Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

Pokud soud v předběžném opatření, jímž svěřuje dítě do výchovy, výslovně neupraví též změnu povinnosti platit výživné, je třeba vycházet z předchozího rozhodnutí, jímž již jednou byla vyživovací povinnost uložena. Pokud stěžovatel v takovém případě plnil dle existujícího předchozího rozhodnutí, jednal v důvěře v jeho správnost a soudy nejsou oprávněny ukládat za takové období zpětně další vyživovací povinnost. Takovým rozhodnutím porušují základní práva garantovaná . podle čl. 11 odst. 1 a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a čl. 1 odst. 1 Ústavy ČR.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatele L. L. zrušil II. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 13. 9. 2011 v řízení podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy výrok III. rozsudku Okresního soudu v Nymburce ze dne 18. května 2010 sp. zn. 13 P 55/2008 a část výroku rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 6. ledna 2011 sp. zn. 27 Co 445/2010, kterou byl rozsudek soudu prvního stupně potvrzen ve výroku III., pro rozpor s čl. 11 odst. 1 a čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 1 odst. 1 Ústavy ČR.

Narativní část

Rozsudkem okresního soudu byl nezletilý svěřen do výchovy matce, stěžovateli bylo určeno platit výživné. Posléze byl k návrhu babičky nezletilý svěřen předběžným opatřením do výchovy jí. . Také v konečném rozhodnutí jí výrokem I. bylo svěřeno dítě do výchovy, výrok II. stanovil stěžovateli povinnost platit výživné babičce a výrok III. stanovil povinnost stěžovatele uhradit babičce výživné zpětně od vydání předběžného opatření. K odvolání stěžovatele potvrdil krajský soud výrok III. rozsudku okresního soudu s odůvodněním, že i když nebylo nařízením předběžného opatření o výživném rozhodnuto, tato povinnost plynula ze samotného faktu svěření nezletilého do výchovy babičce. Pokud stěžovatel platil výživné k rukám matky nezletilého, může požádat o vrácení již zaplacených částek z titulu bezdůvodného obohacení. Stěžovatel namítal, že pokud mu nebyla upravena vyživovací povinnost předběžným opatřením jiným způsobem, stále platil původní rozsudek ukládající mu povinnost platit výživné k rukám matky nezletilého. Povinnost hradit výživné mu tedy byla v důsledku rozhodnutí soudu v předmětném období stanovena dvakrát.

Odůvodnění nálezu Ústavního soudu

Ústavní soud upozornil, že jedním z komponentů principu právního státu ve smyslu čl. 1 odst. 1 Ústavy ČR je princip důvěry jednotlivce ve správnost aktů veřejné moci ( srov. nálezy sp. zn. I. ÚS 163/02 a II. ÚS 2742/07 ), jehož obsahem je především ochrana dobré víry v práva nabytá na základě těchto aktů. Pokud přitom tyto akty stanoví určitou povinnost, odpovídá uvedenému principu vztažení této ochrany i na dobrou víru v to, že jejím splněním nastanou předpokládané právní účinky.

V projednávané věci považoval Ústavní soud za podstatné, že původním rozsudkem okresního soudu byl stěžovateli vedle povinnosti platit výživné na nezletilého v určité výši stanoven rovněž způsob, jakým má tuto povinnost plnit ( měsíčními platbami k rukám jeho matky ). Tento rozsudek přitom nebránil obecným soudům, aby v důsledku změny poměrů v souladu s příslušnými ustanoveními zákona o rodině nově upravily právní vztahy rodičů a nezletilého. Svěření nezletilého do výchovy jeho babičky podle § 45 odst. 1 zákona o rodině nepochybně představovalo změnu poměrů, která ovšem měla být stanovena výslovně, nikoliv pouze dovozena ze svěření nezletilého do výchovy jiné fyzické osobě než rodiče.

Ústavní soud tedy nepřisvědčil závěru krajského soudu, který při hodnocení povinnosti stěžovatele zaplatit dlužné výživné vycházel z předpokladu, že již předběžné opatření představovalo právní důvod, jenž stěžovateli znemožňoval dál platit výživné k rukám matky nezletilého.

Z výše uvedených důvodů Ústavní soud stížnosti vyhověl a napadený výrok rozsudku okresního soudu a napadenou část výroku rozsudku krajského soudu zrušil pro rozpor s čl. 1 odst. 1 a čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 1 odst. 1 Ústavy ČR.

Soudcem zpravodajem v dané věci byl Pavel Rychetský. Žádný soudce neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Byla-li vykonatelným rozsudkem stanovena rodiči nezletilého povinnost platit na něj výživné k rukám druhého rodiče, dochází svěřením nezletilého do výchovy jiné fyzické osoby než rodiče ke změně způsobu placení výživného k jejím rukám pouze v případě, že rozhodnutí soudu, na jehož základě k tomuto svěření došlo, tuto povinnost výslovně stanoví podle § 45 odst. 4 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů. Jinak zůstává původní povinnost navzdory svěření nedotčena. Dodatečná změna této povinnosti rozhodnutím soudu, v jejímž důsledku by byla rodiči uložena i za dobu minulou povinnost platit výživné k rukám fyzické osoby, do jejíž výchovy byl nezletilý svěřen, nemůže mít za následek odepření právních účinků řádnému splnění vyživovací povinnosti způsobem stanoveným původním rozsudkem, k němuž došlo před nabytím vykonatelnosti nového rozhodnutí. Uložil-li přesto soud rodiči povinnost zaplatit za toto období dluh na výživném, aniž by zkoumal, zda si v něm rodič nezletilého řádně splnil svou vyživovací povinnost způsobem určeným podle původního rozsudku, dopustil se tím v důsledku svévole porušení jeho základního práva na soudní ochranu podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, jakož i principu právní jistoty podle čl. 1 odst. 1 Ústavy České republiky. Pokud totiž tento rodič zaplatil výživné k rukám druhého rodiče podle původního rozsudku a v důvěře v jeho správnost, mohl předpokládat zánik svého dluhu.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedkyně senátu Dagmar Lastovecké, soudce Stanislava Balíka a soudce zpravodaje Pavla Rychetského v řízení o ústavní stížnosti L. L., zastoupeného Mgr. Bohdanou Novákovou, advokátkou se sídlem v Praze 2, Mánesova 19, proti výroku III. rozsudku Okresního soudu v Nymburce ze dne 18. května 2010 sp. zn. 13 P 55/2008 a části výroku rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 6. ledna 2011 sp. zn. 27 Co 445/2010, kterou byl rozsudek soudu prvního stupně potvrzen ve výroku III., za účasti Okresního soudu v Nymburce a Krajského soudu v Praze jako účastníků řízení a I. R. a I. M., obou bez právního zastoupení jako vedlejších účastnic řízení, takto :

I. Výrokem III. rozsudku Okresního soudu v Nymburce ze dne 18. května 2010 sp. zn. 13 P 55/2008 a částí výroku rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 6. ledna 2011 sp. zn. 27 Co 445/2010, kterou byl rozsudek soudu prvního stupně potvrzen ve výroku III., byla porušena základní práva stěžovatele na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ve spojení s čl. 1 odst. 1 Ústavy České republiky a vlastnit majetek podle čl. 11 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.

II. Výrok III. rozsudku Okresního soudu v Nymburce ze dne 18. května 2010 sp. zn. 13 P 55/2008 a část výroku rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 6. ledna 2011 sp. zn. 27 Co 445/2010, kterou byl rozsudek soudu prvního stupně potvrzen ve výroku III., se ruší.

Odůvodnění :

I.
Rekapitulace návrhu a řízení před obecnými soudy

1. Včas podanou a z hlediska formálních náležitostí bezvadnou ústavní stížností, jež byla Ústavnímu soudu doručena dne 1. dubna 2011, se stěžovatel domáhal zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí obecných soudů z důvodu namítaného porušení svého základního práva na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listiny" ), jakož i porušení principu právního státu podle čl. 1 odst. 1 Ústavy České republiky ( dále jen "Ústavy" ).

2. Z ústavní stížnosti, jakož i příslušného spisu vedeného u Okresního soudu v Nymburce ( dále jen "okresní soud" nebo "soud prvního stupně" ) pod sp. zn. 13 P 55/2008 vyplývá, že rozsudkem tohoto soudu ze dne 24. listopadu 2008 č. j. 13 P 55/2008-77 byla schválena dohoda rodičů nezletilého M. R., syna stěžovatele a I. R., vedlejší účastnice, podle které byl nezletilý svěřen do její výchovy. Tímto rozsudkem byl stěžovatel rovněž zavázán platit na jeho výživu počínaje dnem 3. dubna 2008 částku 3500 Kč měsíčně a počínaje dnem 1. prosince 2008 částku 2000 Kč měsíčně, splatných vždy do každého 15. dne v měsíci předem k rukám jeho matky.

3. Dne 29. června 2009 podala vedlejší účastnice I. M., babička nezletilého z matčiny strany, návrh na jeho svěření do své péče a výchovy, který odůvodňovala tím, že nezletilý od března 2009 fakticky zůstával v její péči, resp. v péčí své prababičky, a její dcera se o něj nebyla schopna postarat. Usnesením okresního soudu ze dne 25. listopadu 2009 č. j. 13 P 55/2008-183 bylo v průběhu tohoto řízení na její návrh nařízeno předběžné opatření, kterým byl nezletilý předběžně svěřen do výchovy své babičky. Žádné jiné povinnosti nebyly tímto usnesením stanoveny.

4. O samotném návrhu rozhodl okresní soud svým rozsudkem ze dne 18. května 2010 č. j. 13 P 55/2008-254 tak, že návrhu vyhověl a nezletilého svěřil do výchovy babičce ze strany matky I. M. Ta se na základě tohoto rozsudku stala rovněž oprávněnou přijímat a vymáhat výživné od rodičů. Na výrok I. o svěření do výchovy navazují ve vztahu k stěžovateli výrok II., kterým mu byla stanovena povinnost platit na výživu nezletilého částku 2000 Kč měsíčně, splatnou vždy do každého 15. dne v měsíci předem k rukám babičky nezletilého, a výrok III., kterým mu byla zpětně stanovena povinnost zaplatit k rukám babičky nezletilého rovněž dlužné výživné za období od 1. prosince 2009 do 31. května 2010 ( dále též "předmětné období" ) v celkové částce 12 000 Kč, v pravidelných splátkách po 1000 Kč, splatných spolu s běžným výživným, počínaje měsícem následujícím po právní moci tohoto rozsudku, avšak pod ztrátou výhody splátek. Obdobně, i když v jiné výši, byla výroky IV. a V. tohoto rozsudku vymezena vyživovací povinnost matky. Ve smyslu výroku VIII. uvedeného rozsudku byl tímto rozhodnutím změněn původní rozsudek okresního soudu ze dne 24. listopadu 2008.

5. Rozsudkem Krajského soudu v Praze ( dále jen "krajský soud" ) ze dne 6. ledna 2011 č. j. 27 Co 445/2010-514 byl výrok III. rozsudku okresního soudu k odvolání stěžovatele potvrzen. Odvolací soud vzal za prokázané, že ačkoliv stěžovatel věděl o usnesení okresního soudu, jímž bylo nařízeno výše uvedené předběžné opatření, stále platil výživné k rukám matky nezletilého na základě předchozího pravomocného rozsudku okresního soudu ze dne 24. listopadu 2008. Rovněž konstatoval, že usnesením o nařízení předběžného opatření nebylo o výživném rozhodnuto. Podle jeho názoru to však nemění nic na tom, že byl-li nezletilý svěřen do výchovy babičky a stěžovatel o tomto rozhodnutí věděl, měl platit výživné právě k jejím rukám, protože právě ona potřeby nezletilého fakticky zajišťovala. Okresní soud proto podle jeho názoru správně rozhodl o povinnosti zaplatit dlužné výživné za dobu, kdy nezletilý byl v péči babičky. Pokud přitom stěžovatel zaplatil výživné k rukám matky nezletilého, má právo požádat ji o vrácení zaplacených částek z titulu bezdůvodného obohacení, a to s poukazem na toto vydané rozhodnutí.

6. Ústavní stížnost stěžovatele směřuje proti výroku III. uvedeného rozsudku okresního soudu ze dne 18. května 2010 a části výroku navazujícího rozsudku krajského soudu ze dne 6. ledna 2011, kterou byl rozsudek okresního soudu potvrzen ve výroku III. Stěžovatel má za to, že pokud mu předběžným opatřením ze dne 25. listopadu 2011 nebyla upravena vyživovací povinnost jiným způsobem, byl stále v platnosti původní rozsudek ze dne 24. listopadu 2008, kterým mu byla stanovena povinnost platit výživné i způsob její úhrady k rukám matky nezletilého. Tímto platným a pravomocným rozhodnutím se proto řídil a po dobu od prosince 2009 do května 2010 hradil výživné právě k jejím rukám, neboť pokud by tak nečinil, vystavoval by se možným důsledkům nařízení výkonu rozhodnutí, jakož i nebezpečí trestního stíhání pro trestný čin zanedbání povinné výživy. Ke změně původního rozsudku totiž došlo až rozsudkem okresního soudu ze dne 18. května 2010, jenž tak v napadené části působil zpětně.

7. Z rozsudku krajského soudu není podle stěžovatele zřejmé, jak dospěl k závěru, že otec měl platit výživné k rukám babičky, tedy že měl konat v rozporu s pravomocným soudním rozhodnutím. Matka nezletilého nebyla v předmětné době zbavena rodičovské zodpovědnosti a byla oprávněným příjemcem výživného. V řízení přitom nikdo nezkoumal, zda matka výživné přijaté od stěžovatele použila ve prospěch nezletilého, což mohla učinit bez ohledu na to, kdo o něj fakticky pečoval. Pokud by přitom soud dospěl k závěru, že tímto způsobem výživné nepoužila, měl uložit matce, aby předmětné výživné vydala k rukám babičky.

8. Stěžovatel považuje opomenutí úpravy vyživovací povinnosti v předběžném opatření za evidentní pochybení okresního soudu, které však nemůže jít k jeho tíži. V důsledku napadených rozhodnutí mu tak byla podruhé stanovena povinnost hradit výživné za předmětné období. Doporučení krajského soudu, aby vymáhal již uhrazenou částku 12 000 Kč po matce nezletilého, považuje za problematické, neboť ta přijala výživné na základě soudního rozhodnutí, nikoliv bez právního titulu. Jen stěží tak může žádat jeho vrácení z titulu bezdůvodného obohacení. Podle § 99 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů, se navíc spotřebované výživné nevrací. Z těchto důvodů považuje stěžovatel rozsudky obecných soudů v rozsahu napadených výroků za jsoucí v rozporu s principy právního státu. V právním státě totiž nemůže být shledáno protiprávním to, že se řídil rozhodnutím soudu. Rozumí sice snaze soudů chránit především zájem nezletilého, za situace, kdy po celou dobu vyživovací povinnosti hradil výživné vždy řádně a včas, však vnímá uložení povinnosti opětovně uhradit 12 000 Kč jako značně nespravedlivé. Postupem obecných soudů proto mělo být porušeno jeho právo na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny.

II.
Řízení před Ústavním soudem

9. Usnesením ze dne 12. dubna 2011 č. j. II. ÚS 961/11-10 byl nezletilému M. R. jako vedlejšímu účastníkovi řízení ustanoven opatrovníkem pro jeho zastupování v řízení před Ústavním soudem v této věci Městský úřad Poděbrady, odbor sociálních věcí a zdravotnictví, se sídlem v Poděbradech, Jiřího náměstí 20/I.

10. Následným usnesením ze dne 12. dubna 2011 č. j. II. ÚS 961/11-13 byla na návrh stěžovatele odložena vykonatelnost napadených rozhodnutí.

11. Ústavní soud si vyžádal příslušný spis a vyzval účastníky a vedlejší účastníky řízení k vyjádření se k ústavní stížnosti.

12. Krajský soud konstatoval ve svém vyjádření, jež poskytl prostřednictvím předsedkyně příslušného senátu, že předmětnými rozsudky obecných soudů nedošlo k žádnému porušení ústavně zaručených práv stěžovatele a odkázal na příslušnou část odůvodnění svého rozsudku. Poukázal na to, že v posuzované věci babička převzala nezletilého do faktické péče na základě předběžného opatření, čímž došlo ke změně předchozího právního stavu a v takovém případě lze počátek vyživovací povinnosti stanovit k dřívějšímu datu, než od právní moci rozsudku o svěření dítěte do výchovy jiné fyzické osoby než rodiče podle § 45 odst. 1 zákona o rodině.

13. Vedlejší účastnice I. M., aniž by byla zastoupena advokátem, ve svém vyjádření uvedla, že ji stěžovatel v souladu s rozsudky obecných soudů uhradil bankovním převodem ze dne 15. března 2011 částku 12 000 Kč, kterou ona v dobré víře přijala. Zároveň oznámila, že se vzdává postavení vedlejšího účastníka, k čemuž však Ústavní soud vzhledem k absenci právního zastoupení nepřihlédl.

14. Městský úřad Poděbrady, odbor sociálních věci a zdravotnictví, stručně shrnul dosavadní průběh řízení a uvedl, že stěžovatel již uhradil uvedenou částku. Domnívá se, že o stanovení výživného ze strany rodičů bylo rozhodnuto správně, neboť v předmětné době zajišťovala výživu i potřeby nezletilého babička sama. Svého postavení vedlejšího účastníka se vzdal.

15. Okresní soud, ani vedlejší účastnice I. R. se k obsahu ústavní stížnosti nevyjádřily. Stěžovatel na uvedená vyjádření nereplikoval.

16. Okresní soud a krajský soud souhlasily s upuštěním od ústního jednání podle § 44 odst. 2 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů. Stěžovatel a vedlejší účastnice se k žádosti o souhlas s upuštěním od ústního jednání nevyjádřili, přestože byli náležitě poučeni ve smyslu § 101 odst. 4 občanského soudního řádu ve spojení s § 63 zákona o Ústavním soudu. Z tohoto důvodu byl jejich souhlas presumován.

III.
Vlastní posouzení

17. Poté, co se Ústavní soud seznámil s argumentací stěžovatele, vyjádřeními účastníků a vedlejších účastníků řízení a obsahem příslušného spisu, dospěl k závěru, že ústavní stížnost je důvodná.

18. Ve své ustálené judikatuře Ústavní soud zdůrazňuje, že není další procesní instancí v řízení před obecnými soudy a obecně mu nepřísluší ani přehodnocovat skutkové a právní závěry obecných soudů, ani sjednocovat jejich judikaturu. Do jejich rozhodovací činnosti tak není oprávněn zasáhnout v případě jakékoliv nezákonnosti nebo jiné nesprávnosti, nýbrž toliko tehdy, byla-li jejich postupem porušena ústavně zaručená základní práva nebo svobody ( srov. např. nález ze dne 25. ledna 1995 sp. zn. II. ÚS 45/94, N 5/3 SbNU 17 ). O takovýto případ se jedná především v případě porušení některé z norem podústavního práva v důsledku svévole ( např. nerespektováním kogentní normy ) anebo v důsledku interpretace, jež je v extrémním rozporu s principy spravedlnosti ( např. přepjatý formalizmus ) ( např. nález ze dne 8. července 1999 sp. zn. III. ÚS 224/98, N 98/15 SbNU 17 ).

19. Jedním z komponentů principu právního státu ve smyslu čl. 1 odst. 1 Ústavy je princip důvěry jednotlivce ve správnost aktů veřejné moci ( srov. nález ze dne 9. listopadu 2004 sp. zn. I. ÚS 163/02, N 169/35 SbNU 289; nález ze dne 10. července 2008 sp. zn. II. ÚS 2742/07, N 130/50 SbNU 139 ), jehož obsahem je především ochrana dobré víry v práva nabytá na základě těchto aktů. Pokud přitom tyto akty stanoví určitou povinnost, odpovídá uvedenému principu vztažení této ochrany i na dobrou víru v to, že jejím splněním nastanou předpokládané právní účinky.

20. Uvedený princip sám o sobě nebrání, aby ke změně nebo zrušení pravomocných rozhodnutí orgánů veřejné moci došlo postupem stanoveným zákonem, včetně mimořádných opravných prostředků. Účastníci řízení musí počítat s tím, že pokud zákon umožňuje přezkum nebo změnu rozhodnutí, jež nabyla právní moci, nelze vyloučit, že v příslušném řízení dojde k jejich změně nebo zrušení, a to případně i v neprospěch těchto účastníků. Jedná-li se však o vykonatelné rozhodnutí, které působí konstitutivní účinky, tedy zakládá, mění nebo ruší práva nebo povinnosti účastníků řízení, nelze v případě, že toto rozhodnutí bude zákonem stanoveným postupem později změněno nebo zrušeno, odepřít právní účinky takovému jednání, jež bylo jako výkon práva nebo povinnosti založeného tímto rozhodnutím učiněno v důvěře v jeho správnost. Nové rozhodnutí totiž nemůže působit zpětně ( retroaktivně ) v tom smyslu, že by ve vztahu k minulému období, v jehož průběhu bylo původní rozhodnutí vykonatelné, toto rozhodnutí dál nepovažovalo za právní základ jím založených práv a povinností, ledaže by s takovýmto retroaktivním účinkem musel stěžovatel počítat nebo by se jednalo o jiný důvod umožňující výjimku ze zákazu pravé retroaktivity ( obecně k výjimkám srov. nález ze dne 4. února 1997 sp. zn. Pl. ÚS 21/96, N 13/7 SbNU 87, 63/1997 Sb.; nález ze dne 19. dubna 2011 sp. zn. Pl. ÚS 53/10, 119/2011 Sb., body 144 až 146 ).

21. Napadeným výrokem rozsudku okresního soudu, ve spojení s rozsudkem krajského soudu, byla stěžovateli uložena povinnost zaplatit k rukám babičky nezletilého dlužné výživné za období od 1. prosince 2009 do 31. května 2010, tedy za dobu přibližně od vydání předběžného opatření, kterým byl nezletilý svěřen babičce do výchovy, až do vydání předmětného rozsudku soudu prvního stupně. Podstatou námitek stěžovatele přitom není samotná skutečnost, že povinnost platit výživné na nezletilého k rukám jeho babičky byla stanovena i za dobu minulou, nýbrž to, že v předmětné době měl podle původního rozsudku povinnost platit toto výživné k rukám jeho matky, kterou si včas a řádně plnil, a tedy mu žádný dluh na výživném nemohl vzniknout.

22. Ústavní soud považoval z hlediska svého posouzení za podstatné, že původním rozsudkem okresního soudu ze dne 24. listopadu 2008, kterým byl nezletilý svěřen do výchovy své matce, byl stěžovateli vedle povinnosti platit na něj výživné v určité výši stanoven rovněž způsob, jakým má tuto povinnost plnit, a to měsíčními platbami k rukám jeho matky. Tento rozsudek přitom vzhledem k jeho předmětu nebránil obecným soudům, aby po určitém čase v důsledku změny poměrů v souladu s příslušnými ustanoveními zákona o rodině upravily právní vztahy rodičů a nezletilého jinak, a to včetně případné změny výše výživného nebo způsobu jeho úhrady.

23. Svěření nezletilého do výchovy jeho babičky podle § 45 odst. 1 zákona o rodině nepochybně takovou změnu poměrů představovalo a v dané věci i bylo důvodem pro stanovení nového způsobu úhrady výživného, když nový rozsudek okresního soudu uložil stěžovateli povinnost jeho placení právě k rukám babičky nezletilého. Takováto změna ale musela být stanovena výslovně a nebylo možné ji dovodit pouze ze svěření nezletilého do výchovy jiné fyzické osobě než rodiče, neboť vedle povinnosti strpět osobní péči o nezletilého ze strany této osoby nevyplývají v takovémto případě rodičům ze zákona bez dalšího žádné další povinnosti. K jejich stanovení musí podle § 45 odst. 4 zákona o rodině přistoupit až soud svým rozhodnutím, což okresní soud učinil jen ve svém rozsudku, avšak nikoliv již v rámci předběžného opatření, kterým byl nezletilý pouze předběžně svěřen do výchovy své babičky. Tímto opatřením tak nedošlo ani ke změně způsobu placení výživného, tedy k rukám jeho babičky místo matky, ani k pozastavení povinnosti stěžovatele platit výživné dosavadním způsobem. Původní povinnost stěžovatele hradit výživné k rukám matky nezletilého tak zůstala po nařízení předběžného opatření nedotčena.

24. Nelze tedy přisvědčit závěru krajského soudu, který při hodnocení povinnosti stěžovatele zaplatit dlužné výživné vycházel z předpokladu, že již předběžné opatření představovalo právní důvod, jenž stěžovateli znemožňoval dál platit výživné k rukám matky nezletilého. Pokud se okresní soud domníval, že současně s předběžným svěřením nezletilého do výchovy jeho babičky jsou dány i důvody pro placení výživného k jejím rukám, měl tuto povinnost stanovit výslovně již předběžným opatřením, a to i bez návrhu. S ohledem na existenci původního pravomocného a vykonatelného rozsudku okresního soudu ale nemohl po stěžovateli požadovat, aby sám vyhodnocoval důvodnost dalšího placení výživného dosavadním způsobem a případně se rozhodl ji dál neplnit. Tím by se navíc vystavil nebezpečí, že takto vzniklý dluh bude předmětem nařízení výkonu rozhodnutí, nebo dokonce případným důsledkům z hlediska trestního práva. Stěžovatel byl naopak dál povinen platit výživné k rukám matky nezletilého podle původního rozsudku, přičemž tak mohl činit v důvěře, že zaplacením výživného právě tímto způsobem plní řádně svou vyživovací povinnost.

25. Bylo proto povinností obecných soudů respektovat při rozhodování o stanovení dlužného výživného existenci původního rozsudku, na jehož základě byl stěžovatel v předmětném období povinen platit výživné k rukám matky nezletilého, a učinit příslušná skutková zjištění, zda k zaplacení tohoto výživného skutečně došlo. O povinnosti zaplatit dlužné výživné za toto období k rukám babičky nezletilého totiž bylo možné tímto způsobem dodatečně rozhodnout jen za předpokladu, že si stěžovatel svou povinnost v minulosti řádně nesplnil a v době rozhodováni soudu tak jeho dluh v určité výši stále trval. Pokud by ale bylo prokázáno, že si stěžovatel, jak sám tvrdí ve své stížnosti, svou povinnost v průběhu předmětného období plnil vždy řádně a včas, postrádalo by následné stanovení dlužného výživného napadeným výrokem jakýkoliv právní základ. Okresní soud se však těmito skutečnostmi vůbec nezabýval a výrokem II. svého rozsudku naopak opětovně rozhodl o povinnosti stěžovatele platit na nezletilého výživné ve stejné výši, avšak k rukám jeho babičky, přičemž tuto změnu stanovil dokonce zpětně tak, aby se vztahovala i na celé předmětné období. Následně přitom splnění povinnosti platit výživné v tomto období nehodnotil podle jejího vymezení v původním rozsudku, nýbrž podle její dodatečné úpravy, ačkoliv stěžovatel byl v předmětném období povinen na základě vykonatelného rozsudku plnit svoji povinnost jiným způsobem a na předmětnou zpětnou změnu způsobu plnění své povinnosti nemohl spoléhat.

26. Ústavní soud dospěl k závěru, že stanovením dlužného výživného na základě změny původního rozsudku, kterou byla stěžovateli zpětně stanovena povinnost platit výživné k rukám babičky nezletilého již během předmětného období, postupovaly obecné soudy v rozporu s principem právní jistoty podle čl. 1 odst. 1 Ústavy, protože při posuzování plnění vyživovací povinnosti nerespektovaly předchozí rozsudek a nepřiznaly právní účinky plnění, jež stěžovatel podle tohoto rozsudku a v důvěře v jeho správnost uskutečnil k rukám matky nezletilého za účelem placení výživného, a v jejichž důsledku stěžovatel mohl předpokládat zánik svého dluhu. Po celkovém zhodnocení jejich postupu tak lze konstatovat, že se obecné soudy při stanovení dlužného výživného dopustily svévole, neboť nerespektovaly pravomocný rozsudek soudu v dané věci, a aniž by zkoumaly, zda v předmětném období došlo k řádnému splnění jím stanovené vyživovací povinnosti, uložily tuto povinnost stěžovateli v plném rozsahu opětovně. Tím se nedopustily jen porušení práva stěžovatele na soudní ochranu podle čl. 36 odst. 1 Listiny, nýbrž v důsledku zásahu do jeho majetkové sféry i porušení jeho práva vlastnit majetek podle čl. 11 odst. 1 Listiny.

27. Ve vztahu k principu důvěry ve správnost aktů veřejné moci je nezbytné dodat, že konstitutivní účinky způsobu placení výživného nemohou mít z hlediska důvěry stěžovatele ve správnost původního rozsudku za důsledek to, že by představovaly překážku pro změnu rozsahu vyživovací povinnosti rodičů, a to včetně jejího zpětného snížení nebo zvýšení ( § 99 zákona o rodině ). Samotná vyživovací povinnost je totiž dána již existencí právního vztahu mezi rodičem a dítětem a rozhodnutí soudu ji pouze konkretizuje, avšak nekonstituuje. Účastník řízení nakonec nemůže obecně spoléhat na to, že splněním povinnosti stanovené rozhodnutím soudu nastanou předpokládané právní účinky, pokud je tato povinnost ve své podstatě pouze vyjádřením existujících hmotněprávních vztahů, přičemž ke změně nebo zrušení tohoto rozhodnutí zákonem stanoveným postupem došlo v důsledku jejich jiného právního posouzení ( např. v řízení o mimořádném opravném prostředku ). Poněvadž však v dané věci bylo předmětem námitek toliko stanovení způsobu placení výživného, a nikoliv jeho výše ( rozsahu ), nebyl v dané věci důvod zpochybňovat legitimnost důvěry stěžovatele ve správnost původního rozhodnutí z uvedeného hlediska.

28. Ze všech uvedených důvodů Ústavní soud ústavní stížnosti podle § 82 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu vyhověl a napadený výrok rozsudku okresního soudu a napadenou část výroku rozsudku krajského soudu podle § 82 odst. 3 písm. a ) zákona o Ústavním soudu zrušil.

29. Nad rámec uvedeného Ústavní soud závěrem zdůrazňuje, že vyhovění ústavní stížnosti se žádným způsobem nedotýká práva babičky nezletilého domáhat se ve vztahu k období, během kterého fakticky plnila vyživovací povinnost za jeho rodiče, úhrady tohoto plnění podle § 101 odst. 1 zákona o rodině. V takovém případě by obecné soudy musely posoudit, zda a v jaké míře mají stěžovatel a matka nezletilého povinnost k úhradě takovéhoto plnění, včetně posouzení toho, jakým způsobem se do případné povinnosti úhrady promítá plnění vyživovací povinnosti stěžovatelem v předmětném období na základě původního rozsudku.

Poučení : Proti nálezu Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 13. září 2011

Dagmar Lastovecká v. r.
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

čl. 1 odst. 1 Ústavy ČR

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Okresního soudu v Nymburce

sp. zn. 13 P 55/2008

Krajského soudu v Praze

sp. zn. 27 Co 445/2010

soudu prvního stupně

čl. 11 odst. 1 a čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 1 odst. 1 Ústavy ČR

okresního soudu

krajský soud

okresního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

čl. 1 odst. 1 Ústavy ČR

sp. zn. I. ÚS 163/02

II. ÚS 2742/07

Ústavní soud

okresního soudu

§ 45 odst. 1 zákona o rodině

Ústavní soud

krajského soudu

Ústavní soud

okresního soudu

krajského soudu

čl. 1 odst. 1 a čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 1 odst. 1 Ústavy ČR

§ 45 odst. 4 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

čl. 1 odst. 1 Ústavy České republiky

Ústavní soud

Okresního soudu v Nymburce

Krajského soudu v Praze

soudu prvního stupně

Okresního soudu v Nymburce

Krajského soudu v Praze

Okresního soudu v Nymburce

sp. zn. 13 P 55/2008

Krajského soudu v Praze

sp. zn. 27 Co 445/2010

soudu prvního stupně

čl. 1 odst. 1 Ústavy České republiky

Okresního soudu v Nymburce

sp. zn. 13 P 55/2008

Krajského soudu v Praze

sp. zn. 27 Co 445/2010

soudu prvního stupně

Ústavnímu soudu

čl. 1 odst. 1 Ústavy České republiky

Okresního soudu v Nymburce

soud prvního stupně

č. j. 13 P 55/2008-77

okresního soudu

č. j. 13 P 55/2008-183

okresní soud

č. j. 13 P 55/2008-254

okresního soudu

Krajského soudu v Praze

č. j. 27 Co 445/2010-514

okresního soudu

Odvolací soud

okresního soudu

okresního soudu

Okresní soud

okresního soudu

krajského soudu

okresního soudu

okresního soudu

krajského soudu

okresního soudu

krajského soudu

§ 99 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavním soudem

Ústavním soudem

Ústavní soud

Krajský soud

§ 45 odst. 1 zákona o rodině

Ústavní soud

Okresní soud

Okresní soud

krajský soud

§ 44 odst. 2 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

§ 101 odst. 4 občanského soudního řádu

§ 63 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. II. ÚS 45/94

sp. zn. III. ÚS 224/98

čl. 1 odst. 1 Ústavy

sp. zn. I. ÚS 163/02

sp. zn. II. ÚS 2742/07

sp. zn. Pl. ÚS 21/96

sp. zn. Pl. ÚS 53/10

okresního soudu

krajského soudu

soudu prvního stupně

Ústavní soud

okresního soudu

§ 45 odst. 1 zákona o rodině

okresního soudu

§ 45 odst. 4 zákona o rodině

okresní soud

krajského soudu

okresní soud

okresního soudu

Okresní soud

Ústavní soud

čl. 1 odst. 1 Ústavy

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 11 odst. 1 Listiny

§ 99 zákona o rodině

Ústavní soud

okresního soudu

krajského soudu

Ústavní soud

§ 101 odst. 1 zákona o rodině

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu JUDr. Mojmíra Putny a soudců JUDr. Ljubomíra Drápala a JUDr. Zdeňka Novotného v právní věci žalobce Ing. J. L., zastoupeného Mgr. Pavlem Dvořákem, advokátem se sídlem ve Žďáru nad Sázavou, Strojírenská č. 2269/36, proti žalovanému DIAMO, státnímu podniku se sídlem ve Stráži pod Ralskem, Máchova č. 201, IČO 00002739, odštěpnému závodu GEAM se sídlem Dolní Rožínka, o úpravu obsahu evidenčního listu důchodového zabezpečení a potvrzení o skutečnostech rozhodných pro posouzení vzniku nároku na mimořádný starobní důchod, vedené u Okresního soudu ve Žďáru nad Sázavou pod sp. zn. 7 C 6/2007, o dovolání žalobce proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. prosince 2010, č. j. 15 Co 37/2010-167, takto :

Usnesení krajského soudu se z r u š u j e a věc se vrací Krajskému soudu v Brně k dalšímu řízení.

Odůvodnění :

Žalobce se domáhal ( žalobou změněnou se souhlasem soudu prvního stupně ), aby bylo žalovanému uloženo „ upravit obsah evidenčního listu důchodového zabezpečení žalobce a potvrzení žalovaného o skutečnostech rozhodných pro posouzení vzniku nároku žalobce na mimořádný starobní důchod za období od 1. 4. 1981 do 31. 12. 1990 tak, že v evidenčním listu důchodového zabezpečení a v potvrzení o skutečnostech rozhodných pro posouzení vzniku nároku žalobce na mimořádný starobní důchod změní označení pracovní kategorie žalobce z I.A na I.AA “. Žalobu odůvodňoval zejména tím, že v průběhu řízení vedeného před Krajským soudem v Brně pod sp. zn. 33 Cad 87/2006, jehož předmětem je žalobcův návrh na přezkoumání „ rozhodnutí ČSSZ v Praze ze dne 28. 2. 2006, č. j. 501122025 “, kterým byla zamítnuta jeho žádost o přiznáni starobního hornického důchodu, zjistil, že doklady jeho zaměstnavatele ( žalovaného ), na základě kterých byla žalobcova žádost o přiznání starobního hornického důchodu ČSSZ v Praze posuzována, byly „ upraveny v rozporu se skutečným stavem věci tak, aby nemohl být zařazen do I.AA pracovní kategorie “.

Okresní soud ve Žďáru nad Sázavou – poté, co Krajský soud v Brně usnesením ze dne 27. 3. 2008, č. j. 15 Co 24/2008-65, změnil usnesení Okresního soudu ve Žďáru nad Sázavou ze dne 19. 11. 2007, č. j. 7 C 6/2007-53, tak, že řízení se nezastavuje - rozsudkem ze dne 2. 10. 2009, č. j. 7 C 6/2007-145, žalobu zamítl a rozhodl, že „ žalobce je povinen nahradit žalovanému náklady řízení ve výši 0,- Kč “. Po provedeném dokazování dovodil, že žalobce nevykonával a ani nemohl vykonávat práci se stálým pracovištěm v podzemí. Vycházel přitom zejména z toho, že žalobce jako řídící pracovník vykonával i takové práce, které nutně musel vykonávat v kanceláři na povrchu ( spisová činnost, porady a pod. ), že podle počtu sfáraných směn v předložených originálech, tzv. „ cáchovnic “, se jednalo o pracovníka tzv. střídavě fárajícího a nikoliv o pracovníka vykonávajícího zaměstnání soustavně a v průběhu kalendářního měsíce převážně na pracovištích v podzemí hlubinných dolů a že rozpor ve vyznačení počtu kalendářních dnů v I.AA pracovní kategorii ze strany žalobce ( na jednom exempláři vyznačen počet v rozsahu 1426 a v druhém 2094 ) nic nevypovídá o tom, zda v rozhodném období vykonával funkci spadající do kategorie I.AA nebo I.A, neboť rozhodujícím kritériem je charakter a náplň vykonávané funkce.

K odvolání žalobce Krajský soud v Brně usnesením ze dne 15. prosince 2010, č. j. 15 Co 37/2010-167, rozsudek soudu prvního stupně zrušil a řízení zastavil; zároveň rozhodl, že po právní moci usnesení bude věc postoupena České správě sociálního zabezpečení se sídlem v Praze, Křížová 25, a že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů. Na rozdíl od soudu prvního stupně dovodil, že „ není dána pravomoc soudu rozhodnout o takto žalobcem uplatněném nároku “. Soudy totiž rozhodují spory a jiné právní věci, které vyplývají z občanskoprávních, pracovních, rodinných a obchodních vztahů, jen pokud je podle zákona neprojednávají a nerozhodují o nich jiné orgány. V otázkách důchodového zabezpečení ( důchodového pojištění ), je však dána pravomoc České správy sociálního zabezpečení; to platí i ohledně skutečností uvedených v zápisech do evidenčních listů důchodového zabezpečení ( evidenčních listů důchodového pojištění ). V projednávané věci je tak podle odvolacího soudu „ dána pravomoc České správy sociálního zabezpečení řešit uvedené námitky žalobce v rámci řízení o vyměření důchodu “.

V dovolání proti rozsudku odvolacího soudu žalobce namítá, že v dané věci je dána pravomoc soudu, neboť se v řízení před obecným soudem domáhá plnění specifikovaného v žalobě a nikoli přezkumu rozhodnutí vydaného orgánem veřejné správy. Předmětem řízení je skutečnost, že žalovaný vystavil potvrzení, ve kterém je nesprávně uvedena žalobcova pracovní kategorie. To má zásadní význam pro posouzení jeho nároku na mimořádný starobní důchod, o kterém soudy v občanském soudním řízení nerozhodují, nicméně základ této právní věci a konečně i navrhované rozhodnutí je založeno a vychází z civilního práva. Vazba projednávané věci na žalobcovy vztahy založené veřejným právem je jasná a evidentní, avšak ani Česká správa sociálního zabezpečení, ani správní soud nejsou nadány pravomocí uložit žalovanému povinnost upravit listiny dokumentující výkon práce. Správnost předmětného evidenčního listu je zároveň předpokladem správného rozhodnutí o žalobcově starobním důchodu. Navrhl, aby dovolací soud rozsudek odvolacího soudu zrušil a aby mu věc vrátil k dalšímu řízení.

Žalovaný navrhl, aby dovolání bylo zamítnuto, neboť odvolací soud věc správně posoudil.

Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací ( § 10a o. s. ř. ) po zjištění, že dovolání proti měnícímu rozsudku odvolacího soudu bylo podáno osobou oprávněnou ( účastníkem řízení ) v zákonné lhůtě ( § 240 odst. 1 o. s. ř. ) a že směřuje proti usnesení, proti kterému je podle ustanovení § 239 odst. 1 písm. a ) o. s. ř. dovolání přípustné, přezkoumal rozsudek odvolacího soudu bez nařízení jednání ( § 243a odst. 1 věta první o. s. ř. ) a dospěl k závěru, že dovolání je opodstatněné.

V posuzované věci se žalobce domáhal, aby bylo žalovanému uloženo „ upravit obsah evidenčního listu důchodového zabezpečení žalobce a potvrzení žalovaného o skutečnostech rozhodných pro posouzení vzniku nároku žalobce na mimořádný starobní důchod za období od 1. 4. 1981 do 31. 12. 1990 tak, že v evidenčním listu důchodového zabezpečení a v potvrzení o skutečnostech rozhodných pro posouzení vzniku nároku žalobce na mimořádný starobní důchod změní označení pracovní kategorie žalobce z I.A na I.AA “. Protože ze žaloby a z obsahu spisu nepochybně vyplývá, že žalobce nemíní podávat žalobu proti pravomocnému rozhodnutí správního orgánu ve smyslu zákona č. 150/2002 Sb., soudní řád správní ( takovou žalobu již podal a projednává ji Krajský soud v Brně pod sp. zn. 33 Cad 87/2006 ), je pro posouzení věci především významné, zda je pro rozhodnutí o tomto nároku uplatněném žalobou na plnění podle ustanovení § 80 písm. b ) o. s. ř. ( žalovanému má být uloženo upravit obsah listiny ) dána pravomoc soudu.

Podle ustanovení § 7 odst. 1 o. s. ř. v občanském soudním řízení projednávají a rozhodují soudy věci, které vyplývají z občanskoprávních, pracovních, rodinných, družstevních, jakož i obchodních vztahů ( včetně vztahů podnikatelských a hospodářských ), pokud je podle zákona neprojednávají a nerozhodují o nich jiné orgány.

Podle ustanovení § 7 odst. 3 o. s. ř. jiné věci projednávají a rozhodují soudy v občanském soudním řízení, jen stanoví-li to zákon.

Podle ustanovení § 5 zákona č. 582/1991 Sb., o organizaci a provádění sociálního zabezpečení ( dále též jen „ zákon č. 582/1991 Sb. “ ), Česká správa sociálního zabezpečení
a ) rozhoduje
1. o dávkách důchodového pojištění, pokud není v tomto zákoně stanoveno, že o nich rozhoduje jiný orgán sociálního zabezpečení, a zařizuje výplaty těchto dávek,
2. o povinnosti občana vrátit dávku důchodového pojištění poskytnutou neprávem nebo v nesprávné výši, pokud je o této dávce oprávněna rozhodovat,
3. o povinnosti zaměstnavatele nahradit neprávem vyplacené částky na dávce důchodového pojištění, pokud je o této dávce oprávněna rozhodovat,
4. o odvoláních ve věcech, v nichž v prvním stupni rozhodla okresní správa sociálního zabezpečení,
5. o odstranění tvrdostí, které by se vyskytly při provádění sociálního zabezpečení, pokud jí bylo v jednotlivých případech svěřeno,
6. o převodech důchodových práv podle § 105a zákona o důchodovém pojištění a zařizuje tyto převody,
b ) jedná před soudem v řízení o přezkoumání rozhodnutí ve věcech sociálního zabezpečení,
c ) plní úkoly při výplatě dávek sociálního zabezpečení do ciziny,
d ) řídí a kontroluje činnost okresních správ sociálního zabezpečení,
e ) zajišťuje plnění úkolů vyplývajících z práva Evropských společenství a plnění úkolů vyplývajících z mezinárodních smluv v oblasti důchodového pojištění,
f ) zajišťuje vydávání tiskopisů předepsaných podle tohoto zákona,
g ) vede registr pojištěnců důchodového pojištění ( dále jen registr pojištěnců ),
h ) vyrozumívá okresní správu sociálního zabezpečení [§ 6 odst. 4 písm. s )] o tom, že občan, který je dočasně práce neschopným, byl uznán invalidním na základě soudního řízení o žalobě,
ch ) zajišťuje podklady k posuzování zdravotního stavu v rozsahu vyplývajícím z přímo použitelných předpisů Evropské unie a z mezinárodních smluv,
i ) posuzuje zdravotní stav v rozsahu stanoveném tímto zákonem ( § 8 odst. 9 ).

Předmětem řízení v projednávané věci je uložení povinnosti žalovanému upravit obsah evidenčního listu důchodového zabezpečení žalobce a potvrzení žalovaného o skutečnostech rozhodných pro posouzení vzniku nároku žalobce na mimořádný starobní důchod. I když je nepochybné ( a žalobce i žalovaný to také tvrdí ), že úpravy uvedených listin se žalobce domáhá proto, aby podle upravených listin bylo v řízení o přiznání starobního hornického důchodu žalobci rozhodnuto jinak ( žalobci příznivěji ), rozhodnout o úpravě obsahu evidenčního listu důchodového zabezpečení a potvrzení o skutečnostech rozhodných pro posouzení vzniku nároku na mimořádný starobní důchod do pravomoci České správy sociálního zabezpečení nespadá ( srov. § 5 zákona č. 582/1991 Sb. ). To nic nemění na správnosti závěru odvolacího soudu, že v otázkách důchodového zabezpečení ( důchodového pojištění ) je dána pravomoc České správy sociálního zabezpečení; toho se však v tomto řízení žalobce nedožaduje. Zároveň však platí, že, není-li orgánu ( odlišného od soudu ), který je povolán ( má pravomoc ) k projednání a rozhodnutí určité věci, pak nemůže být povolán k ochraně práv a oprávněných zájmů účastníků sporu jiný orgán než právě soud ( srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 21. 2. 2001, sp. zn. 20 Cdo 2498/99, uveřejněné v časopise Soudní judikatura ročník 2001 pod pořadovým číslem 110 ).

Ve sporu mezi občanem a jeho zaměstnavatelem o správnost zápisu v evidenčním listu důchodového pojištění rozhodují sice s účinností ode dne 1. 1. 2004 Okresní správy sociálního zabezpečení [srov. § 6 odst. 4 písm. a ) bod 3. zákona č. 582/1991 Sb.] – nikoli Česká správa sociálního zabezpečení - v projednávané věci se však jedná o období od 1. 4. 1981 do 31. 12. 1990 ( tedy před 1. 1. 2004 ) a navíc tato právní úprava nedopadá na spory o správnost potvrzení o skutečnostech rozhodných pro posouzení vzniku nároku na mimořádný starobní důchod, jako je tomu v projednávané věci. Na tom nic nemůže změnit ani odvolacím soudem zmiňovaná skutečnost, že otázky správnosti zápisu do evidenčních listů důchodového zabezpečení se řeší v rámci řízení u České správy sociálního zabezpečení, případně pak v rámci správního soudnictví; přitom připomíná nález Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 1415/10. Přehlíží totiž, že v jím zmiňovaných věcech se jednalo o přezkum správnosti rozhodnutí České správy sociálního zabezpečení, kde se otázka správnosti zápisu do evidenčních listů důchodového zabezpečení řešila jako předběžná, kdežto v této věci jde přímo o žalobu na úpravu obsahu uvedených listin [o žalobu na splnění povinnosti ve smyslu ustanovení § 80 písm. b ) o. s. ř.], nikoli o přezkum správnosti správního rozhodnutí. Jde-li tedy v projednávané věci o spor vyplývající z pracovněprávního vztahu mezi žalobcem a žalovaným a – jak výše uvedeno - podle zákona jej neprojednávají a nerozhodují o něm jiné orgány ( srov. § 7 odst. 1 o. s. ř. ), projednávají jej a rozhodují o něm v občanském soudním řízení soudy.

Nedostatek pravomoci soudů danou věc projednat a rozhodnout, je neodstranitelným nedostatkem podmínky řízení, který v každé fázi řízení vede k jeho zastavení usnesením soudu a po právní moci postoupení věci příslušnému orgánu ( srov. § 104 odst. 1 o. s. ř. ). Naproti tomu, nemá-li uplatněný nárok oporu v hmotném právu ( jako tomu může být v projednávané věci ), projeví se to ( z procesního hlediska ) tím, že soud žalobu zamítne.

Z uvedeného vyplývá, že usnesení odvolacího soudu není správné. Nejvyšší soud České republiky je proto podle ustanovení § 243b odst. 2 části věty za středníkem o. s. ř. zrušil a věc vrátil Krajskému soudu v Brně k dalšímu řízení ( § 243b odst. 3 věta první o. s. ř. ).

Právní názor vyslovený v tomto usnesení je závazný; v novém rozhodnutí o věci rozhodne soud nejen o náhradě nákladů nového řízení a dovolacího řízení, ale znovu i o nákladech původního řízení ( § 243d odst. 1 část první věty za středníkem a věta druhá o. s. ř. ).

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 20. prosince 2012

JUDr. Mojmír Putna
předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu ve Žďáru nad Sázavou

sp. zn. 7 C 6/2007

Krajského soudu v Brně

č. j. 15 Co 37/2010-167

krajského soudu

Krajskému soudu v Brně

soudu prvního stupně

Krajským soudem v Brně

sp. zn. 33 Cad 87/2006

Okresní soud ve Žďáru nad Sázavou

Krajský soud v Brně

č. j. 15 Co 24/2008-65

Okresního soudu ve Žďáru nad Sázavou

č. j. 7 C 6/2007-53

č. j. 7 C 6/2007-145

Krajský soud v Brně

č. j. 15 Co 37/2010-167

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

odvolacího soudu

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolací soud

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

§ 10a o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 240 odst. 1 o. s. ř.

§ 239 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.

č. 150/2002 Sb.

Krajský soud v Brně

sp. zn. 33 Cad 87/2006

§ 80 písm. b ) o. s. ř.

§ 7 odst. 1 o. s. ř.

§ 7 odst. 3 o. s. ř.

§ 5 zákona č. 582/1991 Sb.

§ 105a zákona o důchodovém pojištění

§ 6 odst. 4 písm. s )

§ 8 odst. 9

§ 5 zákona č. 582/1991 Sb.

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 2498/99

odvolacím soudem

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 1415/10

§ 80 písm. b ) o. s. ř.

§ 7 odst. 1 o. s. ř.

§ 104 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

Nejvyšší soud České republiky

Krajskému soudu v Brně

§ 243b odst. 3 věta první o. s. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

Obecné soudy nesmí apriorně zamítat žaloby pronajímatelů na náhradu vůči státu, jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( viz nález ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), nýbrž musejí uplatněný nárok posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny. V tomto smyslu jsou povinny poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nedodržení tohoto postupu představuje porušení základního práva žalobce na ochranu majetku a na soudní ochranu ve smyslu čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatele V. S. zrušil I. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 10. června 2009 podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy v řízení o ústavních stížnostech rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 1. června 2006 č. j. 20 Co 135/2006-71 a rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 25. ledna 2006 č. j. 24 C 169/2005-48. Návrh na zrušení usnesení Nejvyššího soudu ze dne 11. března 2008 č. j. 25 Cdo 2864/2006-82 odmítl jako zjevně neopodstatněný.

Narativní část

Stěžovatel se žalobou vůči České republice – Ministerstvu financí jako vedlejší účastnici domáhal náhrady škody způsobené nesprávným úředním postupem ve výši 4 627 970 Kč s příslušenstvím, která mu měla vzniknout jako ztráta v důsledku protizákonné a protiústavní regulace nájemného. Pomocí odkazů na závěry Ústavního soudu dokládal existenci nesprávného úředního postupu vedlejší účastnice, který spatřoval v odmítnutí návrhu zákona o nájemném Parlamentem. Obvodní soud pro Prahu 1 žalobu zamítl napadeným rozsudkem, přičemž toto rozhodnutí bylo posléze potvrzeno i napadeným rozsudkem Městského soudu v Praze. Odvolací soud přitom uvedl, že nárok na náhradu škody ve smyslu nálezu Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 489/05 lze uplatnit vůči státu pouze tehdy, jestliže se nedomohl saturování své majetkové ujmy na nájemcích bytů. Nejvyšší soud dovolání odmítl, neboť dospěl k závěru, že žádná z otázek předložených stěžovatelem nemá zásadní právní význam, přičemž své hodnocení řádně odůvodnil.

Odůvodnění nálezu Ústavního soudu

Ústavní soud v dané věci odkázal na stanovisko pléna Ústavního soudu ze dne 28. dubna 2009 sp. zn. Pl. ÚS-st 27/09, které bylo přijato ve věci posuzované ústavní stížnosti. Podle tohoto stanoviska jsou obecné soudy povinny posoudit žaloby na náhradu škody vůči státu, jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( viz nález ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Samotné posouzení, zda v dané věci byl dán konkrétní nárok stěžovatele na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny, zůstává k zodpovězení obecnému soudu, který musí zvážit, do jaké míry došlo v důsledku regulovaného nájemného k zásahu do jeho základního práva vlastnit majetek, jakož i zda v jeho případě byly splněny výše uvedené podmínky pro vznik práva na náhradu. Samotná protiústavnost právní úpravy regulovaného nájemného totiž neznamenala, že v každém individuálním případě bylo porušeno základní právo pronajímatele. Výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny přitom nemusí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným. Obecné soudy tedy nesmí nárok na náhradu vůči státu zamítat apriorně, nýbrž musejí za respektování výše uvedených závěrů posoudit jednotlivé individuálně uplatněné nároky.

V tomto smyslu je tedy tvrzený nárok pronajímatele třeba právně posoudit z hlediska práva na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Obecné soudy jsou v tomto směru povinny vytvořit ve smyslu § 118a občanského soudního řádu dostatečný procesní prostor, aby se obě strany řízení mohly k novému právnímu posouzení vyjádřit a případně uplatnit nové důkazy nebo námitky. Poněvadž tak v dané věci neučinily, porušily stěžovatelova práva na ochranu majetku a na soudní ochranu zakotvená v čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy.

Soudcem zpravodajem v dané věci byla Ivana Janů. Žádný ze soudců neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Žaloby pronajímatelů ( vlastníků bytů ) na náhradu škody vůči státu [opírající se o zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád )], jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy [nález Ústavního soudu ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ( N 47/40 SbNU 389; 252/2006 Sb. )], jsou obecné soudy povinny posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nárok vůči státu na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod má subsidiární charakter vůči nároku pronajímatele bytu proti nájemci na zvýšení nájemného jen za dobu počínající dnem podání žaloby. Za dobu, která tomuto dni předchází, může pronajímatel bytu uplatnit svůj nárok na náhradu za nucené omezení vlastnického práva proti státu přímo.

Posouzení, zda v dané věci byl dán konkrétní nárok stěžovatele na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod, zůstává k zodpovězení obecnému soudu, který musí zvážit, do jaké míry došlo v důsledku regulovaného nájemného k zásahu do jeho základního práva vlastnit majetek, jakož i zda v jeho případě byly splněny podmínky pro vznik práva na náhradu. Samotná protiústavnost právní úpravy regulovaného nájemného neznamenala, že v každém individuálním případě bylo porušeno základní právo pronajímatele ( vlastníka bytu ).

Výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod nemusí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným.

Obecné soudy nesmí nárok na náhradu vůči státu zamítat apriorně, nýbrž musí za respektování výše uvedených závěrů posoudit jednotlivé individuálně uplatněné nároky z hlediska práva na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod. Obecné soudy jsou v tomto směru povinny vytvořit ve smyslu § 118a občanského soudního řádu dostatečný procesní prostor, aby se obě strany řízení mohly k novému právnímu posouzení vyjádřit a případně uplatnit nové důkazy nebo námitky.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález

Ústavního soudu - I. senátu složeného z předsedy senátu Františka Duchoně a soudců Vojena Güttlera a Ivany Janů - ze dne 10. června 2009 sp. zn. I. ÚS 2220/08 ve věci ústavní stížnosti Ing. V. S., CSc., proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 11. března 2008 č. j. 25 Cdo 2864/2006-82, proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 1. června 2006 č. j. 20 Co 135/2006-71 a proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 25. ledna 2006 č. j. 24 C 169/2005-48, jimiž byla zamítnuta stěžovatelova žaloba vůči státu na náhradu škody způsobené nesprávným úředním postupem, která mu měla vzniknout jako ztráta v důsledku protizákonné a protiústavní regulace nájemného, za účasti Nejvyššího soudu, Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 1 jako účastníků řízení a České republiky - Ministerstva financí, se sídlem Letenská 15, Praha 1, jako vedlejší účastnice řízení.

Výrok

I. Rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 1. 6. 2006 č. j. 20 Co 135/2006-71 a rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 25. 1. 2006 č. j. 24 C 169/2005-48 byla porušena stěžovatelova práva na ochranu majetku a na soudní ochranu zakotvená v čl. 11 a v čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a v čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

II. Rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 1. 6. 2006 č. j. 20 Co 135/2006-71 a rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 25. 1. 2006 č. j. 24 C 169/2005-48 se zrušují.

III. Návrh na zrušení usnesení Nejvyššího soudu ze dne 11. 3. 2008 č. j. 25 Cdo 2864/2006-82 se odmítá.

IV. Návrhu stěžovatele na přiznání nákladů řízení se nevyhovuje.

Odůvodnění

1. Stěžovatel podanou ústavní stížností napadl v záhlaví uvedené usnesení Nejvyššího soudu, jakož i rozsudky Městského soudu v Praze ( dále též "městský soud" ) a Obvodního soudu pro Prahu 1 ( dále též "obvodní soud" ), neboť je přesvědčen, že jimi byla porušena jeho ústavně zaručená základní práva a svobody, a to čl. 4 ( podmínky omezení základních práv ), čl. 11 ( ochrana majetku ), čl. 26 ( právo na podnikání ) a čl. 36 ( právo na spravedlivý proces ) Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), čl. 6 Úmluvy na ochranu lidských práv a základních svobod ( dále jen "Úmluva" ) a čl. 1 odst. 1 Dodatkového protokolu k Úmluvě. Uvedl, že podstatou jeho žaloby byl požadavek vůči státu na náhradu škody způsobené nesprávným úředním postupem ve smyslu zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád ), vzniklé v důsledku nesprávného úředního postupu státu reprezentovaného Ministerstvem financí ohledně regulace nájemného. Ve sporu argumentoval nálezy Ústavního soudu, soudy však rozhodnutí odůvodnily v rozporu s nimi a dovodily, že nepřijetí zákona není nesprávným úředním postupem, a jeho žalobu v celém rozsahu zamítly.

2. Relevantní znění příslušných článků Listiny, Úmluvy a Dodatkového protokolu, které zakotvují základní práva, jejichž porušení stěžovatel namítá, je následující.

 Ustanovení čl. 4 Listiny :

 ( 1 ) Povinnosti mohou být ukládány toliko na základě zákona a v jeho mezích a jen při zachování základních práv a svobod.

 ( 2 ) Meze základních práv a svobod mohou být za podmínek stanovených Listinou základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) upraveny pouze zákonem.

 ( 3 ) Zákonná omezení základních práv a svobod musí platit stejně pro všechny případy, které splňují stanovené podmínky.

 ( 4 ) Při používání ustanovení o mezích základních práv a svobod musí být šetřeno jejich podstaty a smyslu. Taková omezení nesmějí být zneužívána k jiným účelům, než pro které byla stanovena.

 Ustanovení čl. 11 Listiny :

 ( 1 ) Každý má právo vlastnit majetek. Vlastnické právo všech vlastníků má stejný zákonný obsah a ochranu. Dědění se zaručuje.

 ( 2 ) Zákon stanoví, který majetek nezbytný k zabezpečování potřeb celé společnosti, rozvoje národního hospodářství a veřejného zájmu smí být jen ve vlastnictví státu, obce nebo určených právnických osob; zákon může také stanovit, že určité věci mohou být pouze ve vlastnictví občanů nebo právnických osob se sídlem v České a Slovenské Federativní Republice.

 ( 3 ) Vlastnictví zavazuje. Nesmí být zneužito na újmu práv druhých anebo v rozporu se zákonem chráněnými obecnými zájmy. Jeho výkon nesmí poškozovat lidské zdraví, přírodu a životní prostředí nad míru stanovenou zákonem.

 ( 4 ) Vyvlastnění nebo nucené omezení vlastnického práva je možné ve veřejném zájmu, a to na základě zákona a za náhradu.

 ( 5 ) Daně a poplatky lze ukládat jen na základě zákona.

 Ustanovení čl. 26 Listiny :

 ( 1 ) Každý má právo na svobodnou volbu povolání a přípravu k němu, jakož i právo podnikat a provozovat jinou hospodářskou činnost.

 ( 2 ) Zákon může stanovit podmínky a omezení pro výkon určitých povolání nebo činností.

 ( 3 ) Každý má právo získávat prostředky pro své životní potřeby prací. Občany, kteří toto právo nemohou bez své viny vykonávat, stát v přiměřeném rozsahu hmotně zajišťuje; podmínky stanoví zákon.

 ( 4 ) Zákon může stanovit odchylnou úpravu pro cizince.

 Ustanovení čl. 36 Listiny :

 ( 1 ) Každý se může domáhat stanoveným postupem svého práva u nezávislého a nestranného soudu a ve stanovených případech u jiného orgánu.

 ( 2 ) Kdo tvrdí, že byl na svých právech zkrácen rozhodnutím orgánu veřejné správy, může se obrátit na soud, aby přezkoumal zákonnost takového rozhodnutí, nestanoví-li zákon jinak. Z pravomoci soudu však nesmí být vyloučeno přezkoumávání rozhodnutí týkajících se základních práv a svobod podle Listiny.

 ( 3 ) Každý má právo na náhradu škody způsobené mu nezákonným rozhodnutím soudu, jiného státního orgánu či orgánu veřejné správy nebo nesprávným úředním postupem.

 ( 4 ) Podmínky a podrobnosti upravuje zákon.

 Ustanovení čl. 6 odst. 1 Úmluvy : Každý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem, zřízeným zákonem, který rozhodne o jeho občanských právech nebo závazcích nebo o oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu. Rozsudek musí být vyhlášen veřejně, avšak tisk a veřejnost mohou být vyloučeny buď po dobu celého nebo části procesu v zájmu mravnosti, veřejného pořádku nebo národní bezpečnosti v demokratické společnosti, nebo když to vyžadují zájmy nezletilých nebo ochrana soukromého života účastníků anebo, v rozsahu považovaném soudem za zcela nezbytný, pokud by, vzhledem ke zvláštním okolnostem, veřejnost řízení mohla být na újmu zájmům spravedlnosti.

 Ustanovení čl. 1 Dodatkového protokolu :

 Každá fyzická nebo právnická osoba má právo pokojně užívat svůj majetek. Nikdo nemůže být zbaven svého majetku s výjimkou veřejného zájmu a za podmínek, které stanoví zákon a obecné zásady mezinárodního práva.

 Předchozí ustanovení nebrání právu států přijímat zákony, které považují za nezbytné, aby upravily užívání majetku v souladu s obecným zájmem a zajistily placení daní a jiných poplatků nebo pokut.

3. Podle § 42 odst. 4 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, si Ústavní soud vyžádal vyjádření účastníků a vedlejšího účastníka.

4. Podle Nejvyššího soudu opakuje stěžovatel v ústavní stížnosti argumentaci uplatněnou již v řízení před dovolacím soudem, se kterou se - v mezích posuzování přípustnosti dovolání - vypořádal, tudíž odkázal na odůvodnění svého rozhodnutí, které je plně v souladu s jeho dosavadní judikaturou. Také upozornil, že stěžovatel nekonkretizoval způsob, kterým se rozhodnutí dovolacího soudu dotýká jeho ústavně zaručených práv a svobod, a připomněl, že právo na přezkum třetí instancí nepožívá ústavněprávní ochrany.

5. Městský soud především odkázal na shodný názor Nejvyššího soudu, opakovaně vyjádřený v mnoha jeho rozhodnutích, a připomněl, že poučení podle § 118a občanského soudního řádu nebylo v řízení zapotřebí, neboť v něm nevyvstala v souvislosti s odlišným právním názorem soudu potřeba doplnění vylíčení rozhodných skutečností žalobcem; poučení o tom, koho by měl žalobce žalovat a z jakého důvodu, přesahuje rámec § 5 občanského soudního řádu ( z nedostatku takového hmotněprávního porušení nemůže stěžovatel, navíc zastoupený advokátem, dovozovat porušení svých procesních práv ). Dále odkázal na závěry Ústavního soudu, dle nichž se stěžovatel může domáhat za rozhodnou dobu vyššího nájemného v rámci vztahu pronajímatele a nájemce. Městský soud navrhl, aby Ústavní soud podanou stížnost jako zjevně neopodstatněnou odmítl, popřípadě ji zcela zamítl.

6. Obvodní soud navrhl, aby Ústavní soud ústavní stížnost jako nedůvodnou zamítl. Upozornil, že stěžovatel neuvedl konkrétní skutečnosti, kterými měl soud porušit jednotlivá ustanovení Listiny, Úmluvy a Dodatkového protokolu, přitom hlavní část obsahu stížnosti je zaměřena na kritiku činnosti soudů a na kritiku aplikace práva obecnými soudy. Obvodní soud se plně ztotožnil se svými závěry a se závěry Nejvyššího soudu v rozhodnutí ze dne 11. 3. 2008 č. j. 28 Cdo 2864/2006-82. Zdůraznil, že stěžovatelův nárok nebyl shledán důvodným zejména proto, že nepřijetí zákona nezakládá nárok na náhradu škody způsobené nesprávným úředním postupem podle zákona č. 82/1998 Sb. a že stěžovatelův nárok nelze posuzovat ani podle obecného ustanovení § 420 občanského zákoníku.

7. Vedlejší účastnice namítla, že stěžovatel neprokazoval ve sporném řízení oprávněnost svých nároků na požadované vyšší nájemné a postupoval shodně s mnohými hromadně podávanými žalobami nových vlastníků nájemních domů, kteří se chtějí zbavit své povinnosti dodržovat planě uzavřené nájemní smlouvy. Dále upozornila na nález Ústavního soudu sp. zn. IV. ÚS 175/08 [nález ze dne 9. 9. 2008 ( N 152/50 SbNU 345 )] a doplnila, že pokud budou žaloby majitelů nájemních domů proti českému státu změněny na žaloby proti nájemcům, bude tím dána možnost objektivního zjištění skutečných příjmů a výdajů majitelů těchto nemovitostí, kterému se dosud většinou vyhýbají. Takový postup by nepochybně vedl k významnému úbytku obdobných žalob proti státu. Z těchto důvodů vedlejší účastnice navrhla, aby Ústavní soud nálezem ústavní stížnost zamítl.

8. Vyjádření účastníků a vedlejší účastnice poskytl Ústavní soud stěžovateli, který na ně reagoval replikou ze dne 11. 12. 2008, v níž podrobně polemizoval s konkrétními tvrzeními účastníků a vedlejší účastnice. Současně předložil Ústavnímu soudu návrhy na doplnění dokazování, konkrétně aby vyzval městský soud k předložení veškerých rozhodnutí, které v typově obdobných věcech vydal a kterými potvrdil či přiznal pronajímatelům nárok vůči nájemci za dobu minulou, a aby vyzval vedlejšího účastníka k předložení vyjádření vlády České republiky ze dne 28. 12. 2007 k Evropskému soudu pro lidská práva ve věci Jana Vomočila, Oskara Morawetze, Art 38, a. s., Vladislava a Václava Hlaváčkových ve čtyřech kopiích a toto následně rozeslal stěžovateli a účastníkům řízení.

9. Ze spisu obvodního soudu sp. zn. 24 C 169/2005 Ústavní soud zjistil, že stěžovatel se vůči vedlejší účastnici domáhal náhrady škody způsobené nesprávným úředním postupem ve výši 4 627 970 Kč s příslušenstvím, která mu měla vzniknout jako ztráta v důsledku protizákonné a protiústavní regulace nájemného. Pomocí odkazů na závěry Ústavního soudu dokládal existenci nesprávného úředního postupu vedlejší účastnice, který spatřoval v odmítnutí návrhu zákona o nájemném Parlamentem. Vedlejší účastnice požadavek důrazně odmítala, argumentovala možností regulace nájemného a zpochybňovala výpočet výše škody. Obvodní soud žalobu v celém rozsahu zamítl s odůvodněním, že nepřijetí zákona není nesprávným úředním postupem státního orgánu, i když neústavnost tohoto stavu dovozuje Ústavní soud. Stěžovatel proti tomuto rozsudku podal odvolání, v němž polemizoval s právními závěry soudu prvního stupně a setrvával na stanovisku, že protiústavnost je nesprávností úředního postupu. Městský soud odvolání shledal nedůvodným a prvostupňový rozsudek potvrdil. V odůvodnění poukázal na nález Ústavního soudu ve věci sp. zn. I. ÚS 489/05, z něhož vyplývá, že nárok na náhradu škody vůči státu v důsledku jeho nečinnosti vznikne pronajímateli pouze tehdy, jestliže se nedomohl saturování své majetkové újmy na nájemcích bytů. Proti rozsudku městského soudu podal stěžovatel dovolání, v němž vymezil otázky zásadního právního významu; pět z nich se přímo dotýkalo posouzení podmínek odpovědnosti státu v důsledku regulace nájemného a v důsledku nepřijetí zákona o deregulaci nájemného ( podle zvláštního zákona či podle obecného ustanovení § 420 občanského zákoníku ), šestá byla zaměřena na posouzení, zda regulačními předpisy v oblasti nájemného byla porušena vlastnická práva vlastníků domů. Nejvyšší soud dovolání odmítl, neboť dospěl k závěru, že žádná z nich zásadní právní význam nemá, přitom svoje hodnocení řádně odůvodnil ( str. 3 a 4 napadeného usnesení ).

10. Při ústním jednání před Ústavním soudem stěžovatel i vedlejší účastnice setrvali na návrzích obsažených ve svých podáních. Právní zástupce stěžovatele informoval, že i po přijetí stanoviska obecné soudy nerespektují judikaturu Ústavního soudu. Pro informaci v této souvislosti založil do spisu rozsudek Okresního soudu v Hradci Králové ze dne 19. května 2009 č. j. ( 20 C ) 13 C 118/2008-196. Dále požádal pro svého klienta o přiznání nákladů řízení před Ústavním soudem.

11. Po seznámení s předloženými podklady a provedeném ústním jednání Ústavní soud dospěl ke zjištění, že návrh stěžovatele je opodstatněný, přičemž opodstatněností ústavní stížnosti je v řízení před Ústavním soudem třeba rozumět podmínku, že napadeným rozhodnutím bylo porušeno základní právo nebo svoboda stěžovatele. Ústavní soud ve své judikatuře opakovaně zdůrazňuje, že zásadně není oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy ( srov. čl. 83 a 91 Ústavy ) a není pravidelnou přezkumnou instancí pro rozhodnutí obecných soudů. Ústavní soud se proto ústavní stížností zabýval jen v rozsahu stěžovatelem namítaného porušení jeho základních práv a konstatuje, že rozsudky obvodního soudu a městského soudu byla porušena jeho základní práva na ochranu majetku a na soudní ochranu; namítaná porušení ostatních základních práv, ani zásah napadeným usnesením Nejvyššího soudu zjištěny nebyly.

12. Ústavní soud se problematikou, jíž se dotýká ústavní stížnost, zabýval již několikrát v minulosti. V nálezu sp. zn. Pl. ÚS 20/05, v němž také poukazuje na předchozí judikatorní vývoj, dospěl k závěru, že "samotná dikce § 696 odst. 1 občanského zákoníku, která pouze předjímá přijetí nové úpravy, není protiústavní, protiústavní je dlouhodobá nečinnost zákonodárce, jež má za následek ústavně neakceptovatelnou nerovnost a v konečném důsledku porušení ústavních principů; … za určitých podmínek jsou důsledky mezery ( chybějící právní úpravy ) protiústavní, zejména tehdy, když zákonodárce se rozhodne, že určitou oblast upraví, tento úmysl v zákoně vysloví, avšak předvídanou regulaci nepřijme. Stejný závěr platí i v případě, kdy Parlament deklarovanou úpravu přijal, avšak tato byla zrušena proto, že nesplňovala ústavní kriteria, a zákonodárce nepřijal ústavně konformní náhradu, ačkoliv mu k tomu Ústavní soud poskytl dostatečnou lhůtu ( 18 měsíců ).". S ohledem na to, že dlouhodobá nečinnost zákonodárce ( jako představitele jedné větve veřejné moci ve státě ), který nepřijal úpravu jednostranného zvyšování nájemného, je v rozporu s ústavním pořádkem, dospěl Ústavní soud k závěru, že obecné soudy nemohou žaloby pronajímatelů zamítat, nýbrž musí rozhodnout o zvýšení nájemného, přitom výše nájemného by měla odpovídat místním podmínkám tak, aby nedocházelo k diskriminacím mezi pronajímateli ( ale i nájemci ) s byty s regulovaným nájemným a pronajímateli ( nájemci ) s byty s tržním nájemným.

13. Rozhodovací praxe Ústavního soudu ve věcech týkajících se problematiky nájemného, jakož i souvisejících otázek ohledně náhrady majetkové újmy, zaznamenala po vydání nálezu ve věci sp. zn. Pl. ÚS 20/05 určitý vývoj, který směřoval k rozdílným právním závěrům. Z tohoto důvodu tento senát v souladu s § 23 zákona o Ústavním soudu předložil věc plénu k zaujetí stanoviska, kterým se odchyluje od právních názorů vyslovených v nálezu sp. zn. IV. ÚS 175/08 ze dne 9. 9. 2008 ( N 152/50 SbNU 345 ) a v nálezu sp. zn. III. ÚS 3158/07 ze dne 4. 12. 2008 ( N 216/51 SbNU 683 ). Předmětem posouzení učinil dvě otázky, jež spolu úzce souvisejí : a ) od jaké doby lze pronajímateli přiznat zvýšené nájemné; b ) subsidiarita nároku na náhradu škody vůči státu, přičemž druhá z nich se přímo dotýká posuzované věci.

14. Ústavní soud přijal dne 28. dubna 2009 stanovisko sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09 ( publikováno na ve Sbírce zákonů pod č. 136/2009 Sb.; ST 27/53 SbNU 885 ), v němž formuloval, kromě jiného, i tento výrok : "Žaloby pronajímatelů ( vlastníků bytů ) na náhradu škody vůči státu [opírající se o zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád )], jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( nález Ústavního soudu ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), jsou obecné soudy povinny posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nárok vůči státu na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod má subsidiární charakter vůči nároku pronajímatele bytu proti nájemci na zvýšení nájemného jen za dobu počínající dnem podání žaloby. Za dobu, která tomuto dni předchází, může pronajímatel bytu uplatnit svůj nárok na náhradu za nucené omezení vlastnického práva proti státu přímo.".

15. Ve světle závěrů obsažených v citovaném stanovisku, na které se plně odkazuje, je zcela evidentní, že postup obecných soudů při posuzování stěžovatelova nároku nemůže obstát ( přitom stěžovatelovo nesprávné právní hodnocení uplatněného nároku nemůže sehrávat významnou roli, v duchu zásady iura novit curia ). Z uvedeného stanoviska je vhodné dále připomenout, že posouzení, zda v dané věci byl dán konkrétní nárok stěžovatele na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny, zůstává k zodpovězení obecnému soudu, který musí zvážit, do jaké míry došlo v důsledku regulovaného nájemného k zásahu do jeho základního práva vlastnit majetek, jakož i zda v jeho případě byly splněny výše uvedené podmínky pro vznik práva na náhradu. Samotná protiústavnost právní úpravy regulovaného nájemného totiž neznamenala, že v každém individuálním případě bylo porušeno základní právo pronajímatele ( vlastníka bytu ). Rovněž je namístě zdůraznit, že výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny nemusí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným. Obecné soudy tedy nesmí nárok na náhradu vůči státu zamítat apriorně, nýbrž musí za respektování výše uvedených závěrů posoudit jednotlivé individuálně uplatněné nároky. V tomto smyslu je tedy tvrzený nárok pronajímatele ( vlastníka bytu ) třeba právně posoudit z hlediska práva na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Obecné soudy jsou v tomto směru povinny vytvořit ve smyslu § 118a občanského soudního řádu dostatečný procesní prostor, aby se obě strany řízení mohly k novému právnímu posouzení vyjádřit a případně uplatnit nové důkazy nebo námitky.

16. Pokud stěžovatel při ústním jednání požadoval, aby Ústavní soud provedl extenzivní výklad zákona č. 82/1998 Sb., lze odkázat na citované stanovisko Pl. ÚS-st. 27/09 bod 19, kde je vztah k uvedenému zákonu dostatečně vysvětlen.

17. Návrh na zrušení napadeného usnesení Nejvyššího soudu je zjevně neopodstatněný. V ustálené judikatuře Ústavního soudu byl formulován závěr, že pokud je přípustnost dovolání závislá na úvaze dovolacího soudu podle § 237 odst. 1 písm. c ) občanského soudního řádu, nemůže být odmítavým rozhodnutím účastník dotčen - až na určité výjimky - ve svých základních právech. Žádná z takových výjimek nenastala, protože Nejvyšší soud se řádně zabýval těmi otázkami, které stěžovatel jako otázky zásadního právního významu vymezil v dovolání. Z tohoto důvodu samotné usnesení, jímž byla deklarována nepřípustnost stěžovatelova dovolání, žádný zásah ve sféře základních práv nevyvolává.

18. Vzhledem ke shora uvedeným skutečnostem Ústavní soud ústavní stížnosti podle ustanovení § 82 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu částečně vyhověl a napadené rozsudky Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 1 podle ustanovení § 82 odst. 3 písm. a ) citovaného zákona zrušil.

19. Pokud se týká napadeného usnesení Nejvyššího soudu, nebylo Ústavním soudem shledáno žádné porušení ústavně zaručených základní práv a svobod stěžovatele, a proto byla v této části jeho ústavní stížnost odmítnuta jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu.

20. Ústavní soud nevyhověl návrhu stěžovatele, aby mu byla přiznána náhrada nákladů řízení. Podle § 62 odst. 4 zákona o Ústavním soudu může Ústavní soud v odůvodněných případech podle výsledků řízení usnesením uložit některému účastníkovi nebo vedlejšímu účastníkovi, aby zcela nebo zčásti nahradil jinému účastníkovi nebo vedlejšímu účastníkovi jeho náklady řízení. S ohledem na § 62 odst. 3 téhož zákona, jenž vyjadřuje zásadu, dle níž si každý účastník nese své vlastní náklady sám, se ustanovení odstavce čtvrtého interpretuje v ustálené judikatuře zdejšího soudu restriktivně. Ústavní soud tak přiznává náhradu nákladů řízení tehdy, jde-li o mimořádný a výjimečný případ, kupř. kdy náhrada nákladů řízení plní funkci sankce vůči účastníku řízení, který svým postupem zásah do základního práva vyvolal, a podle okolností případu se jeví spravedlivým, aby nesl náklady, které jinému účastníku vznikly. O takovou situaci však v souzené věci nejde, neboť rozhodování ve věcech týkajících se regulovaného nájemného bylo dosud poznamenáno značnými nejasnostmi a rozporuplným přístupem, což je patrné i z toho, že rovněž uvnitř samotného Ústavního soudu bylo nutno sjednotit protichůdné názory prostřednictvím stanoviska sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09. Lze proto uzavřít, že v souzené věci nenastaly mimořádné a výjimečné okolnosti, které by odůvodňovaly, aby Ústavní soud postupoval podle § 62 odst. 4 zákona o Ústavním soudu.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Městského soudu v Praze

č. j. 20 Co 135/2006-71

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 24 C 169/2005-48

Nejvyššího soudu

č. j. 25 Cdo 2864/2006-82

Ústavního soudu

Obvodní soud pro Prahu 1

Městského soudu

Odvolací soud

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 489/05

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st 27/09

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

§ 118a občanského soudního řádu

čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

252/2006 Sb.

§ 118a občanského soudního řádu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 2220/08

Nejvyššího soudu

č. j. 25 Cdo 2864/2006-82

Městského soudu v Praze

č. j. 20 Co 135/2006-71

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 24 C 169/2005-48

Nejvyššího soudu

Městského soudu v Praze

Obvodního soudu pro Prahu 1

Městského soudu v Praze

č. j. 20 Co 135/2006-71

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 24 C 169/2005-48

Městského soudu v Praze

č. j. 20 Co 135/2006-71

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 24 C 169/2005-48

Nejvyššího soudu

č. j. 25 Cdo 2864/2006-82

Nejvyššího soudu

Městského soudu v Praze

Obvodního soudu pro Prahu 1

čl. 4

čl. 11

čl. 26

čl. 36

Listiny základních práv a svobod

Listina

Úmluva

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

Ústavního soudu

Listiny

Úmluvy

Dodatkového protokolu

čl. 4 Listiny

Listinou základních práv a svobod

Listina

čl. 11 Listiny

čl. 26 Listiny

čl. 36 Listiny

Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

čl. 1 Dodatkového protokolu

§ 42 odst. 4 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

dovolacím soudem

dovolacího soudu

Městský soud

Nejvyššího soudu

§ 118a občanského soudního řádu

§ 5 občanského soudního řádu

Ústavního soudu

Městský soud

Ústavní soud

Obvodní soud

Ústavní soud

Listiny

Úmluvy

Dodatkového protokolu

Obvodní soud

Nejvyššího soudu

č. j. 28 Cdo 2864/2006-82

č. 82/1998 Sb.

§ 420 občanského zákoníku

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 175/08

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

městský soud

obvodního soudu

sp. zn. 24 C 169/2005

Ústavní soud

Ústavního soudu

Obvodní soud

Ústavní soud

soudu prvního stupně

Městský soud

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 489/05

městského soudu

§ 420 občanského zákoníku

Nejvyšší soud

Ústavním soudem

Ústavního soudu

Okresního soudu v Hradci Králové

č. j. ( 20 C ) 13 C 118/2008-196

Ústavním soudem

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavní soud

čl. 83 a 91 Ústavy

Ústavní soud

obvodního soudu

městského soudu

Nejvyššího soudu

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

§ 696 odst. 1 občanského zákoníku

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

§ 23 zákona o Ústavním soudu

sp. zn. IV. ÚS 175/08

sp. zn. III. ÚS 3158/07

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

č. 136/2009 Sb.

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

§ 118a občanského soudního řádu

Ústavní soud

č. 82/1998 Sb.

Pl. ÚS-st. 27/09

Nejvyššího soudu

Ústavního soudu

dovolacího soudu

Nejvyšší soud

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

Obvodního soudu pro Prahu 1

Nejvyššího soudu

Ústavním soudem

Ústavní soud

§ 62 odst. 4 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

§ 62 odst. 3 téhož zákona

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

Ústavní soud

§ 62 odst. 4 zákona o Ústavním soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů, soudců Františka Duchoně a Vojena Güttlera o ústavní stížnosti P. M., zast. JUDr. Miroslavem Valou, advokátem, sídlem Dukelská 2, Bruntál, proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 20.3.2008, č.j. 11 Co 545/2007-137, a proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 6.3.2008, č.j. 11 Co 576/2007-195, za účasti Krajského soudu v Ostravě, jako účastníka řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Stěžovatelka podanou ústavní stížností napadla v záhlaví uvedené rozsudky Krajského soudu v Ostravě ( dále jen "krajský soud" ), jimiž jí byla uložena povinnost zaplatit určené finanční částky ( v jistině nepřesahující 20 000,- Kč, tj. ve výši vylučující přípustnost dovolání ). Je přesvědčena, že krajský soud rozhodl v rozporu s hmotným právem, konkrétně s úpravou obsaženou v zákoně č. 72/1974 Sb. ( pozn. správně má být "72/1994 Sb." ), v rozporu se stanovami společenství vlastníků jednotek a také v rozporu s ustálenou soudní judikaturou, čímž došlo k porušení jejího základního práva na spravedlivý proces stanoveného v čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), a že současně bylo porušeno i její právo na ochranu vlastnického práva ve smyslu čl. 11 Listiny, neboť jako spoluvlastník domu má právo na předložení řádného vyúčtování nákladů s provozem domu spojených, což jí soud svým rozhodnutím znemožnil. V dalších partiích ústavní stížnosti ( bod III. a IV. ) popsala průběh dvou řízení před obecnými soudy. V prvním z nich okresní soud v Bruntále ( dále jen "okresní soud" ) zamítl žalobu Horního společenství 3 proti stěžovatelce s odůvodněním, že po uplynutí lhůty k předložení vyúčtování služeb nelze požadovat zaplacení záloh, nýbrž případný nedoplatek; odvolací soud rozsudek soudu I. stupně změnil, přičemž prezentoval názor, že zúčtování podléhají pouze zálohy na poskytované služby, nikoliv zálohy na fond oprav, správu domu apod. Ve druhém řízení okresní soud zamítl žalobu, kterou se společenství domáhalo zaplacení nedoplatku z vyúčtování služeb a plateb do fondu oprav, protože předložené vyúčtování neshledal za správné; krajský soud rozsudek změnil a zaujal právní názor, že pro řízení je podstatné, zda došlo k řádnému stanovení zálohových plateb a tyto zálohy musí být zaplaceny. Na závěr poukázala, že obdobnými žalobami se zabývaly také další senáty okresního soudu i krajského soudu, přičemž oba soudy mají na problematiku placení záloh na služby a správu domu a na vyúčtování těchto plateb jiný názor. Vzhledem k těmto skutečnostem navrhl, aby Ústavní soud napadené rozsudky krajského soudu zrušil.

Relevantní znění příslušných článků Listiny, které upravují základní práva, jejichž porušení stěžovatelka namítá, je následující :
Čl. 11 :
1 ) Každý má právo vlastnit majetek. Vlastnické právo všech vlastníků má stejný zákonný obsah a ochranu. Dědění se zaručuje.
2 ) Zákon stanoví, který majetek nezbytný k zabezpečování potřeb celé společnosti, rozvoje národního hospodářství a veřejného zájmu smí být jen ve vlastnictví státu, obce nebo určených právnických osob; zákon může také stanovit, že určité věci mohou být pouze ve vlastnictví občanů nebo právnických osob se sídlem v České a Slovenské Federativní Republice.
3 ) Vlastnictví zavazuje. Nesmí být zneužito na újmu práv druhých anebo v rozporu se zákonem chráněnými obecnými zájmy. Jeho výkon nesmí poškozovat lidské zdraví, přírodu a životní prostředí nad míru stanovenou zákonem.
4 ) Vyvlastnění nebo nucené omezení vlastnického práva je možné ve veřejném zájmu, a to na základě zákona a za náhradu.
5 ) Daně a poplatky lze ukládat jen na základě zákona.
Čl. 36 odst. 1 :
Každý se může domáhat stanoveným postupem svého práva u nezávislého a nestranného soudu a ve stanovených případech u jiného orgánu.

II.

Z předložených rozhodnutí Ústavní soud zjistil, že okresní soud rozsudkem ze dne 11.5.2007, č.j. 17 C 64/2004-138, zamítl žalobu Horního společenství 3, kterou se žalobce domáhal, aby stěžovatelce byla uložena povinnost zaplatit částku 11 095,30 Kč s příslušenstvím, představující dluh na úhradách za služby spojené s užíváním bytu a nedoplatek do fondu oprav a na správu domu za rok 2001, protože usnesení shromáždění vlastníků jednotek o navýšení záloh za služby považoval za neurčité a nesrozumitelné a vyúčtování nákladů za služby nebylo způsobilé vyvolat splatnost nedoplatku. Po žalobcově odvolání krajský soud žalobě vyhověl, protože považoval - odvoláním na § 15 zák. č. 72/1994 Sb. - za souladné se zákonem způsob stanovení záloh. V dalším řízení zamítl okresní soud rozsudkem ze dne 15.6.2007, č.j. 10 C 330/2005-99, žalobu Horního společenství 3 v části, kterou se žalobce domáhal, aby soud uložil stěžovatelce povinnost zaplatit částku 3 381,- Kč s příslušenstvím, představující dlužnou úhradu do fondu oprav a na správu domu za rok 2002, a to po zjištění, že žalobce neprovedl řádné vyúčtování poskytovaných záloh. Krajský soud rozsudkem ze dne 20.3.2008 zamítavý výrok změnil a stěžovatelce požadovanou povinnost uložil s tvrzením, že absence vyúčtování, případně pochybnosti o jeho správnosti, neopravňují vlastníky jednotek k neplnění povinnosti platit zálohy ( v této souvislosti podtrhl, že výše záloh byla stanovena zákonem předpokládaným způsobem, tj. podle pravidel společenství vlastníků schválených usnesením a zkontrolována revizní komisí ).

III.

Po seznámení s obsahem ústavní stížnosti a napadenými rozsudky krajského soudu Ústavní soud konstatuje, že návrh stěžovatelky na zrušení napadených rozsudků je zjevně neopodstatněný. Přitom opodstatněností ústavní stížnosti je v řízení před Ústavním soudem třeba rozumět podmínku, že napadeným rozhodnutím bylo porušeno základní právo nebo svoboda stěžovatele. Ústavní soud ve své judikatuře opakovaně zdůrazňuje, že zásadně není oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy ( srov. čl. 83 a čl. 91 Ústavy ) a není pravidelnou přezkumnou instancí rozhodnutí obecných soudů. Ústavní soud se proto ústavní stížností zabýval jen v rozsahu stěžovatelkou namítaného porušení jejích základních práv a konstatuje, že žádné porušení nebylo zjištěno.

Z tohoto pohledu Ústavní soud konstatuje, že v průběhu řízení před obecnými soudy nebylo porušeno stěžovatelčino právo na soudní ochranu. K porušení tohoto práva dojde tehdy, jestliže by stěžovateli bylo upřeno právo domáhat se svého nároku u nezávislého a nestranného soudu ( popř. by tento soud bezdůvodně odmítl jednat a rozhodnout o podaném návrhu, případně by zůstal v řízení delší dobu nečinný ), event. by mu bylo upřeno právo obrátit se na soud, aby přezkoumal zákonnost rozhodnutí orgánu veřejné správy. Taková situace v posuzovaném případě nenastala, protože obecné soudy se zabývaly pasivní legitimací stěžovatelky i existencí její subjektivní povinnosti. Pokud krajský soud dospěl k jinému právnímu názoru, stalo se tak v souladu s principem dvojinstačnosti řízení a koresponduje zásadě iura novit curia.

Ústavní soud neshledal ani porušení stěžovatelčina práva chráněného v čl. 11 Listiny. Stěžovatelčina povinnost má původ ve zvláštním druhu spoluvlastnictví - tzv. bytovém vlastnictví, jehož právní úprava je zařazena do speciálního zákona č. 72/1994 Sb., kterým se upravují některé spoluvlastnické vztahy k budovám a některé vlastnické vztahy k bytům a nebytovým prostorům a doplňují některé zákony ( zákon o vlastnictví bytů ). Jak vyplývá z označení zákona a zejména z § 1 odst. 1 zákona o vlastnictví bytů, přijatá úprava vyjadřuje jeden druh z dualistických teorií bytového vlastnictví, jenž preferuje spoluvlastnickou koncepci. V důsledku existence tohoto zvláštního spoluvlastnictví budovy je třeba respektovat význam plurality spoluvlastníků budovy, typicky v jejich vzájemném vztahu. V takové relaci je rozhodná výše spoluvlastnického podílu na společných částech domu, která určuje "váhu" hlasu každého spoluvlastníka ( v dané věci též jeho podíl na nákladech spojených se správou domu a pozemku ). Existuje-li společenství vlastníků jednotek v podobě právnické osoby, je rozhodování vlastníků jednotek současně projevem tvorby vůle této právnické osoby. V tomto směru jsou závěry krajského soudu, který respektuje zvláštní povahu vztahů mezi vlastníky jednotek - spoluvlastníky budovy, správné.

Ústavní soud připomíná, že zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavní soudu, ve znění pozdějších předpisů, rozeznává v § 43 odst. 2 písm. a ) jako zvláštní kategorii návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, že dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího, jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti. Pokud informace zjištěné uvedeným způsobem vedou Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, bude bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že jde v této fázi o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nedostává charakter řízení meritorního a kontradiktorního.

Vzhledem k tomu, že Ústavním soudem nebylo shledáno žádné porušení ústavně zaručených základní práv a svobod stěžovatelky, byla její ústavní stížnost, bez přítomnosti účastníků a mimo ústní jednání, odmítnuta jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 9. září 2008

Ivana Janů
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Ostravě

č.j. 11 Co 545/2007-137

Krajského soudu v Ostravě

č.j. 11 Co 576/2007-195

Krajského soudu v Ostravě

Krajského soudu v Ostravě

krajský soud

č. 72/1974 Sb.

72/1994 Sb.

čl. 11 Listiny

okresní soud v Bruntále

odvolací soud

okresní soud

krajský soud

okresního soudu

krajského soudu

Ústavní soud

krajského soudu

Listiny

Čl. 11

Čl. 36 odst. 1

Ústavní soud

okresní soud

č.j. 17 C 64/2004-138

krajský soud

§ 15 zák. č. 72/1994 Sb.

okresní soud

č.j. 10 C 330/2005-99

Krajský soud

krajského soudu

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavní soud

čl. 83 a čl. 91 Ústavy

Ústavní soud

Ústavní soud

krajský soud

Ústavní soud

čl. 11 Listiny

č. 72/1994 Sb.

zákon o vlastnictví bytů

§ 1 odst. 1 zákona o vlastnictví bytů

krajského soudu

Ústavní soud

č. 182/1993 Sb.

Ústavní soudu

ve znění pozdějších předpisů

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavním soudu

Ústavního soudu