížnost je důvodná.

12. Ústavní soud se problematikou, jíž se dotýká ústavní stížnost, zabýval již několikrát v minulosti. V nálezu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 - v němž také poukazuje na předchozí judikatorní vývoj - dospěl k závěru, že "samotná dikce § 696 odst. 1 občanského zákoníku, která pouze předjímá přijetí nové úpravy, není protiústavní, protiústavní je dlouhodobá nečinnost zákonodárce, jež má za následek ústavně neakceptovatelnou nerovnost a v konečném důsledku porušení ústavních principů; … za určitých podmínek jsou důsledky mezery ( chybějící právní úpravy ) protiústavní, zejména tehdy, když zákonodárce se rozhodne, že určitou oblast upraví, tento úmysl v zákoně vysloví, avšak předvídanou regulaci nepřijme. Stejný závěr platí i v případě, kdy parlament deklarovanou úpravu přijal, avšak tato byla zrušena proto, že nesplňovala ústavní kritéria a zákonodárce nepřijal ústavně konformní náhradu, ačkoliv mu k tomu ústavní soud poskytl dostatečnou lhůtu ( 18 měsíců )". S ohledem na to, že dlouhodobá nečinnost zákonodárce ( jako představitele jedné větve veřejné moci ve státě ), který nepřijal úpravu jednostranného zvyšování nájemného, je v rozporu s ústavním pořádkem, dospěl Ústavní soud k závěru, že obecné soudy nemohou žaloby pronajímatelů zamítat, nýbrž musí rozhodnout o zvýšení nájemného, přitom výše nájemného by měla odpovídat místním podmínkám tak, aby nedocházelo k diskriminacím mezi pronajímateli ( ale i nájemci ) bytů s regulovaným nájemným a pronajímateli ( nájemci ) bytů s tržním nájemným.

13. Rozhodovací praxe Ústavního soudu ve věcech týkajících se problematiky nájemného, jakož i souvisejících otázek ohledně náhrady majetkové újmy, zaznamenala po vydání nálezu ve věci sp. zn. Pl. ÚS 20/05 určitý vývoj, který směřoval k rozdílným právním závěrům. Z tohoto důvodu I. senát Ústavního soud v souladu s § 23 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, předložil věc plénu k zaujetí stanoviska, kterým se odchyluje od právních názorů vyslovených v nálezu sp. zn. IV. ÚS 175/08 ze dne 9. 9. 2008 ( N 152/50 SbNU 345 ) a v nálezu sp. zn. III. ÚS 3158/07 ze dne 4. 12. 2008 ( N 216/51 SbNU 683 ). Předmětem posouzení učinil dvě otázky, jež spolu úzce souvisejí : a ) od jaké doby lze pronajímateli přiznat zvýšené nájemné, b ) subsidiarita nároku na náhradu škody vůči státu, přičemž druhá z nich se přímo dotýká posuzované věci.

14. Ústavní soud přijal stanovisko pléna sp. zn. Pl. ÚS-st 27/09 ze dne 28. 4. 2009 ( ST 27/53 SbNU 885; 136/2009 Sb. ), v němž formuloval, kromě jiného, i tento výrok : "Žaloby pronajímatelů ( vlastníků bytů ) na náhradu škody vůči státu [opírající se o zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád )], jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( nález Ústavního soudu ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), jsou obecné soudy povinny posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nárok vůči státu na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod má subsidiární charakter vůči nároku pronajímatele bytu proti nájemci na zvýšení nájemného jen za dobu počínající dnem podání žaloby. Za dobu, která tomuto dni předchází, může pronajímatel bytu uplatnit svůj nárok na náhradu za nucené omezení vlastnického práva proti státu přímo.".

15. Ve světle závěrů obsažených v citovaném stanovisku, na které se plně odkazuje, je zcela evidentní, že postup obecných soudů při posuzování stěžovatelčina nároku nemůže obstát ( přitom stěžovatelčino nesprávné právní hodnocení uplatněného nároku nemůže sehrávat významnou roli - v duchu zásady iura novit curia ). Stěžovatelka se domáhala po státu náhrady za újmu, která jí v období od února 2002 do konce ledna 2004 vznikla na nájemném v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti zákonodárce. Ve zmíněném období nedocházelo ve smyslu citovaného stanoviska ke konkurenci nároků na zvýšení nájemného ( vůči nájemci ) a na náhradu za omezení vlastnického práva ( vůči státu ), neboť možnost žalovat nájemce na zvýšení nájemného byla založena teprve nálezem sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ( srov. bod 12 stanoviska ). Nárok stěžovatelky na náhradu za omezení vlastnického práva za uvedené období proto subsidiární charakter nemá, jak se zcela mylně domníval odvolací soud.

16. Je proto povinností obecných soudů zabývat se otázkou, zda stěžovatelce v intencích citovaného stanoviska náleží právo na náhradu za omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny, případně v jaké výši. V souladu s nálezem sp. zn. I. ÚS 2220/08 ze dne 10. 6. 2009 ( N 137/53 SbNU 705 ) Ústavní soud připomíná, že posouzení, zda v dané věci byl dán konkrétní nárok stěžovatelky na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny, zůstává k zodpovězení obecnému soudu, který musí zvážit, do jaké míry došlo v důsledku regulovaného nájemného k zásahu do jejího základního práva vlastnit majetek, jakož i zda v jejím případě byly splněny výše uvedené podmínky pro vznik práva na náhradu. Samotná protiústavnost právní úpravy regulovaného nájemného totiž neznamenala, že v každém individuálním případě bylo porušeno základní právo pronajímatele ( vlastníka bytu ). Rovněž je namístě zdůraznit, že výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny nemusí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným. Obecné soudy tedy nesmí nárok na náhradu vůči státu zamítat apriorně, nýbrž musejí za respektování výše uvedených závěrů posoudit jednotlivé individuálně uplatněné nároky. V tomto smyslu je tedy tvrzený nárok pronajímatele ( vlastníka bytu ) třeba právně posoudit z hlediska práva na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Obecné soudy jsou v tomto směru povinny vytvořit ve smyslu § 118a o. s. ř. dostatečný procesní prostor, aby se obě strany řízení mohly k novému právnímu posouzení vyjádřit a případně uplatnit nové důkazy nebo námitky.

17. Návrh na zrušení usnesení dovolacího soudu je zjevně neopodstatněný. V ustálené judikatuře Ústavního soudu byl formulován závěr, že pokud je přípustnost dovolání závislá na úvaze dovolacího soudu podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., nemůže být odmítavým rozhodnutím účastník dotčen - až na určité výjimky - na základních právech. Stěžovatelka sama žádné otázky zásadního právního významu neoznačila a dovolací soud jejich existenci sám neshledal. Z tohoto důvodu samotné usnesení, jímž byla deklarována nepřípustnost stěžovatelčina dovolání, žádný zásah ve sféře základních práv nevyvolává.

18. Vzhledem ke shora uvedeným skutečnostem Ústavní soud ústavní stížnosti podle ustanovení § 82 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu částečně vyhověl a napadené rozsudky Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 1 podle ustanovení § 82 odst. 3 písm. a ) citovaného zákona zrušil.

19. Pokud se týká napadeného usnesení Nejvyššího soudu, nebylo Ústavním soudem shledáno žádné porušení ústavně zaručených základní práv a svobod stěžovatelky, a proto byla v této části její ústavní stížnost odmítnuta jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu.

20. Ústavní soud nevyhověl návrhu stěžovatelky, aby jí byla přiznána náhrada nákladů řízení. Podle § 62 odst. 4 zákona o Ústavním soudu může Ústavní soud v odůvodněných případech podle výsledků řízení usnesením uložit některému účastníkovi nebo vedlejšímu účastníkovi, aby zcela nebo zčásti nahradil jinému účastníkovi nebo vedlejšímu účastníkovi jeho náklady řízení. S ohledem na ustanovení § 62 odst. 3 téhož zákona, jež vyjadřuje zásadu, dle níž si každý účastník nese své vlastní náklady sám, se ustanovení odstavce čtvrtého interpretuje v ustálené judikatuře zdejšího soudu restriktivně. Ústavní soud tak přiznává náhradu nákladů řízení tehdy, jde-li o mimořádný a výjimečný případ, kupř. kdy náhrada nákladů řízení plní funkci sankce vůči účastníku řízení, který svým postupem zásah do základního práva vyvolal, pokud se podle okolností případu jeví spravedlivým, aby nesl náklady, které jinému účastníku vznikly. O takovou situaci však v souzené věci nejde, neboť rozhodování ve věcech týkajících se regulovaného nájemného bylo dosud poznamenáno značnými nejasnostmi a rozporuplným přístupem, což je patrné i z toho, že rovněž uvnitř samotného Ústavního soudu bylo nutno sjednotit protichůdné názory prostřednictvím stanoviska sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09. Lze proto uzavřít, že v souzené věci nenastaly mimořádné a výjimečné okolnosti, které by odůvodňovaly, aby Ústavní soud postupoval podle § 62 odst. 4 zákona o Ústavním soudu.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Obvodního soudu pro Prahu 1

čj. 22 C 190/2004-34

Městského soudu v Praze

čj. 20 Co 312/2005-52

Nejvyššího soudu

Ústavní soud

§ 13 zákona č. 82/1998 Sb.

občanského zákoníku

Odvolací soud

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavního soudu

§ 23 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

čl. 11 odst. 4 Listiny

§ 118a občanského soudního řádu

čl. 11 odst. 4 Listiny

Ústavní soud

obvodního soudu

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

252/2006 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 3241/07

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 22 C 190/2004-34

Městského soudu v Praze

č. j. 20 Co 312/2005-52

Nejvyššího soudu

č. j. 25 Cdo 3098/2005-61

Obvodního soudu pro Prahu 1

Městského soudu

Nejvyššího soudu

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 22 C 190/2004-34

Městského soudu v Praze

č. j. 20 Co 312/2005-52

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 22 C 190/2004-34

Městského soudu v Praze

č. j. 20 Co 312/2005-52

Nejvyššího soudu

č. j. 25 Cdo 3098/2005-61

čl. 4 Ústavy České republiky

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

252/2006 Sb.

Obvodní soud pro Prahu 1

Městský soud

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

sp. zn. I. ÚS 489/05

odvolací soud

Nejvyšší soud

dovolacího soudu

dovolací soud

Soud prvního stupně

č. j. 22 C 190/2004-34

Soud prvního stupně

§ 13 zákona č. 82/1998 Sb.

občanského zákoníku

§ 420 občanského zákoníku

Odvolací soud

č. j. 20 Co 312/2005-52

soudu prvního stupně

Odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 13 zákona č. 82/1998 Sb.

Dovolací soud

č. j. 25 Cdo 3098/2005-61

o. s. ř.

odvolací soud

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

§ 696 odst. 1 občanského zákoníku

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavního soud

§ 23 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

sp. zn. IV. ÚS 175/08

sp. zn. III. ÚS 3158/07

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS-st 27/09

136/2009 Sb.

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

odvolací soud

čl. 11 odst. 4 Listiny

sp. zn. I. ÚS 2220/08

Ústavní soud

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

§ 118a o. s. ř.

dovolacího soudu

Ústavního soudu

dovolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

dovolací soud

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

Obvodního soudu pro Prahu 1

Nejvyššího soudu

Ústavním soudem

Ústavní soud

§ 62 odst. 4 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

§ 62 odst. 3 téhož zákona

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

Ústavní soud

§ 62 odst. 4 zákona o Ústavním soudu