U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Vladimíra Mikuška a soudců JUDr. Miroslavy Jirmanové a JUDr. Pavla Krbka ve věci výkonu rozhodnutí oprávněného města F. – M., proti povinné P. J., pro 3.150,- Kč, prodejem movitých věcí, vedené u Okresního soudu ve Frýdku – Místku pod sp. zn. 28 E 339/2001, o dovolání oprávněného proti usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 28. 1. 2005, č.j. 9 Co 1711/2004-41, takto :

 Usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 28. 1. 2005, č.j. 9 Co 1711/2004-41, a usnesení Okresního soudu ve Frýdku – Místku ze dne 30. 8. 2004, č.j. 28 E 339/2001-31, se zrušují a věc se vrací soudu prvního stupně k dalšímu řízení.

O d ů v o d n ě n í :

 V záhlaví označeným rozhodnutím potvrdil krajský soud usnesení ze dne 30. 8. 2004, č.j. 28 E 339/2001-31, jímž Okresní soud ve Frýdku – Místku zastavil výkon rozhodnutí ( nařízený usnesením téhož soudu ze dne 9. 4. 2001, č.j. 28 E 339/2001-4a ). Odvolací soud dospěl k závěru, že rozhodnutím Okresního úřadu ve F. – M. ze dne 1. 9. 1998 přešel pravomocně přiznaný nárok na výživné na oprávněného; povinné vznikla tímto rozhodnutím povinnost plnit výživné nikoli osobě z rozsudku oprávněné, ale orgánu, který příspěvek poskytl. V řízení o poskytnutí příspěvku bylo tedy jednáno i o jejích povinnostech, a proto byla účastnicí tohoto řízení a rozhodnutí jí mělo být doručeno. Jelikož se tak nestalo, není toto rozhodnutí vykonatelné a výkon rozhodnutí byl proto podle § 268 odst. 1 písm. a/ zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ o.s.ř. “ ), zastaven správně.

 V dovolání – jehož přípustnost dovozuje z ustanovení § 238a odst. 1 písm. d/ o.s.ř. ve spojení s § 237 odst. 1 písm. c/ o.s.ř. – namítá oprávněný nesprávné právní posouzení věci. Je přesvědčen, že osoba neplnící svou vyživovací povinnost vůči dítěti není účastníkem řízení o poskytnutí příspěvku na výživu, neboť rozhodnutí o příspěvku se jejích práv, právem chráněných zájmů nebo povinností netýká a rozhodnout o nich ( ve vztahu k dítěti ) může jen soud. Na tom nic nemění okolnost, že rozhodnutí se této osobě zasílá s ohledem na přechod nároku na výživné podle § 102 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ zák. o rod. “ ); nebylo-li jí doručeno, nemá to vliv na vykonatelnost rozhodnutí. Poukazuje rovněž na to, že na základě stejných exekučních titulů bylo usnesení o nařízení výkonu rozhodnutí srážkami z peněžité pomoci v mateřství odvolacím soudem potvrzeno, aniž by byla vykonatelnost rozhodnutí Okresního úřadu ve F. – M. ze dne 1. 9. 1998 zpochybněna. Navrhl, aby napadené rozhodnutí, jakož i rozhodnutí soudu prvního stupně bylo zrušeno a věc byla soudu prvního stupně vrácena k dalšímu řízení.

 Povinná se k dovolání nevyjádřila.

 Nejvyšší soud věc projednal podle občanského soudního řádu ve znění účinném do 31. 3. 2005 ( čl. II, bod 3. zákona č. 59/2005 Sb. ).

 Dovolání je podle § 238a odst. 1 písm. d/ a odst. 2 o.s.ř. ve spojení s § 237 odst. 1 písm. c/ a odst. 3 o.s.ř. přípustné, neboť napadené rozhodnutí má po právní stránce zásadní význam; ten se připíná k otázce, jejíž řešení oprávněný prostřednictvím způsobilého dovolacího důvodu podle § 241a odst. 2 písm. b/ o.s.ř. implicitně zpochybnil, tedy k otázce, zda je důvodem zastavení výkonu rozhodnutí podle § 268 odst. 1 písm. a/ o.s.ř., jestliže rozhodnutí o poskytnutí příspěvku na výživu dítěte podle § 5 zákona č. 482/1991 Sb., o sociální potřebnosti, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ zákon č. 482/1991 Sb. “ ), jímž je ve smyslu § 256 o.s.ř. dokládán přechod práva z rozhodnutí podle § 102 zák. o rod., není vykonatelné.

 Právní posouzení věci je nesprávné, jestliže odvolací soud posoudil věc podle právní normy, jež na zjištěný skutkový stav nedopadá, nebo právní normu – sice správně určenou – nesprávně vyložil, případně ji na daný skutkový stav nesprávně aplikoval.

 Podle § 256 o.s.ř. lze proti jinému, než kdo je v rozhodnutí označen jako povinný, nebo ve prospěch jiného, než kdo je v rozhodnutí označen jako oprávněný, nařídit a provést výkon rozhodnutí, jen jestliže je prokázáno, že na něj přešla povinnost nebo právo z rozhodnutí. Přechod povinnosti nebo práva lze prokázat jen listinou vydanou anebo ověřenou státním orgánem nebo notářem, pokud nevyplývá přímo z právního předpisu.

 Podle § 268 odst. 1 písm. a/ o.s.ř. bude výkon rozhodnutí zastaven, byl-li nařízen, ačkoli se rozhodnutí dosud nestalo vykonatelným.

 Podle § 102 zák. o rod. jestliže orgán stanovený zvláštním předpisem poskytl příspěvek na výživu a výživné bylo určeno soudním rozhodnutím, přechází na něj nárok toho, jenž je z rozhodnutí oprávněn, a to až do výše poskytnutého příspěvku.

 Podle § 14 odst. 1 zákona č. 71/1967 Sb., o správním řízení ( správní řád ), ve znění pozdějších předpisů, je účastníkem řízení ten, o jehož právech, právem chráněných zájmech nebo povinnostech má být v řízení jednáno nebo jehož práva, právem chráněné zájmy nebo povinnosti mohou být rozhodnutím přímo dotčeny; účastníkem řízení je i ten, kdo tvrdí, že může být rozhodnutím ve svých právech, právem chráněných zájmech nebo povinnostech přímo dotčen, a to až do doby, než se prokáže opak.

 Je výrazem ustálené soudní praxe ( srov. odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 3. 2004, sp. zn. 20 Cdo 1680/2002, uveřejněného ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek č. 7, ročník 2005 pod č. 59 ), že rozhodnutí o poskytnutí příspěvku na výživu dítěte podle § 5 zákona č. 482/1991 Sb. není v řízení o vymáhání výživného exekučním titulem, nýbrž listinou prokazující přechod práva z rozhodnutí podle § 256 o.s.ř. Exekučním titulem je v souzené věci pouze rozsudek Okresního soudu ve Frýdku – Místku ze dne 30. 1. 1998, sp. zn. Nc 812/97; rozhodnutím o přiznání příspěvku na výživu je pak dokládán přechod práva z tohoto rozhodnutí na orgán, jenž příspěvek poskytl. Jeho případná nevykonatelnost proto není důvodem zastavení výkonu rozhodnutí podle § 268 odst. 1 písm. a/ o.s.ř.; o zastavení výkonu rozhodnutí podle tohoto ustanovení by bylo možno hovořit pouze v případě, že by nebyl vykonatelný rozsudek o výživném, což však v řízení nebylo zjištěno ani tvrzeno.

 Právní názor odvolacího soudu, podle něhož případná nevykonatelnost rozhodnutí o poskytnutí příspěvku na výživu dítěte je důvodem zastavení výkonu rozhodnutí podle § 268 odst. 1 písm. a/ o.s.ř., tudíž správný není.

 Správný není ani závěr odvolacího soudu, že rozhodnutí o poskytnutí příspěvku na výživu není vykonatelné proto, že nebylo doručeno povinné. Osoba povinná výživným účastníkem řízení podle § 5 zákona č. 482/1991 Sb. není, neboť o jejích právech, právem chráněných zájmech ani povinnostech se v tomto řízení nejedná a její vyživovací povinnost není rozhodnutím dotčena.

 Nejvyšší soud proto napadené rozhodnutí zrušil, a jelikož ani soud prvního stupně neposuzoval věc v souladu s tím, jak bylo shora vyloženo, platí důvody, pro které bylo zrušeno rozhodnutí odvolacího soudu, i pro toto rozhodnutí, jež bylo rovněž zrušeno a věc vrácena soudu prvního stupně k dalšímu řízení ( § 243b odst. 2, část věty za středníkem, odst. 3, věta druhá, o.s.ř. ).

 Soudy nižších stupňů jsou vázány právním názorem dovolacího soudu ( § 243d odst. 1, věta první, § 226 odst. 1 o.s.ř. ).

 V novém rozhodnutí o věci rozhodne soud nejen o nákladech dalšího řízení, ale znovu i o nákladech řízení původního, tedy i řízení dovolacího ( § 243d odst. 1, věta druhá, o.s.ř. ).

 Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 21. června 2006

JUDr. Vladimír Mikušek

předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu ve Frýdku – Místku

sp. zn. 28 E 339/2001

Krajského soudu v Ostravě

č.j. 9 Co 1711/2004-41

Krajského soudu v Ostravě

č.j. 9 Co 1711/2004-41

Okresního soudu ve Frýdku – Místku

č.j. 28 E 339/2001-31

soudu prvního stupně

krajský soud

č.j. 28 E 339/2001-31

Okresní soud ve Frýdku – Místku

č.j. 28 E 339/2001-4a

Odvolací soud

občanského soudního řádu

ve znění pozdějších předpisů

o.s.ř.

§ 238a odst. 1 písm. d/ o.s.ř.

§ 237 odst. 1 písm. c/ o.s.ř.

§ 102 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

zák. o rod.

odvolacím soudem

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

občanského soudního řádu

ve znění účinném do 31. 3. 2005

čl. II, bod 3. zákona č. 59/2005 Sb.

§ 237 odst. 1 písm. c/ a odst. 3 o.s.ř.

§ 241a odst. 2 písm. b/ o.s.ř.

§ 268 odst. 1 písm. a/ o.s.ř.

§ 5 zákona č. 482/1991 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 482/1991 Sb.

§ 256 o.s.ř.

§ 102 zák. o rod

odvolací soud

§ 256 o.s.ř.

§ 268 odst. 1 písm. a/ o.s.ř.

§ 102 zák. o rod.

§ 14 odst. 1 zákona č. 71/1967 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 1680/2002

§ 5 zákona č. 482/1991 Sb.

§ 256 o.s.ř.

Okresního soudu ve Frýdku – Místku

sp. zn. Nc 812/97

§ 268 odst. 1 písm. a/ o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 268 odst. 1 písm. a/ o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 5 zákona č. 482/1991 Sb.

Nejvyšší soud

soud prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

dovolacího soudu

§ 243d odst. 1, věta druhá, o.s.ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Vlasty Formánkové, soudce zpravodaje Miloslava Výborného a soudkyně Michaely Židlické, v právní věci stěžovatelů Ing. M. K. a Ing. P. K., obou zastoupených JUDr. Vítězslavem Menšíkem, advokátem, AK se sídlem Průmyslová 1200/4a, 500 02 Hradec Králové, v řízení o ústavní stížnosti proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31. března 2011 č. j. 33 Cdo 3352/2010-252, rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové - pobočky Pardubice ze dne 22. dubna 2010 č. j. 22 Čo116/2006-232 a rozsudku Nejvyššího soudu ze 30. října 2009 č. j. 33 Cdo 1675/2007-207, za vedlejší účasti M. K. a nezletilých A. K. a M. K., takto :

Vedlejším účastníkům, nezletilým A. K. a M. K., se opatrovníkem ustanovuje veřejný ochránce práv.

Odůvodnění :

Dle ustanovení § 63 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, ve spojení s ustanoveními § 192 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a § 37 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů, ustanoví soud dítěti opatrovníka, který bude dítě v řízení nebo při určitém právním úkonu zastupovat, nemůže-li dítě z důvodů kolize zájmů v řízení zastoupit žádný z rodičů.

Jelikož otec nezletilých zemřel a jejich matka, M. K., je v tomto řízení rovněž vedlejším účastníkem, je nutno ustanovit nezletilým kolizního opatrovníka ve smyslu § 37 zákona o rodině. Ústavní soud proto rozhodl - za souhlasu ustanoveného opatrovníka - usnesením tak, jak ve výroku uvedeno.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu odvolání není přípustné.

V Brně dne 22. března 2012

Vlasta Formánková, v. r.
předsedkyně senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

č. j. 33 Cdo 3352/2010-252

č. j. 22 Čo116/2006-232

Nejvyššího soudu

č. j. 33 Cdo 1675/2007-207

§ 63 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

§ 192 zákona č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 37 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 37 zákona o rodině

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Řízení ve věcech péče o nezletilé
Styk s dítětem
Dotčené předpisy : § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. ve znění do 30.06.2009
§ 44 odst. 3 předpisu č. 94/1963Sb.
§ 44 odst. 4 předpisu č. 94/1963Sb.
Kategorie rozhodnutí : B

 30 Cdo 3522/2009

ČESKÁ REPUBLIKA ROZSUDEK
JMÉNEM REPUBLIKY
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátu složeném z předsedy JUDr. Pavla Pavlíka a soudců JUDr. Lubomíra Ptáčka, Ph.D. a JUDr. Pavla Vrchy v právní věci péče o nezletilou N. Z., zastoupenou opatrovníkem Statutárním městem Ostrava - Úřad městského obvodu Poruba, dítě matky E. D., zastoupené Mgr. Pavlínou Plačkovou, advokátkou se sídlem Ostrava-Moravská Ostrava, Poštovní 1794/17 a otce R. H., zastoupeného JUDr. Tomášem Štípkem, advokátem se sídlem Moravská Ostrava, Sadová 1585/7, o zbavení otce rodičovské zodpovědnosti, o úpravu styku otce s nezletilou, vedené u Okresního soudu v Ostravě pod sp.zn. 0 P 1435/2000, o dovolání otce proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 13. 2. 2009, č.j. 13 Co 387/2008-151, takto : Rozsudek Okresního soudu v Ostravě ze dne 11.6.2008, č.j. 0 P 1435/2000-124, a rozsudek Krajského soudu v Ostravě ze dne 13. 2. 2009, č.j. 13 Co 387/2008-151, se zrušují a věc se vrací Okresnímu soudu v Ostravě k dalšímu řízení.
O d ů v o d n ě n í :
Rozsudkem ze dne 11.6.2008, č.j. 0 P 1435/2000-124, Okresní soud v Ostravě ( dále jen „ soud prvního stupně “ ) zbavil otce R. H. rodičovské zodpovědnosti k nezletilé N. Z. ( výrok I. ), návrh otce na úpravu styku s nezletilou zamítl ( výrok II. ) a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení ( výrok III. ). Soud prvního stupně uzavřel, že otec závažným způsobem svou rodičovskou odpovědnost zanedbal, neboť o nezletilou v rozmezí od roku 2002 do května roku 2007 neprojevoval žádný zájem a argumenty otec proč tak ( ne )činil označil za právně bezvýznamné. Za takový neudržitelný důvod nezájmu otce o nezletilou považoval soud prvního stupně tvrzení otce, že neměl čas a sílu řešit dlouhodobé spory s matkou, protože byl pracovně vytížen a mnoho času trávil v zahraničí. Stejně tak tvrzení otce, že od roku 2005 neměl na matku kontakt soud prvního stupně nepřijal, neboť otec se mohl obrátit na orgán sociálně-právní ochrany dětí, což však neučinil. Soud prvního stupně otci rovněž vytkl, že aktivně nevyvíjel snahu kontaktovat příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí, ani psycholožku a to již v době kdy věděl, že komunikace s matkou není možná. Za projevení zájmu o nezletilou soud prvního stupně nepovažoval ani podání návrhu otce na úpravu styku s nezletilou, navíc tento návrh otce byl reakcí na návrh matky na zbavení rodičovských práv otce k nezletilé. V neprospěch otce vyzněla i skutečnost, že po určitou dobu neplnil svou vyživovací povinnost k nezletilé a také zjištění, že nezletilá si k otci žádné vazby nevytvořila. Za bezvýznamné soud prvního stupně považoval, zda a případně jak dlouho se nezletilá stýkala s prarodiči či jinými rodinnými příslušníky otce. I když nezletilá ví, kdo je jejím ( pokrevním ) otcem, jako otce oslovuje současného manžela matky, který matce pomáhal nezletilou vychovávat.Krajský soud v Ostravě ( dále jen „ odvolací soud “ ) rozsudkem ze dne 13.2.2009, č.j. 13 Co 387/2008-151, rozsudek soudu prvního stupně potvrdil a rozhodl o nákladech odvolacího řízení. Skutková zjištění soud prvního stupně považoval za správná a po doplnění dokazování uzavřel, že i po vyhlášení rozsudku soudu prvního stupně ze dne 11.6.2008 otec žádným způsobem matku ani nezletilou nekontaktoval a o nezletilou neprojevil zájem ani jiným způsobem. Nezletilá tak dosud neví, že předmětné řízení je vedeno. I když otec po vyhlášení rozsudku soudu prvního stupně kontaktoval pracovnici Fondu ohrožených dětí, k pohovoru s nezletilou nedošlo, protože matka si to nepřála. Odvolací soud hodnotil chování otce jako zásadní zanedbání rodičovské zodpovědnosti, k němuž navíc došlo v době, kdy se u nezletilé formovaly a upevňovaly citové vazby a utvářela se její osobnost. Za formální, nikoliv opravdový, zájem otce o nezletilou považoval odvolací soud jednání otce, který v květnu 2007 telefonicky kontaktoval matku a žádal ji o styk s nezletilou i to, že po vydání rozsudku soudu prvního stupně dvakrát kontaktoval Fond ohrožených dětí. Proti rozsudku odvolacího soudu podal otec ( dále jen „ dovolatel “ ) dovolání. Důvodnost dovolání spatřuje v nesprávném právním posouzení věci. Dovolatel soudům vytýká, že nevzaly v úvahu skutečnost, že od roku 2002 do roku 2005 byl otec zaměstnán v zahraničí a do České republiky přijížděl jen občas. Soudy dle dovolatele rovněž dostatečně nevzaly v úvahu chování matky, která dovolateli a jeho rodičům všemožnými způsoby zabraňovala navázat jakýkoliv kontakt s nezletilou. Matka zřejmě pod tlakem současného manžela odmítla přes počáteční souhlas umožnit otci styk s nezletilou. Odvolacímu soud dále vytýká, že nevyhověl návrhu na vypracování znaleckého posudku dětským psychologem, který by objasnil vztah nezletilé k otci i bránění matkou ve styku nezletilé s otcem. Obsahově se dovolatel domáhal zrušení napadených rozsudků a úpravy styku soudem prvního stupně. K výzvě soud prvního stupně dále otec prostřednictvím advokáta doplnil dovolání tak, že odvolací soud po právní stránce věc nesprávně posoudil, neboť není zejména splněna délka vytýkaného jednání, které by mohlo být podřaditelné pod ustanovení § 44 odst. 3 zákona o rodině, protože otec o nezletilou neprojevoval zájem jen v rozmezí let 2002 až 2005, kdy matka nezletilou izolovala od rodinných příslušníků otce a tímto i od otce, který již v té době sháněl na matku jakýkoliv kontakt z důvodu obnovy kontaktu s nezletilou. Poukazuje přitom na rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 30.8.2006, sp.zn. 30 Cdo 2873/2005, v němž z hlediska dlouhodobého nezájmu byla posuzována doba deseti let. Za zvláštní považuje dovolatel situaci, kdy matka podává návrh na zbavení rodičovské zodpovědnosti poté, kdy se otec, vědom si své chyby, začal o nezletilou opětovně zajímat a opakovaně se dožadoval kontaktu s nezletilou. Napadená rozhodnutí tak podle dovolatele naprosto likvidují možnost pro obnovení kontaktu mezi otcem a jeho dcerou a vybudování si jakéhokoliv vztahu, když matka si nepřeje, aby dcera svého biologického otce vůbec poznala. Takový stav považuje dovolatel za nepřípustný, neboť dítě potřebuje oba své rodiče. Po doplnění dovolaní otec upravil dovolací návrh tak, aby rozsudek odvolacího soudu byl zrušen a věc vrácena tomuto soudu k dalšímu řízení. Matka ve vyjádření k dovolání otce uvedla, že dovolání otce není spojeno s otázkou zásadního právního významu, protože podstatou vznesených námitek je nesouhlas se zjištěným skutkovým stavem věci. Rozsudky soudů obou stupňů považuje za správné a doplňuje, že v řízení byl prokázán dlouhodobý nezájem otce o dceru, když otec od dvou a půl let do jejích deseti let o dceru neprojevoval vůbec žádný zájem a pečovala o ní výlučně matka a to vše přesto, že otci v plnění jeho rodičovských povinností žádné překážky nebránily. V období od roku 2002 do října roku 2005 otec nepřispíval ani na výživné a dluh na výživném byl účelově doplacen teprve před nařízeným jednáním ve věci. Nezájem otce se nezměnil ani poté, co byl podán návrh na zbavení rodičovské zodpovědnosti. Ani dočasný pobyt otce v zahraničí nemůže být z hlediska neprojevení zájmu omluvitelný, protože ji mohl plnit alespoň částečně, např. návštěvou, zjištěním potřeb a zájmů dcery, zdravotního stavu či dopisy, řádnými platbami na výživné apod. Navrhla proto, aby dovolání otce bylo zamítnuto. Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací ( § 10a občanského soudního řádu ) věc projednal podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění účinném do 30. 6. 2009 ( dále jen o. s. ř. ), neboť dovoláním je napaden rozsudek odvolacího soudu, který byl vydán před 1. 7. 2009 ( srov. Čl. II bod 12 zákona č. 7/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., ve znění pozdějších předpisů a další související zákony ). Po zjištění, že dovolání proti pravomocnému rozsudku odvolacího soudu bylo podáno ve lhůtě uvedené v ustanovení § 240 odst. 1 o. s. ř., se nejprve zabýval otázkou přípustnosti dovolání.Dovoláním lze napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští ( § 236 odst. 1 o. s. ř. ).Podmínky přípustnosti dovolání proti rozsudku odvolacího soudu jsou obsaženy v ustanovení § 237 o. s. ř. Dovolání je přípustné proti rozsudku odvolacího soudu, jímž bylo změněno rozhodnutí soudu prvního stupně ve věci samé [§ 237 odst. 1 písm. a ) o.s.ř.] nebo jímž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, kterým soud prvního stupně rozhodl ve věci samé jinak než v dřívějším rozsudku ( usnesení ) proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější rozhodnutí zrušil [§ 237 odst. 1 písm. b ) o.s.ř.], anebo jímž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, jestliže dovolání není přípustné podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) o.s.ř. a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam [§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.]; to neplatí ve věcech, v nichž dovoláním dotčeným výrokem bylo rozhodnuto o peněžitém plnění nepřevyšujícím 20.000,- Kč a v obchodních věcech 50.000,- Kč, přičemž se nepřihlíží k příslušenství pohledávky [§ 237 odst. 2 písm. a ) o.s.ř.], a ve věcech upravených zákonem o rodině, ledaže jde o rozsudek o omezení nebo zbavení rodičovské zodpovědnosti nebo pozastavení jejího výkonu, o určení ( popření ) rodičovství nebo o nezrušitelné osvojení [§ 237 odst. 2 písm. b ) o.s.ř.].Žalobkyně dovoláním napadá rozsudek odvolacího soudu, jímž byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně ve věci samé. Podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) o.s.ř. dovolání není přípustné, a to již proto, že se jedná o první rozhodnutí soudu prvního stupně. Dovolání žalobkyně proti rozsudku odvolacího soudu tedy může být přípustné jen při splnění předpokladů uvedených v ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.Rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam ve smyslu ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř. zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je odvolacími soudy nebo dovolacím soudem rozhodována rozdílně, nebo řeší-li právní otázku v rozporu s hmotným právem [§ 237 odst. 3 o.s.ř.].Dovolací soud je při přezkoumání rozhodnutí odvolacího soudu zásadně vázán uplatněnými dovolacími důvody ( srov. § 242 odst. 3 o.s.ř. ); vyplývá z toho mimo jiné, že při zkoumání, zda napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve smyslu ustanovení § 237 odst. 3 o.s.ř. ve věci samé po právní stránce zásadní právní význam, může posuzovat jen takové právní otázky, které dovolatel v dovolání označil.Přípustnost dovolání podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř. není založena již tím, že dovolatel tvrdí, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. Přípustnost dovolání nastává tehdy, jestliže dovolací soud za použití hledisek, příkladmo uvedených v ustanovení § 237 odst. 3 o.s.ř., dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé po právní stránce zásadní význam skutečně má.Po přezkoumání rozsudku odvolacího soudu ve smyslu ustanovení § 242 o.s.ř., které provedl bez jednání ( § 243a odst. 1 věta první o.s.ř. ), Nejvyšší soud ČR dospěl k závěru, že dovolání je opodstatněné. Za otázku zásadního právního významu dovolatel považuje otázku, po uplynutí jakého časového období, během něhož rodič rodičovskou zodpovědnost nebo její výkon závažným způsobem zanedbával, lze rodiče zbavit rodičovské zodpovědnosti. Protože tato otázka dosud nebyla v rozhodovací činnosti Nejvyššího soudu vyřešena, shledal dovolací soud dovolání otce přípustné ve smyslu § 237 odst. 1 písm. c ), § 237 odst. 3 o.s.ř.Podle ustanovení § 44 odst. 3 zák. č. 94/1963 Sb., o rodině ( dále jen „ zákon o rodině “ ) zneužívá-li rodič svou rodičovskou zodpovědnost nebo její výkon nebo ji závažným způsobem zanedbává, soud jej rodičovské zodpovědnosti zbaví.Podle ustanovení § 44 odst. 4 zákona o rodině, dopustil-li se rodič úmyslného trestného činu proti svému dítěti či ke spáchání trestného činu své dítě mladší patnácti let použil, popřípadě se dopustil trestného činu jako spolupachatel, návodce či pomocník k trestnému činu spáchanému jeho dítětem, soud vždy posoudí, zda tu nejsou důvody pro zahájení řízení o zbavení rodičovské zodpovědnosti.Nejvyšší soud ČSSR se k podmínkám zbavení rodičovské zodpovědnosti vyjádřil již v rozhodnutí ze dne 24. listopadu 1964, sp.zn. Cz 48/64, uveřejněném ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu, ročník 1965, pod pořadovým číslem 11. Zde Nejvyšší soud vyslovil, že předpokladem pro zbavení rodičovských práv podle § 44 odst. 3 zák. o rodině je, že rodiče neplní své povinnosti, ač by je plnit mohli. Nejde-li o zaviněné neplnění povinností, zejména nemohou-li rodiče plnit povinnosti k dětem pro objektivní příčiny, může soud vyslovit jen omezení rodičovských práv, vyžaduje-li to zájem společnosti na řádné výchově dětí. Opatření podle § 44 zák. o rod. lze zrušit a rodičovská práva obnovit, odpadnou-li důvody, pro které došlo ke zrušení nebo omezení rodičovských práv. Opatření podle § 44 zák. o rod. nelze nařídit pro okolnosti, k nimž došlo před několika lety a které v době vyhlášení rozhodnutí již nejsou. Zmiňované závěry jsou přes dílčí modifikace použitelné dosud. Zájem společnosti byl v právní větě zmiňován s ohledem na dnes již zrušené ustanovení § 41 zákona o rodině a i když právní norma v ustanovení § 44 odst. 3 zákona o rodině účinného k 24.11.1964 hovořila o zneužívání práv rodiči nebo zanedbávání povinnosti závažným způsobem, je s ohledem na platné ustanovení § 31 zákona o rodině - vymezujícím rodičovskou zodpovědnost jako souhrn práv a povinností při péči o nezletilé dítě, při jeho zastupování a správě jeho jmění - zřejmé, že obě právní normy pokrývaly stejný okruh situací. K naplnění skutkové podstaty zbavení rodičovské zodpovědnosti tak musí být splněna jedna ze dvou skutečností předvídaných v hypotéze ustanovení § 44 odst. 3 zák. o rod., a to že rodič 1 ) svou rodičovskou zodpovědnost nebo její výkon zneužívá, anebo ji 2 ) závažným způsobem zanedbává. Za závažné zanedbávání rodičovských povinností, resp. rodičovské zodpovědnosti se považuje zejména dlouhodobé neplnění rodičovských práv a povinností, trvalé ponechání dítěte ve výchovném zařízení spojené s nezájmem o toto dítě a s neprojevením snahy převzít je do rodinné výchovy, nemorální způsob života rodičů, soustavné neplnění vyživovací povinnosti k dítěti, trestní postih pro zanedbávání povinné výživy podle ust. § 213 trestního zákona atd. ( srov. Stanovisko Nejvyššího soudu ze dne 3. ledna 1976, sp.zn. Cpjn 41/76, uveřejněné, Sborník IV Nejvyššího soudu ČSSR, SEVT, Praha 1986, str. 116 a násl., nebo stanovisko Nejvyššího soudu ze dne 28. června 1989, sp. zn. Cpj 19/89 ). K těmto judikatorním závěrům se ostatně Nejvyšší soud přihlásil ve svém rozsudku ze dne 30. srpna 2006, sp. zn. 30 Cdo 2873/2005, na který i dovolatel poukazuje. V něm také zdůraznil, že aby popsaný zásah do vztahu mezi rodiči a dítětem byl odůvodněný, nestačí jen ojedinělé vybočení nebo opomenutí rodičovské péče, ale zneužívání či zanedbávání rodičovské zodpovědnosti takového stupně, že zbavení rodičovské zodpovědnosti je jediným účinným prostředkem ochrany dítěte. Na závažné zanedbávání rodičovské zodpovědnosti nebude zpravidla možné usuzovat tam, kde výkonu zodpovědnosti jednoho z rodičů – mimo objektivní důvody- brání i postoj druhého z rodičů. Je třeba totiž vzít do úvahy, že ten z rodičů, který dítě nemá svěřeno do výchovy, může svou rodičovskou zodpovědnost k němu vykonávat převážně jen v rámci styku. Je proto třeba rovněž zkoumat zda, a do jaké míry, bylo případné zanedbávání rodičovské zodpovědnosti ovlivněno druhým z rodičů. I když soudy správně zjistily, že návrh otce na úpravu styku následoval až po návrhu matky na zbavení rodičovské zodpovědnosti, přehlédly však, že oběma návrhům předcházel projev otcova zájmu o styk s nezletilou z května roku 2007. Soudy rovněž nezohlednily otcem tvrzené důvody, mající vztah k chování matky, či jejího pozdějšího manžela, když tyto důvody považovaly pro věc za nerozhodné.Ve vztahu k přezkoumávané věci tak s ohledem na výše uvedené bylo třeba vyřešit, zda chování otce naplňovalo znaky závažného zanedbávání rodičovské zodpovědnosti a jestliže ano, pak zda-li v době rozhodování soudů již důvody, které by vedly k zbavení rodičovské zodpovědnosti otce pominuly, tedy na vážnost „ zájmu “ otce o nezletilou. Rozhodné období tak není pouze období po které jeden z rodičů svá práva a povinnosti plynoucí z rodičovské zodpovědnosti nevykonával, ale období ohraničené skutečnostmi, které mají založit důvody pro zbavení rodičovské zodpovědnosti až po rozhodnutí soudu. Doba po kterou jeden rodičů rodičovskou zodpovědnost zanedbával sama o sobě nepředstavuje rozhodující skutečnost pro zbavení rodičovské zodpovědnosti. Rozhodující je intenzita takového chování, které musí být závažné a zaviněné. Příkladmý výčet, kdy je třeba i bez návrhu zahájit řízení o zbavení rodičovské zodpovědnosti je uveden v ustanovení § 44 odst. 4 zákona o rodině. Na závažnost lze přitom usuzovat i z postoje samotného dítěte – tam, kde je schopno svůj názor formulovat – protože vedle druhého z rodičů je to především dítě, jehož práva zaručená v čl. 8 Úmluvy o právech dítěte ( sdělení Federálního ministerstva zahraničních věcí č. 104/1991 Sb. ) jsou závažným zanedbáváním rodičovské zodpovědnosti dotčena. V této souvislosti je třeba poukázat i na to, že Nejvyšší soud v stanovisku ze dne 8. prosince 2010, sp.zn. Cpjn 202/2010, uveřejněném pod č. 31 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, roč. 2011 zdůraznil význam, který je třeba přikládat právu dítěte být slyšeno v každém řízení, které se jej dotýká. Ve vztahu k zbavení rodičovské zodpovědnosti pak Nejvyšší soud v rozsudku ze dne 6. srpna 2009, sp. zn. 30 Cdo 1721/2009 vyložil, že jakkoliv nemůže být žádných pochyb o tom, že dítě má právo být slyšeno v každém řízení, které se ho dotýká ( srov. čl. 12 odst. 2 Úmluvy o právech dítěte publikované pod č. 104/1991 Sb. a § 31 odst. 3 zák. o rod. ), neznamená to ještě, že dítě musí být bezpodmínečně v každém takovém řízení slyšeno, zejména v procesní situaci, kdy již pro absenci jiných právně významných skutečností by takový postup či další dokazování bylo zjevně nadbytečné a neúčelné. Tak tomu může být např. v procesní situaci, kdy soud dospěje k závěru, že v jím posuzované věci podmínky pro zbavení rodičovské zodpovědnosti rodiče k nezletilému dítěti nejsou osvědčeny. Ovšem v opačné procesní situaci povaha většinou vyžaduje znát u dítěte, které je již schopno s ohledem na stupeň svého vývoje vytvořit si vlastní názor a posoudit dosah opatření jeho se týkajících, jeho vlastní názor k předmětné věci. Z tohoto hlediska je třeba uvést, že názor dítěte v přezkoumávané věci nejen nebyl zjišťován ( nezletilá ve věku 11 let ani neví, že jednání o zbavení rodičovské zodpovědnosti jejího otce je vedeno ), ani v odůvodnění rozsudku soudů obou stupňů nebylo uvedeno, proč se tak nestalo. Přitom je nepochybné, že zbavení rodičovské zodpovědnosti je zcela zásadním zásahem jak do práv rodiče, tak dítěte samotného. Napadený rozsudek odvolacího soudu je tedy nutno hodnotit jako nesprávný ( § 243b odst. 2 o. s. ř. ); Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 10a o. s. ř. ) jej proto ve vztahu k otci nezletilé zrušil. Protože důvody, pro které bylo zrušeno rozhodnutí odvolacího soudu, platí i na rozhodnutí soudu prvního stupně, dovolací soud v uvedeném rozsahu zrušil i toto rozhodnutí a věc v tomto rozsahu vrátil tomuto soudu k dalšímu řízení. ( 243b odst. 2, 3 o. s. ř. ).K projednání věci nebylo nařízeno jednání ( § 243a odst. 1 o. s. ř. ).Odvolací soud ( soud prvního stupně ) je vázán právním názorem dovolacího soudu ( § 243d odst. 1 věta první o. s. ř. ve spojení s § 226 odst. 1 téhož zákona ). O náhradě nákladů řízení včetně nákladů dovolacího řízení soud rozhodne v novém rozhodnutí o věci ( § 243d odst. 1 věta druhá o. s. ř. ). Proti tomuto rozsudku není opravný prostředek přípustný.
V Brně 26. dubna 2011
 JUDr. Pavel P a v l í k, v. r. předseda senátu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

ve znění do 30.06.2009

§ 44 odst. 3 předpisu č. 94/1963Sb.

§ 44 odst. 4 předpisu č. 94/1963Sb.

30 Cdo 3522/2009

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Ostravě

sp.zn. 0 P 1435/2000

Krajského soudu v Ostravě

č.j. 13 Co 387/2008-151

Okresního soudu v Ostravě

č.j. 0 P 1435/2000-124

Krajského soudu v Ostravě

č.j. 13 Co 387/2008-151

Okresnímu soudu v Ostravě

č.j. 0 P 1435/2000-124

Okresní soud v Ostravě

soud prvního stupně

Soud prvního stupně

soud prvního stupně

soud prvního stupně

Soud prvního stupně

soud prvního stupně

soud prvního stupně

Krajský soud v Ostravě

odvolací soud

č.j. 13 Co 387/2008-151

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Odvolací soud

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Odvolacímu soud

soudem prvního stupně

soud prvního stupně

odvolací soud

§ 44 odst. 3 zákona o rodině

Nejvyššího soudu

sp.zn. 30 Cdo 2873/2005

odvolacího soudu

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

§ 10a občanského soudního řádu

č. 99/1963 Sb.

občanský soudní řád

ve znění účinném do 30. 6. 2009

o. s. ř.

odvolacího soudu

Čl. II bod 12 zákona č. 7/2009 Sb.

č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

odvolacího soudu

§ 240 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 236 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 o. s. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. a ) o.s.ř.

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. b ) o.s.ř.

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. b ) o.s.ř.

dovolací soud

§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

§ 237 odst. 2 písm. a ) o.s.ř.

§ 237 odst. 2 písm. b ) o.s.ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. b ) o.s.ř.

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 237 odst. 3 o.s.ř.

Dovolací soud

odvolacího soudu

§ 242 odst. 3 o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 3 o.s.ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

odvolacího soudu

dovolací soud

§ 237 odst. 3 o.s.ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 242 o.s.ř.

§ 243a odst. 1 věta první o.s.ř.

Nejvyšší soud ČR

Nejvyššího soudu

dovolací soud

§ 44 odst. 3 zák. č. 94/1963 Sb.

zákon o rodině

§ 44 odst. 4 zákona o rodině

Nejvyšší soud ČSSR

sp.zn. Cz 48/64

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

§ 44 odst. 3 zák. o rodině

§ 44 zák. o rod.

§ 44 zák. o rod.

§ 41 zákona o rodině

§ 44 odst. 3 zákona o rodině

účinného k 24.11.1964

§ 31 zákona o rodině

§ 44 odst. 3 zák. o rod.

§ 213 trestního zákona

Nejvyššího soudu

sp.zn. Cpjn 41/76

Nejvyššího soudu ČSSR

Nejvyššího soudu

sp. zn. Cpj 19/89

Nejvyšší soud

sp. zn. 30 Cdo 2873/2005

§ 44 odst. 4 zákona o rodině

čl. 8 Úmluvy o právech dítěte

č. 104/1991 Sb.

Nejvyšší soud

sp.zn. Cpjn 202/2010

Nejvyšší soud

sp. zn. 30 Cdo 1721/2009

čl. 12 odst. 2 Úmluvy o právech dítěte

č. 104/1991 Sb.

§ 31 odst. 3 zák. o rod.

odvolacího soudu

§ 243b odst. 2 o. s. ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 10a o. s. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

dovolací soud

243b odst. 2, 3 o. s. ř.

§ 243a odst. 1 o. s. ř.

Odvolací soud

soud prvního stupně

dovolacího soudu

§ 243d odst. 1 věta první o. s. ř.

§ 226 odst. 1 téhož zákona

§ 243d odst. 1 věta druhá o. s. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

V situaci, kdy zákonodárce nepřijal v rozporu s ústavním pořádkem právní úpravu umožňující jednostranné zvyšování nájemného, jsou obecné soudy povinny posoudit, zda v dané konkrétní věci došlo v důsledku stanoveného regulovaného nájemného k nucenému omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod, jakož i zda byly splněny podmínky pro vznik práva na náhradu za takové omezení.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatelky Londýnská, a.s. vyslovil I. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 17. srpna 2009 v řízení podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy, že rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 11. 4. 2006 č. j. 18 C 110/2005-49, rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 13. 12. 2006 č. j. 13 Co 302/2006-75 a usnesením Nejvyššího soudu ze dne 21. 4. 2009, č. j. 25 Cdo 2742/2007-107 byla porušena základní práva stěžovatelky na ochranu majetku a na soudní ochranu zakotvená v čl. 11 a v čl. 36 odst. 1 a v čl. 6 odst. 1 Úmluvy, proto tato rozhodnutí zrušil.

Narativní část

Stěžovatelé se žalobou domáhali vůči státu zaplacení částky ve výši rozdílu mezi regulovaným a obvyklým nájemným za období od 1. 5. 2002 do 30. 4. 2005 z titulu náhrady škody způsobené nesprávným úředním postupem nájemného dle § 13 zákona č. 82/1998 Sb., spočívajícím v regulaci výše nájemného. Soud I. stupně žalobu zamítl, jeho rozhodnutí bylo potvrzeno odvolacím soudem. Nejvyšší soud odmítl dovolání jako nepřípustné.

Odůvodnění nálezu Ústavního soudu

Ústavní soud odkázal na vlastní judikaturu, ve které se věnoval problematice regulace nájemného. V nálezu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 Ústavní soud dospěl k závěru, že obecné soudy nemohou žaloby pronajímatelů na zvýšení nájemného zamítat, nýbrž musí o něm rozhodnout, přičemž stanovil kritéria pro určení výše nájemného.

Další rozhodovací praxe ve věci regulace nájemného byla pak sjednocena na základě stanoviska pléna Ústavního soudu sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09, z nějž vyplývá, že obecné soudy jsou povinny posoudit žaloby pronajímatelů na náhradu škody vůči státu, jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu, z hlediska práva pronajímatelů na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení, případně uplatnit nové důkazy nebo námitky ( § 118a občanského soudního řádu ). Nárok pronajímatele vůči státu má přitom subsidiární charakter vůči nároku pronajímatele bytu proti nájemci na zvýšení nájemného a lze jej uplatnit jen za dobu od podání žaloby do 31. 12. 2006 ( s účinností od 1. 1. 2007 již jednostranné zvyšování nájemného připouští § 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb., před podáním žaloby tomu brání konstitutivní účinek konkrétního rozhodnutí ). Obecné soudy tedy nesmí v obdobných případech nárok na náhradu škody vůči státu zamítat apriorně, nýbrž musí posoudit jednotlivé individuálně uplatněné nároky z hlediska výše uvedených kritérií. Ústavní soud též kritizoval postup Nejvyššího soudu, který jednak o dovolání rozhodl bezprostředně před přijetím stanoviska pléna ( tedy účelově ), jednak dospěl k protiústavnímu závěru, že dovolání přípustné podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. apriori vylučuje uplatnění dovolacího důvodu uvedeného v § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř., což je v rozporu s ustálenou judikaturou Ústavního soudu. Taktéž výrok Nejvyššího soudu o nákladech řízení, který přiznal České republice náklady za zastupování advokátem, je v rozporu s judikaturou Ústavního soudu.

Z výše uvedených důvodů Ústavní soud dospěl k závěru, že napadenými rozsudky došlo k porušení čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy.

Soudcem zpravodajem v dané věci byla Ivana Janů. Žádný soudce neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Žaloby pronajímatelů ( vlastníků bytů ) na náhradu škody vůči státu [opírající se o zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád )], jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy [nález Ústavního soudu ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ( N 47/40 SbNU 389; 252/2006 Sb. )], jsou obecné soudy povinny posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nárok vůči státu na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod má subsidiární charakter vůči nároku pronajímatele bytu proti nájemci na zvýšení nájemného jen za dobu počínající dnem podání žaloby. Za dobu, která tomuto dni předchází, může pronajímatel bytu uplatnit svůj nárok na náhradu za nucené omezení vlastnického práva proti státu přímo.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález

Ústavního soudu - I. senátu složeného z předsedy senátu Františka Duchoně a soudců Ivany Janů a Vojena Güttlera - ze dne 17. srpna 2009 sp. zn. I. ÚS 1452/09 ve věci ústavní stížnosti obchodní společnosti Londýnská, a. s., se sídlem v Praze 2, Londýnská 674/55, IČ 64581489, proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 11. 4. 2006 č. j. 18 C 110/2005-49, rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 13. 12. 2006 č. j. 13 Co 302/2006-75 a usnesení Nejvyššího soudu ze dne 21. 4. 2009 č. j. 25 Cdo 2742/2007-107, jimiž nebylo vyhověno stěžovatelčině žalobě o náhradu škody vůči státu způsobené regulací nájemného z bytů, za účasti Obvodního soudu pro Prahu 1, Městského soudu v Praze a Nejvyššího soudu jako účastníků řízení a České republiky - Ministerstva financí jako vedlejšího účastníka řízení.

Výrok

I. Rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 11. 4. 2006 č. j. 18 C 110/2005-49, rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 13. 12. 2006 č. j. 13 Co 302/2006-75 a usnesením Nejvyššího soudu ze dne 21. 4. 2009 č. j. 25 Cdo 2742/2007-107 byla porušena základní práva stěžovatelky na ochranu majetku a na soudní ochranu zakotvená v čl. 11 a v čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a v čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

II. Rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 11. 4. 2006 č. j. 18 C 110/2005-49, rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 13. 12. 2006 č. j. 13 Co 302/2006-75 a usnesení Nejvyššího soudu ze dne 21. 4. 2009 č. j. 25 Cdo 2742/2007-107 se zrušují.

Odůvodnění

I.

1. Stěžovatelka brojí ústavní stížností proti v záhlavím označeným rozhodnutím obecných soudů, jimiž nebylo vyhověno její žalobě o náhradu škody vůči státu způsobené regulací nájemného z bytů. Stěžovatelka namítá, že těmito rozhodnutími byla porušena její práva zaručená čl. 11 odst. 1 a 4, čl. 36 odst. 1 a čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod. Argumentace ústavní stížnosti vychází především ze stanoviska pléna Ústavního soudu sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09 ze dne 28. 4. 2009 ( ST 27/53 SbNU 885; 136/2009 Sb. ); nad jeho rámec stěžovatelka poukazuje mimo jiné na skutečnost, že Nejvyšší soud - přestože dovolání u něj leželo celé dva roky a přestože veškerá právnická veřejnost věděla, že se plénum Ústavního soudu bude zabývat regulovaným nájemným - nevyčkal rozhodnutí pléna Ústavního soudu a o dovolání rozhodl těsně před zaujetím stanoviska. Nejvyššímu soudu rovněž vytýká, že České republice přiznal za zastoupení advokátem náhradu nákladů řízení.

2. Obvodní soud pro Prahu 1 ve vyjádření k ústavní stížnosti navrhl její zamítnutí jako nedůvodné a ztotožnil se se závěry vyslovenými v předchozích rozhodnutích.

3. Městský soud v Praze ( dále též "městský soud" ) k ústavní stížnosti podal obsáhlé vyjádření, v němž jednak rozebíral obsah odůvodnění svého rozhodnutí a jednak vývoj judikatury Ústavního soudu z poslední doby. Rozbor uzavírá konstatováním, že po seznámení se se stanoviskem sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09 shledává, že se právní názor Ústavního soudu vyvinul směrem, který se s ústavní stížností napadeným rozsudkem zcela neshoduje. Při vědomí závaznosti tohoto právního názoru pro svou rozhodovací praxi ponechal městský soud rozhodnutí o ústavní stížnosti na úvaze Ústavního soudu.

4. Nejvyšší soud ve vyjádření odkázal na odůvodnění svého usnesení. Napadené usnesení, vydané před zaujetím stanoviska Ústavního soudu, je dle jeho mínění plně v souladu s judikaturou Nejvyššího soudu, která proces přijímání zákonů ve sněmovně jako úřední postup ve smyslu § 13 zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád ), nechápe. Nejvyšší soud rovněž konstatuje, že stěžovatelka nevysvětlila, jakým způsobem se jeho rozhodnutí dotýká jejích ústavně zaručených základních práv a svobod. Ústavní stížností spočívající v polemice s právními a skutkovými závěry obecných soudů, s pouze obecnou výtkou protiústavnosti, stěžovatelka staví Ústavní soud do pozice další instance v systému všeobecného soudnictví. Z těchto důvodů by ústavní stížnost měla být odmítnuta jako zjevně neopodstatněná.

5. Vedlejší účastník ( Česká republika - Ministerstvo financí ) ve vyjádření konstatoval, že stěžovatelka neunesla důkazní "břímě" o správnosti jí vyčíslené částky nepřiměřeného zisku a postupovala zjevně ve shodě s mnohými hromadně podávanými žalobami nových vlastníků domů, z nichž většina převzala nájemníky dobrovolně od předchozího vlastníka, a nyní se chtějí zbavit této povinnosti. V případě stěžovatelky se nemůže jednat o porušení práva na soudní ochranu, ani o porušení práva na ochranu majetku, který zřejmě nově získala v rozsahu omezení, jaké měl předchozí vlastník. Toto vyjádření je dle výslovného upozornění vedlejšího účastníka plně v souladu se stanoviskem vlády k přijatelnosti a odůvodněnosti stížnosti Jana Vomočila, Oskara Morawetze, Art 38 a. s., Vladislava a Václava Hlaváčkových proti České republice ze dne 28. 12. 2007. Vedlejší účastník odkázal rovněž na judikaturu Ústavního soudu a Evropského soudu pro lidská práva. K právě vylíčeným typizovaným argumentům, jež vedlejší účastník bez ohledu na skutkový stav konkrétní pře používá i v řadě dalších věcí týkajících se regulovaného nájemného [jak je Ústavnímu soudu známo z jeho rozhodovací činnosti i v jiných věcech; srov. např. nález sp. zn. I. ÚS 680/08 ze dne 2. 7. 2009 ( N 153/54 SbNU 3 ) nebo nález sp. zn. I. ÚS 908/09 ze dne 19. 8. 2009 ( N 189/54 SbNU 343 )], vedlejší účastník nově dodal, že stanovisko sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09 nepovažuje "za pokyn k nahrazení soudního důkazního řízení o konkrétních žalobách, mechanickým vyplácením paušálních částek peněžitých náhrad z prostředků státního rozpočtu všem majitelům nájemních domů, kteří stát žalovali o co nejvyšší částku svého jiným způsobem neprosazeného podnikatelského výnosu". Na základě toho vedlejší účastník navrhl zamítnutí ústavní stížnosti.

6. Stěžovatelka v replice označila mimo jiné vyjádření vedlejšího účastníka za účelové a paušální, a naopak se ztotožňuje s již citovaným stanoviskem pléna Ústavního soudu, že každý případ má být posuzován individuálně. Stěžovatelka se nikdy k hromadným žalobám proti České republice nepřipojovala a ani se neobracela se svými stížnostmi na Evropský soud pro lidská práva. Stěžovatelka se nedomáhala dorovnání výše nájmů na úroveň tržního nájemného, ale pouze dorovnání do úrovně spravedlivé a ekonomicky přiměřené výše nájmů tak, jak je výše nájemného upravována v právních předpisech přijatých po roce 2007; krom toho stěžovatelka rozsah svých investic do nemovitého majetku ve svých podáních vždy dokládala. Vyjádření Městského soudu v Praze považuje stěžovatelka za nejkorektnější ze všech; naproti tomu Nejvyššímu soudu vytýká, že jeho špatná rozhodovací praxe, nadto nerespektující judikaturu Ústavního soudu, byla zásadní překážkou pro to, aby obecné soudy akceptovaly oprávněné nároky vlastníků nemovitého majetku, ať již proti samotným nájemcům bytových jednotek nebo proti státu. Stěžovatelka znovu upozorňuje, že rozhodnutí dovolacího soudu několik dnů před přijetím stanoviska plénem Ústavního soudu je minimálně krajně neetické; dle stěžovatelky se nabízí myšlenka, že soud vydával své rozhodnutí v očekávání stanoviska pléna Ústavního soudu, se kterým se zcela evidentně neztotožnil.

II.

7. Z procesního spisu vyplynuly následující skutečnosti :

8. Obvodní soud pro Prahu 1 ( dále též "soud prvního stupně" ) rozsudkem ze dne 11. 4. 2006 č. j. 18 C 110/2005-49 zamítl žalobu stěžovatelky na zaplacení částky 17 280 000 Kč s příslušenstvím ( coby náhrady škody způsobené nesprávným úředním postupem, spočívajícím v regulaci nájemného, a to za období od 1. 5. 2002 až do 30. 4. 2005 ), a uložil stěžovatelce povinnost k náhradě nákladů řízení vedlejšímu účastníku.

9. Městský soud v Praze ( dále též "odvolací soud" ) rozsudkem ze dne 13. 12. 2006 č. j. 13 Co 302/2006-75 rozsudek soudu prvního stupně ve výroku ve věci samé potvrdil, změnil jej ve výroku o náhradě nákladů řízení a rozhodl o náhradě nákladů odvolacího řízení. S poukazem na nálezy Ústavního soudu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ze dne 28. 2. 2006 ( N 47/40 SbNU 389; 252/2006 Sb. ) a sp. zn. I. ÚS 489/05 ze dne 6. 4. 2006 ( N 80/41 SbNU 59 ) považoval dlouhodobou nečinnost Parlamentu spočívající v nepřijetí pozitivní právní úpravy regulace, resp. deregulace nájemného za protiústavní, avšak zpochybnil, že by se jednalo o nesprávný úřední postup ve smyslu § 13 zákona č. 82/1998 Sb. Odvolací soud se zabýval rovněž případnou odpovědností podle § 420 občanského zákoníku. Mimo jiné konstatoval, že nárok na náhradu škody vůči státu však může přicházet v úvahu jen tam, kde se oprávněný nedomůže svého práva přímo proti druhému účastníku závazkového vztahu; teprve nebude-li touto cestou pronajímatel uspokojen, bude moci uplatnit svou pohledávku nebo její neuspokojenou část proti státu z titulu náhrady škody. Stěžovatelka se však žádným způsobem nepokusila domoci se svého nároku na nájemcích, a odvolací soud proto shledal její žalobu předčasnou.

10. Nejvyšší soud usnesením ze dne 21. 4. 2009 č. j. 25 Cdo 2742/2007-107 dovolání stěžovatelky odmítl a uložil jí povinnost k náhradě nákladů dovolacího řízení vedlejšímu účastníku. Nejvyšší soud neshledal dovolání přípustným podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. Stran závěru, že přijímání zákonů nelze považovat za nesprávný úřední postup, odkázal na R 7/2008 a odmítl též možnost aplikace § 420 občanského zákoníku. Ohledně požadavků plynoucích z čl. 36 odst. 1 Listiny poukázal na svou předchozí judikaturu ( např. sp. zn. 25 Cdo 2632/2005 ). Námitky, že se soudy nevypořádaly s politickými aspekty, které se na vzniku protiústavního stavu výrazně podílely, ani s precedentním sporem ve věci Hutten-Czapská versus Polská republika, ačkoliv mu stěžovatelka věnovala v žalobě značnou pozornost, naplňují dovolací důvod dle § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř., jímž přípustnost dovolání dle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. založit nelze; k vadám řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, lze přihlížet, jen pokud je dovolání přípustné ( § 242 odst. 3 o. s. ř. ), což není tento případ.

III.

11. Ústavní stížnost je důvodná.

12. Ústavní soud se problematikou, jíž se dotýká ústavní stížnost, zabýval již několikrát v minulosti. V nálezu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 - v němž také poukazuje na předchozí judikatorní vývoj - dospěl k závěru, že "samotná dikce § 696 odst. 1 občanského zákoníku, která pouze předjímá přijetí nové úpravy, není protiústavní, protiústavní je dlouhodobá nečinnost zákonodárce, jež má za následek ústavně neakceptovatelnou nerovnost a v konečném důsledku porušení ústavních principů; … za určitých podmínek jsou důsledky mezery ( chybějící právní úpravy ) protiústavní, zejména tehdy, když zákonodárce se rozhodne, že určitou oblast upraví, tento úmysl v zákoně vysloví, avšak předvídanou regulaci nepřijme. Stejný závěr platí i v případě, kdy Parlament deklarovanou úpravu přijal, avšak tato byla zrušena proto, že nesplňovala ústavní kritéria a zákonodárce nepřijal ústavně konformní náhradu, ačkoliv mu k tomu Ústavní soud poskytl dostatečnou lhůtu ( 18 měsíců ).". S ohledem na to, že dlouhodobá nečinnost zákonodárce ( jako představitele jedné větve veřejné moci ve státě ), který nepřijal úpravu jednostranného zvyšování nájemného, je v rozporu s ústavním pořádkem, dospěl Ústavní soud k závěru, že obecné soudy nemohou žaloby pronajímatelů zamítat, nýbrž musí rozhodnout o zvýšení nájemného, přitom výše nájemného by měla odpovídat místním podmínkám tak, aby nedocházelo k diskriminacím mezi pronajímateli ( ale i nájemci ) s byty s regulovaným nájemným a pronajímateli ( nájemci ) s byty s tržním nájemným.

13. Rozhodovací praxe Ústavního soudu ve věcech týkajících se problematiky nájemného, jakož i souvisejících otázek ohledně náhrady majetkové újmy, zaznamenala po vydání nálezu ve věci sp. zn. Pl. ÚS 20/05 určitý vývoj, který směřoval k rozdílným právním závěrům; to se ostatně odráží i v odůvodněních napadených rozhodnutí a v podáních, která Ústavní soud v této věci obdržel. Z tohoto důvodu I. senát Ústavního soudu v souladu s § 23 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, předložil věc plénu k zaujetí stanoviska, kterým se odchyluje od právních názorů vyslovených v nálezu sp. zn. IV. ÚS 175/08 ze dne 9. 9. 2008 ( N 152/50 SbNU 345 ) a v nálezu sp. zn. III. ÚS 3158/07 ze dne 4. 12. 2008 ( N 216/51 SbNU 683 ). Předmětem posouzení učinil dvě otázky, jež spolu úzce souvisejí : a ) od jaké doby lze pronajímateli přiznat zvýšené nájemné, b ) subsidiarita nároku na náhradu škody vůči státu, přičemž druhá z nich se přímo dotýká posuzované věci.

14. Ústavní soud přijal stanovisko sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09, v němž důsledně rozlišil otázku zvyšování nájemného soudním rozhodnutím na straně jedné a právo na náhradu za omezení vlastnického práva na straně druhé a dále vymezil vzájemný vztah obou těchto odlišných nároků.

15. K problematice zvyšování nájemného Ústavní soud dospěl k závěru, že "[o]becné soudy mohou rozhodovat o zvýšení nájemného za období od podání žaloby do 31. 12. 2006. Nájemné za období před podáním žaloby zvyšovat nemohou, neboť tomu brání povaha rozhodnutí s konstitutivními účinky; zvýšení nájemného za období od 1. 1. 2007 přiznat nelze, neboť od tohoto data již jednostranné zvyšování nájemného připouští § 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb., o jednostranném zvyšování nájemného z bytu a o změně zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů.".

16. K právu na náhradu za omezení vlastnického práva a jeho vztahu k možnosti zvyšování nájemného Ústavní soud uzavřel, že "[ž]aloby pronajímatelů ( vlastníků bytů ) na náhradu škody vůči státu [opírající se o zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád )], jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( nález Ústavního soudu ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), jsou obecné soudy povinny posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nárok vůči státu na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod má subsidiární charakter vůči nároku pronajímatele bytu proti nájemci na zvýšení nájemného jen za dobu počínající dnem podání žaloby. Za dobu, která tomuto dni předchází, může pronajímatel bytu uplatnit svůj nárok na náhradu za nucené omezení vlastnického práva proti státu přímo.".

17. Ve světle závěrů obsažených v citovaném stanovisku, na které se plně odkazuje, je zcela evidentní, že postup obecných soudů při posuzování nároku stěžovatelů nemůže obstát ( přitom nesprávné právní hodnocení uplatněného nároku stěžovateli nemůže sehrávat významnou roli - v duchu zásady iura novit curia ). Stěžovatelka se domáhala po státu náhrady škody za období od 1. 5. 2002 do 30. 4. 2005. V žádné části tohoto období nedocházelo ve smyslu citovaného stanoviska ke konkurenci nároků na zvýšení nájemného ( vůči nájemci ) a na náhradu za omezení vlastnického práva ( vůči státu ), neboť možnost žalovat nájemce na zvýšení nájemného byla založena teprve nálezem sp. zn. Pl. ÚS 20/05 [tj. od jeho vykonatelnosti vyhlášením ve Sbírce zákonů dne 2. 6. 2006; viz čl. 89 odst. 2 Ústavy, § 57 odst. 1 písm. a ) a § 58 odst. 1 zákona o Ústavním soudu]. Nárok stěžovatelky na náhradu za nucené omezení vlastnického práva tak subsidiární charakter nemá a po stěžovatelce nelze žádat, aby nejprve žalovala nájemce, neboť za žalované období jí vůči nim žádný nárok na zvýšení nájemného soudním rozhodnutím nelze přiznat.

18. Bude proto povinností obecných soudů zabývat se otázkou, zda stěžovatelce v intencích citovaného stanoviska náleží právo na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny a případně v jaké výši. V souladu s citovaným stanoviskem, jakož i s nálezy sp. zn. I. ÚS 2220/08 ze dne 10. 6. 2009 ( N 137/53 SbNU 705 ) a sp. zn. I. ÚS 680/08 ze dne 2. 7. 2009 ( N 153/54 SbNU 3 ) či sp. zn. I. ÚS 908/09 ze dne 19. 8. 2009 ( N 189/54 SbNU 343 ) Ústavní soud připomíná, že posouzení, zda v dané věci byl dán konkrétní nárok stěžovatelky na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny, zůstává k zodpovězení obecnému soudu, který musí zvážit, do jaké míry došlo v důsledku regulovaného nájemného k zásahu do jejího základního práva vlastnit majetek, jakož i zda v jejím případě byly splněny výše uvedené podmínky pro vznik práva na náhradu. Samotná protiústavnost konkrétní právní úpravy regulovaného nájemného totiž neznamenala, že v každém individuálním případě bylo porušeno základní právo pronajímatele ( vlastníka bytu ). Rovněž je namístě zdůraznit, že výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny nemusí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným ( ostatně sama stěžovatelka uvádí, že výši jí vzniklé újmy neodvíjí od tržního nájemného ). Obecné soudy tedy nesmí nárok na náhradu vůči státu zamítat apriorně, nýbrž musí za respektování výše uvedených závěrů posoudit jednotlivé individuálně uplatněné nároky. V tomto smyslu je tedy tvrzený nárok pronajímatele ( vlastníka bytu ) třeba právně posoudit z hlediska práva na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Obecné soudy jsou v tomto směru povinny vytvořit ve smyslu § 118a o. s. ř. dostatečný procesní prostor, aby se obě strany řízení mohly k novému právnímu posouzení vyjádřit a případně uplatnit nové důkazy nebo námitky.

19. Ústavní soud rovněž považuje za nutné ve shodě se stěžovatelkou podotknout, že postup Nejvyššího soudu, který o dovolání rozhodl bezprostředně před přijetím stanoviska pléna Ústavního soudu, jež by mělo pro jeho rozhodování zásadní význam, skutečně vyvolává značné pochyby o účelovosti takového kroku. Krom toho lze tomuto usnesení vytknout též nesprávný a protiústavní závěr, že dovolání přípustné podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. apriori vylučuje uplatnění dovolacího důvodu uvedeného v § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř. Nejvyšší soud tak nerespektoval ustálenou judikaturu Ústavního soudu [( např. nález sp. zn. II. ÚS 182/05 ze dne 18. 12. 2007 ( N 227/47 SbNU 973 ), nález sp. zn. IV. ÚS 128/05 ze dne 10. 5. 2005 ( N 100/37 SbNU 355 ), nález sp. zn. II. ÚS 650/06 ze dne 9. 1. 2008 ( N 3/48 SbNU 25 ), nález sp. zn. I. ÚS 2030/07 ze dne 11. 9. 2007 ( N 138/46 SbNU 301 ), nález sp. zn. II. ÚS 2837/07 ze dne 6. 8. 2008 ( N 136/50 SbNU 205 ) či nález sp. zn. II. ÚS 3005/07 ze dne 4. 3. 2009 ( N 45/52 SbNU 449 )], dle níž "[p]ouze interpretace, podle které rozhodnutí soudu, proti němuž je založena přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., lze obecně napadnout jednak z důvodů nesprávného právního posouzení věci, tak i z důvodů vad řízení, znamená současné naplnění jak ústavně stanovené povinnosti soudů poskytovat jednotlivci ochranu jeho základních práv, tak i účelu daného typu dovolacího řízení, který směřuje mimo jiné ke sjednocení judikatury obecných soudů. Výklad, podle kterého důvod dovolání podle § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř. vylučuje možnost připuštění dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., vede k nepřípustnému zúžení práva na přístup k dovolacímu soudu.". Je nepochybné, že i procesní postup soudu může představovat otázku, na kterou mohou existovat v soudní praxi rozdílné názory, vyžadující si jejich sjednocení rozhodnutím Nejvyššího soudu.

20. Rovněž v rozporu s judikaturou Ústavního soudu [nález sp. zn. I. ÚS 2929/07 ze dne 9. 10. 2008 ( N 167/51 SbNU 65 )] rozhodl Nejvyšší soud o nákladech dovolacího řízení. Ústavní soud v citovaném nálezu konstatoval, že "[j]e všeobecně známo, že ústřední orgány státní správy mají zřízeny k výkonu právních agend příslušné právní ( legislativní ) odbory, zaměstnávající dostatečný počet odborných pracovníků, kteří jsou schopni zajišťovat ochranu zájmů České republiky před soudy. To nejméně pokud jde o dobu před vydáním zákona č. 201/2002 Sb., o Úřadu pro zastupování státu ve věcech majetkových, kterým byl zřízen Úřad pro zastupování státu ve věcech majetkových, který z větší části zastupování státu v řízení před obecnými soudy převzal. Nebyl tedy důvod, aby žalovanou stranu zastupoval, byť už jen v odvolacím řízení, advokát. Pokud se tak stalo, nelze za této situace na stěžovatelce spravedlivě žádat, aby hradila žalované straně náklady řízení takto vzniklé, protože tyto náklady nelze považovat za "náklady potřebné k účelnému uplatňování nebo bránění práva" ve smyslu ustanovení § 142 odst. 1 občanského soudního řádu. Je-li stát k hájení svých právních zájmů vybaven příslušnými organizačními složkami, finančně i personálně zajištěnými ze státního rozpočtu, není důvod, aby výkon svých práv a povinností v této oblasti přenášel na soukromý subjekt, kterým byl v přezkoumávaném případě advokát.". Uvedený právní názor se plně uplatní i v souzené věci; nechal-li se proto vedlejší účastník ( Česká republika ) v řízení o dovolání podaném stěžovatelkou zastoupit advokátem, nelze odměnu advokáta považovat ze náklady potřebné k účelnému uplatňování nebo bránění práva ve smyslu § 142 odst. 1 o. s. ř.

21. Ústavní soud proto zejména Nejvyššímu soudu připomíná, že podle čl. 4 Ústavy jsou základní práva a svobody pod ochranou soudní moci, jakož i pravidlo stanovené v čl. 10 Ústavy, dle něhož vyhlášené mezinárodní smlouvy, k jejichž ratifikaci dal Parlament souhlas a jimiž je Česká republika vázána, jsou součástí právního řádu. Pro výklad a používání procesních předpisů to znamená, že se obecný soud ( včetně soudu nejvyššího ) nemůže spokojit s interpretací zůstávající na úrovni textu občanského soudního řádu, ale že je nutno hledat smysl a účel každého jeho ustanovení, jenž je konformní s požadavky plynoucími z práva na spravedlivý proces, upraveného v hlavě páté Listiny a v čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

22. Vzhledem ke shora uvedeným skutečnostem Ústavní soud ústavní stížnosti podle § 82 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, vyhověl a napadené rozsudky Obvodního soudu pro Prahu 1 a Městského soudu v Praze, jakož i usnesení Nejvyššího soudu podle ustanovení § 82 odst. 3 písm. a ) citovaného zákona zrušil.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 18 C 110/2005-49

Městského soudu v Praze

č. j. 13 Co 302/2006-75

Nejvyššího soudu

č. j. 25 Cdo 2742/2007-107

§ 13 zákona č. 82/1998 Sb.

odvolacím soudem

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

čl. 11 odst. 4 Listiny

§ 118a občanského soudního řádu

§ 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb.

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

Ústavního soudu

Nejvyššího soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

252/2006 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 1452/09

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 18 C 110/2005-49

Městského soudu v Praze

č. j. 13 Co 302/2006-75

Nejvyššího soudu

č. j. 25 Cdo 2742/2007-107

Obvodního soudu pro Prahu 1

Městského soudu v Praze

Nejvyššího soudu

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 18 C 110/2005-49

Městského soudu v Praze

č. j. 13 Co 302/2006-75

Nejvyššího soudu

č. j. 25 Cdo 2742/2007-107

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 18 C 110/2005-49

Městského soudu v Praze

č. j. 13 Co 302/2006-75

Nejvyššího soudu

č. j. 25 Cdo 2742/2007-107

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

136/2009 Sb.

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Nejvyššímu soudu

Obvodní soud pro Prahu 1

Městský soud v Praze

městský soud

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

Ústavního soudu

městský soud

Ústavního soudu

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

Nejvyššího soudu

§ 13 zákona č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

Nejvyšší soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Evropského soudu

Ústavnímu soudu

sp. zn. I. ÚS 680/08

sp. zn. I. ÚS 908/09

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

Ústavního soudu

Městského soudu

Nejvyššímu soudu

Ústavního soudu

dovolacího soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Obvodní soud pro Prahu 1

soud prvního stupně

č. j. 18 C 110/2005-49

Městský soud v Praze

odvolací soud

č. j. 13 Co 302/2006-75

soudu prvního stupně

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

252/2006 Sb.

sp. zn. I. ÚS 489/05

§ 13 zákona č. 82/1998 Sb.

Odvolací soud

§ 420 občanského zákoníku

odvolací soud

Nejvyšší soud

č. j. 25 Cdo 2742/2007-107

Nejvyšší soud

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 420 občanského zákoníku

čl. 36 odst. 1 Listiny

sp. zn. 25 Cdo 2632/2005

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 242 odst. 3 o. s. ř.

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

§ 696 odst. 1 občanského zákoníku

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavní soud

Ústavního soudu

§ 23 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

sp. zn. IV. ÚS 175/08

N 152/50 SbNU 345

sp. zn. III. ÚS 3158/07

N 216/51 SbNU 683

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

Ústavní soud

§ 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb.

č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

čl. 89 odst. 2 Ústavy

čl. 11 odst. 4 Listiny

sp. zn. I. ÚS 2220/08

N 137/53 SbNU 705

sp. zn. I. ÚS 680/08

N 153/54 SbNU 3

sp. zn. I. ÚS 908/09

N 189/54 SbNU 343

Ústavní soud

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

§ 118a o. s. ř.

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

Ústavního soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 182/05

N 227/47 SbNU 973

sp. zn. IV. ÚS 128/05

N 100/37 SbNU 355

sp. zn. II. ÚS 650/06

N 3/48 SbNU 25

sp. zn. I. ÚS 2030/07

N 138/46 SbNU 301

sp. zn. II. ÚS 2837/07

N 136/50 SbNU 205

sp. zn. II. ÚS 3005/07

N 45/52 SbNU 449

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

dovolacímu soudu

Nejvyššího soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 2929/07

N 167/51 SbNU 65

Nejvyšší soud

Ústavní soud

č. 201/2002 Sb.

§ 142 odst. 1 občanského soudního řádu

§ 142 odst. 1 o. s. ř.

Ústavní soud

Nejvyššímu soudu

čl. 4 Ústavy

čl. 10 Ústavy

hlavě páté Listiny

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Obvodního soudu pro Prahu 1

Městského soudu v Praze

Nejvyššího soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání dne 16. 1. 2013 o dovolání obviněného J. V. , proti rozsudku Vrchního soudu v Olomouci ze dne 11. 9. 2012, sp. zn. 4 To 50/2012, v trestní věci vedené u Krajského soudu v Brně pod sp. zn. 39 T 6/2012 takto :

Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. se dovolání obviněného J. V. odmítá.

Odůvodnění
Rozsudkem Krajského soudu v Brně ze dne 13. 6. 2012, sp. zn. 39 T 6/2012, byl obviněný J. V. uznán vinným zločinem loupeže podle § 173 odst. 1, 2 písm. c ) tr. zákoníku a přečinem podvodu podle § 209 odst. 1, 2 tr. zákoníku a odsouzen podle § 173 odst. 2 tr. zákoníku, § 43 odst. 1 tr. zákoníku k úhrnnému trestu odnětí svobody na osm let, pro jehož výkon byl podle § 56 odst. 2 písm. d ) tr. zákoníku zařazen do věznice se zvýšenou ostrahou. Výrokem podle § 228 odst. 1 tr. ř. a podle § 229 odst. 2 tr. ř. bylo rozhodnuto o náhradě škody.

O odvoláních, která podali obviněný proti všem výrokům a státní zástupce v neprospěch obviněného proti výroku o trestu, bylo rozhodnuto rozsudkem Vrchního soudu v Olomouci ze dne 11. 9. 2012, sp. zn. 4 To 50/2012. Podle § 258 odst. 1 písm. e ), f ), odst. 2 tr. ř. byl rozsudek Krajského soudu v Brně zrušen ve výroku o trestu a ve výroku o náhradě škody ve vztahu k jednomu z poškozených a podle § 259 odst. 3 tr. ř. bylo ve věci znovu rozhodnuto. Obviněný byl podle § 173 odst. 2 tr. zákoníku, § 43 odst. 1 tr. zákoníku nově odsouzen k úhrnnému trestu odnětí svobody na jedenáct let s tím, že podle § 56 odst. 2 písm. d ) tr. zákoníku byl zařazen do věznice se zvýšenou ostrahou. Výrokem podle § 228 odst. 1 tr. ř. a podle § 229 odst. 2 tr. ř. bylo nově rozhodnuto také o náhradě škody.

Obviněný podal prostřednictvím obhájkyně v zákonné lhůtě dovolání proti rozsudku Vrchního soudu v Olomouci. Tento rozsudek napadl v celém rozsahu, a to proto, že jím zůstal nedotčen výrok o vině oběma trestnými činy. Odkázal na důvod dovolání uvedený v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. Vytkl, že skutek posouzený jako zločin loupeže měl být kvalifikován jen podle § 173 odst. 1 tr. zákoníku, a nikoli též podle § 173 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku, neboť nezpůsobil značnou škodu, a že jeden z útoků měl povahu krádeže. Namítl, že skutek posouzený jako přečin podvodu podle § 209 odst. 1, 2 tr. zákoníku byl takto kvalifikován nesprávně, neboť pro nedostatek úmyslu nešlo o trestný čin. Jinak mimo meze dovolacího důvodu uplatnil námitky směřující proti skutkovým zjištěním, která se stala podkladem výroku o vině, proti tomu, jak soudy hodnotily důkazy, jak postupovaly při dokazování a že nevyhověly jeho návrhům na provedení dalších důkazů. Obviněný se dovoláním domáhal toho, aby Nejvyšší soud zrušil napadený rozsudek a aby sám ve věci rozhodl v intencích podaného dovolání nebo přikázal Vrchnímu soudu v Olomouci věc v potřebném rozsahu znovu projednat a rozhodnout.

Nejvyšší soud shledal, že dovolání bylo zčásti podáno z jiného důvodu, než je uveden v § 265b tr. ř., a že pokud se opírá o námitky, které lze považovat za dovolací důvod, je zjevně neopodstatněné.

Především pokládá Nejvyšší soud za nutné připomenout, že dovolání není další běžný opravný prostředek v procesu trestního řízení. Dovolání je mimořádný opravný prostředek, který na rozdíl od odvolání není možné podat z jakéhokoli důvodu, ale v dané věci jen z některého z důvodů uvedených v § 265b odst. 1 písm. a ) až l ) tr. ř. Podat dovolání z jiného důvodu je vyloučeno. Přitom nestačí, aby zákonný dovolací důvod byl jen formálně deklarován. Konkrétně uplatněné námitky musí zákonnému dovolacímu důvodu odpovídat také svým obsahem.

Podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. lze dovolání podat, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení.

Právním posouzením skutku se tedy rozumí jeho hmotně právní posouzení. Podstatou takového posouzení je aplikace hmotného práva, tj. trestního zákona, na skutkový stav, který zjistily soudy prvního a druhého stupně. Významné je, že se jedná o právní posouzení skutku, tak jak ho zjistily soudy, a nikoli jak ho prezentuje či jak se jeho zjištění dožaduje dovolatel. V dovolání proti odsuzujícímu rozhodnutí lze namítat, že skutkový stav, který zjistily soudy, nenaplňuje znaky trestného činu, jímž byl obviněný uznán vinným. Je tak možné vytýkat právní vady v kvalifikaci skutkového stavu zjištěného soudy. Mimo dovolací důvod jsou skutkové námitky, tj. takové námitky, jimiž se dovolatel snaží dosáhnout jiného hodnocení důkazů oproti tomu, jak je hodnotily soudy, tím i změny ve skutkových zjištěních soudů a jejich nahrazení jinou verzí skutkového stavu, kterou sám prosazuje. Dovolání se tudíž nemůže zakládat na námitkách proti tomu, jak soudy hodnotily důkazy, jaká skutková zjištění vyvodily z důkazů, jak postupovaly při provádění důkazů, v jakém rozsahu provedly dokazování, že nevyhověly návrhům na provedení dalších důkazů apod. Znovu je třeba zdůraznit povahu dovolání jako mimořádného opravného prostředku, který je určen k nápravě závažných právních vad pravomocných rozhodnutí, a nikoli k tomu, aby skutková zjištění soudů prvního a druhého stupně byla přezkoumávána ještě třetí instancí. Z podnětu dovolání podaného s odkazem na ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. se Nejvyšší soud otázkou správnosti právního posouzení skutku zabývá zásadně ve vztahu k tomu skutkovému stavu, který zjistily soudy prvního a druhého stupně, a nepřihlíží k námitkám proti skutkovým zjištěním soudů.

Jako zločin loupeže podle § 173 odst. 1, 2 písm. c ) tr. zákoníku byl posouzen skutek, který podle zjištění Krajského soudu v Brně spočíval v podstatě v tom, že obviněný
- dne 17. 7. 2011 kolem 14,15 hodin v B. během předváděcí jízdy vozidlem zn. Audi A8, které bylo majetkem obchodní společnosti ROS, a.s., a které obviněný řídil v přítomnosti zaměstnance uvedené společnosti P. H. , se záměrem získat vozidlo bez zaplacení přikázal pod pohrůžkou střelby P. H. , aby vystoupil z vozidla, a když tak P. H. učinil, obviněný s vozidlem odjel, v důsledku pronásledování policií ho nakonec zanechal poblíž obce N. a svým jednáním způsobil obchodní společnosti ROS, a.s., škodu ve výši 3 013 180 Kč ( bod I/1 výroku o vině ),
- dne 17. 7. 2011 v 9,20 hodin v B. , D. , v herně KAJOT se záměrem získat číšnickou peněženku, kterou držela v ruce barmanka M. R. , jí vstříkl z lahve džus do obličeje, čímž jí způsobil potíže se zrakem, a vytrhl jí z ruky číšnickou peněženku, vzal z ní částku 5 900 Kč, kterou si ponechal, peněženku zahodil na zem, odešel a svým jednáním způsobil obchodní společnosti NET and GAMES, a.s., škodu ve výši 5 900 Kč ( bod I/2 výroku o vině ).

Námitky proti bodu I/1 výroku o vině se týkaly aplikace ustanovení § 173 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku. Toto ustanovení vymezuje způsobení značné škody jako okolnost, která podmiňuje použití vyšší trestní sazby. Soudy vyvodily způsobení značné škody ve smyslu tohoto ustanovení z ceny vozidla, kterého se obviněný zmocnil. Obviněný namítal, že soudy neměly toto ustanovení aplikovat, protože vozidlo si nechtěl trvale přisvojit, ale jen přechodně použít. S těmito námitkami se Nejvyšší soud nemohl ztotožnit. K posouzení skutku podle § 173 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku by nebyl důvod, pokud by se obviněný zmocnil vozidla jen za účelem jeho přechodného užívání, např. k vykonání jednotlivé jízdy, po které by tu byla reálná možnost poškozeného obnovit svou dispozici s vozidlem. Z ničeho - dokonce ani z výpovědi obviněného - není patrno, jaký cíl či účel by měla mít případná jednotlivá jízda a jak obviněný případně hodlal umožnit poškozenému obnovení dispozice s vozidlem. Pokud by obviněný sledoval jen to, aby se s vozidlem projel, mohl být tento účel snadno splněn samotným vykonáním předváděcí jízdy, při které bylo obviněnému umožněno řídit vozidlo. Obviněný ovšem poté, co se vozidla zmocnil tím, že za použití pohrůžky střelbou z něho vykázal zaměstnance obchodní společnosti, která byla vlastníkem vozidla, odjel s vozidlem mimo město B. , a když zjistil, že je pronásledován policií, vozidlo opustil u obce N. , přičemž vozidlo zanechal odstavené na krajnici silnice se zapnutým motorem. Vezme-li se v úvahu okolnost, že obviněný byl v kritickou dobu v podstatě bez peněz a že téhož dne krátce předtím si opatřil menší peněžní částku loupeží provedenou v herně, čímž dal najevo záměr opatřovat si prostředky nezákonně, pak není nic nelogického na závěru soudů, že jednání, kterým se obviněný zmocnil vozidla, směřovalo k tomu, aby vozidlo zcela odňal z dispozice vlastníka a aby si tak vytvořil případnou možnost získat za něj peníze, a nikoli k tomu, aby ho jen přechodně použil a opět umožnil poškozenému obnovení dispozice s vozidlem. Posouzení skutku podle § 173 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku tedy bylo namístě.

Námitky proti bodu I/2 výroku o vině se týkaly intenzity použitého násilí, kterou obviněný označoval za tak malou, že nebylo možné posuzovat daný útok jako trestný čin loupeže a že šlo jen o trestný čin krádeže. Ani těmto námitkám nemohl Nejvyšší soud přisvědčit. Jednání, které spočívalo ve vstříknutí džusu do očí poškozené a zároveň ve vytržení peněženky z ruky, soudy důvodně pokládaly za násilí ve smyslu § 173 odst. 1 tr. zákoníku. Vstříknutí džusu do očí mělo ten účinek, že paralyzovalo vůli poškozené, neboť ji štípalo v očích a měla slepené řasy, což snížilo její pozornost a soustředěnost a umožnilo obviněnému snadné vytržení peněženky z ruky poškozené. Celkově sice šlo o násilí menší intenzity, avšak tato okolnost pouze snižuje stupeň závažnosti činu. Lze jen dodat, že ani výjimečně malá intenzita násilí není důvodem pro posouzení skutku jako trestného činu krádeže podle § 205 odst. 1 písm. a ), d ) tr. zákoníku ( k tomu viz přiměřeně č. 60/1967 Sb. rozh. tr. ).

Pokud soudy posoudily útoky uvedené v bodech I/1, 2 výroku o vině jako zločin loupeže podle § 173 odst. 1, 2 písm. c ) tr. zákoníku, je toto právní posouzení správné.

Jako přečin podvodu podle § 209 odst. 1, 2 tr. zákoníku byl posouzen skutek, který podle zjištění Krajského soudu v Brně spočíval v podstatě v tom, že ačkoli dne 12. 5. 2011 vykonal trest odnětí svobody uložený ve věci Městského soudu v Brně sp. zn. 99 T 121/2009 za trestný čin podvodu podle § 250 odst. 1 tr. zák. ( zákon č. 140/1961 Sb., trestní zákon, ve znění pozdějších předpisů ), obviněný dne 22. 6. 2011 kolem 14,45 hodin v B. , P. , v notářské kanceláři při ověřování podpisů na příkazních smlouvách vzal Z. O. částku 35 000 Kč připravenou pro obviněného jako zálohu na odměnu za provedení inkasa pohledávek, které obviněný předtím slíbil V. J. , jednateli obchodní společnosti VELPA plus, s.r.o., a s těmito penězi odešel, přičemž pohledávky uvedené obchodní společnosti nevymáhal a ani neměl v úmyslu vymáhat, a svým jednáním způsobil obchodní společnosti VELPA plus, s.r.o., škodu ve výši 35 000 Kč ( bod II výroku o vině ).

Námitky proti bodu II výroku o vině se týkaly subjektivní stránky činu. Obviněný namítal, že měl v úmyslu vymáhat pohledávky obchodní společnosti VELPA plus, s.r.o. Tyto námitky jsou evidentně bez opodstatnění. O tom, že obviněný pouze předstíral úmysl vymáhat pohledávky uvedené obchodní společnosti a že sledoval jen to, aby mu pod touto záminkou byla vyplacena záloha, jasně svědčí způsob a okolnosti jeho jednání. Obviněný vzal Z. O. z kapsy košile částku 35 000 Kč připravenou pro něho za situace, kdy v notářské kanceláři měly být ověřeny podpisy na příslušných příkazních smlouvách. K ověření podpisů obviněného nedošlo, protože měl poškozený občanský průkaz, avšak obviněný prohlásil, že si dojde pro jiný doklad, vzdálil se i s penězi, nevrátil se, přestal s druhou stranou smluvního vztahu komunikovat a stal se pro ni nedosažitelný. Obviněný nevyvinul žádnou činnost směřující k vymožení pohledávek. Kromě toho se nacházel v situaci, která v podstatě vylučovala, aby se věnoval vymáhání pohledávek, protože měl nastoupit výkon trestu odnětí svobody uloženého ve věci Městského soudu v Brně sp. zn. 12 T 4/2010. Neučinil nic pro to, aby se příkazní smlouvy staly ověřením jeho podpisů perfektními, ani pro to, aby si tyto smlouvy ve vyhotoveních určených pro něho vůbec opatřil. Za tohoto stavu je plně přijatelný závěr soudů o úmyslném zavinění obviněného a o naplnění znaků přečinu podvodu podle § 209 odst. 1, 2 tr. zákoníku i z hlediska subjektivní stránky trestného činu.

V dovolání obviněného nebyl žádný podklad k tomu, aby Nejvyšší soud konstatoval, že napadený rozsudek je rozhodnutím, které spočívá na nesprávném právním posouzení skutku ve smyslu dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. Právní posouzení skutků, tak jak byly zjištěny oběma soudy, je správné.

Nejvyšší soud zásadně nezasahuje do skutkových zjištění soudů prvního a druhého stupně. Jen zcela výjimečně tak může učinit, pokud to odůvodňuje extrémní rozpor mezi skutkovými zjištěními soudů a provedenými důkazy. V takovém případě je zásah Nejvyššího soudu nutný v zájmu ochrany ústavně garantovaného základního práva obviněného na spravedlivý proces. Extrémní rozpor mezi skutkovými zjištěními soudů a provedenými důkazy je dán zejména tehdy, jestliže skutková zjištění soudů nemají obsahovou spojitost s důkazy, jestliže skutková zjištění soudů nevyplývají z důkazů při žádném z logicky přijatelných způsobů jejich hodnocení, jestliže skutková zjištění soudů jsou opakem toho, co je obsahem důkazů, na jejichž podkladě byla tato zjištění učiněna, apod.

Mezi skutkovými zjištěními Krajského soudu v Brně, z nichž v napadeném rozsudku vycházel také Vrchní soud v Olomouci, na straně jedné a provedenými důkazy na straně druhé rozhodně není žádný extrémní rozpor. Tato zjištění mají jasné obsahové zakotvení v provedených důkazech, jimiž byly především jednoznačné usvědčující výpovědi svědků P. H. , M. R. , Z. O. , V. J. a dalších svědků, kteří nepřímo podporovali výpovědi hlavních usvědčujících svědků. Není úkolem Nejvyššího soudu jako soudu dovolacího, aby jednotlivé důkazy znovu reprodukoval, rozebíral, porovnával, přehodnocoval a vyvozoval z nich vlastní skutkové závěry. Podstatné je, že soudy prvního a druhého stupně hodnotily důkazy v souladu s jejich obsahem, nedopustily se žádné deformace důkazů a ani jinak nevybočily z rámce volného hodnocení důkazů podle § 2 odst. 6 tr. ř. Své hodnotící úvahy soudy jasně, srozumitelně a logicky vysvětlily a v této souvislosti přijatelně zdůvodnily i to, proč považují návrhy obviněného na další dokazování za nadbytečné. To se týká zejména požadavku obviněného, aby znaleckým posudkem z oboru zdravotnictví, odvětví psychiatrie byl ověřen jeho duševní stav. Tento požadavek by byl opodstatněný, pokud by tu byla reálná možnost pro úsudek, že obviněný pro duševní poruchu v době činu nemohl rozpoznat jeho protiprávnost nebo ovládat své jednání, resp. pokud by rozpoznávací nebo ovládací schopnost obviněného byla pro duševní poruchu v době činu podstatně snížena. Pokud soudy uvedený požadavek neakceptovaly, měly pro to dostatek přesvědčivých důvodů. Obviněný se dopustil trestných činů jednáním, které bylo z hlediska zamýšleného cíle zcela přiměřené, plně konsolidované a vyznačovalo se odpovídající orientací obviněného ve všech podstatných směrech. Ve výkonu dřívějšího trestu odnětí svobody dal obviněný podnět k vyšetření psychiatrem, avšak ani z tohoto vyšetření se nijak nenaznačuje reálný podklad k úvaze o možné nepříčetnosti obviněného, resp. alespoň k úvaze o jeho zmenšené příčetnosti. Část dovolacích námitek obviněného byla zaměřena proti způsobu, jímž Krajský soud v Brně v hlavním líčení provedl dokazování listinnými důkazy, a proti použitelnosti dopisů obviněného adresovaným orgánům činným v trestním řízení. Tyto námitky nemohly vést k zásahu Nejvyššího soudu do skutkových zjištění nižších soudů již proto, že zpochybňovaná zjištění primárně nejsou založena na listinných důkazech, ale na jasných usvědčujících výpovědích svědků. Význam listinných důkazů je v tomto ohledu jen podpůrný a doplňující. Pokud obviněný nesouhlasí se skutkovými zjištěními soudů, se způsobem, jímž soudy hodnotily důkazy, a s rozsahem, v němž soudy provedly dokazování, není to dovolacím důvodem.

Nejvyšší soud proto zjevně neopodstatněné dovolání obviněného podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. odmítl.

Poučení : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
V Brně dne 16. ledna 2013

 Předseda senátu :
 JUDr. Petr Hrachovec

Nejvyšší soud

Vrchního soudu v Olomouci

sp. zn. 4 To 50/2012

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 39 T 6/2012

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 39 T 6/2012

§ 173 odst. 1, 2 písm. c ) tr. zákoníku

§ 209 odst. 1, 2 tr. zákoníku

§ 173 odst. 2 tr. zákoníku

§ 43 odst. 1 tr. zákoníku

§ 56 odst. 2 písm. d ) tr. zákoníku

§ 228 odst. 1 tr. ř.

§ 229 odst. 2 tr. ř.

Vrchního soudu v Olomouci

sp. zn. 4 To 50/2012

Krajského soudu v Brně

§ 259 odst. 3 tr. ř.

§ 173 odst. 2 tr. zákoníku

§ 43 odst. 1 tr. zákoníku

§ 56 odst. 2 písm. d ) tr. zákoníku

§ 228 odst. 1 tr. ř.

§ 229 odst. 2 tr. ř.

Vrchního soudu v Olomouci

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 173 odst. 1 tr. zákoníku

§ 173 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku

§ 209 odst. 1, 2 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

Vrchnímu soudu v Olomouci

Nejvyšší soud

§ 265b tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. a ) až l ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 173 odst. 1, 2 písm. c ) tr. zákoníku

Krajského soudu v Brně

§ 173 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 173 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku

§ 173 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 173 odst. 1 tr. zákoníku

§ 173 odst. 1, 2 písm. c ) tr. zákoníku

§ 209 odst. 1, 2 tr. zákoníku

Krajského soudu v Brně

Městského soudu v Brně

sp. zn. 99 T 121/2009

§ 250 odst. 1 tr. zák.

č. 140/1961 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Městského soudu v Brně

sp. zn. 12 T 4/2010

§ 209 odst. 1, 2 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

Nejvyššího soudu

Krajského soudu v Brně

Nejvyššího soudu

soudu dovolacího

§ 2 odst. 6 tr. ř.

Krajský soud v Brně

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) a Vojena Güttlera ve věci ústavní stížnosti stěžovatele MVDr. F. Š., zastoupeného JUDr. Václavem Bubeníkem, advokátem se sídlem Moravská Třebová, Cihlářova 4, proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 29. 4. 2008, čj. 15 Co 69/2007 - 155, a rozsudku Okresního soudu ve Žďáře nad Sázavou ze dne 4. 8. 2006, čj. 12 C 17/2003 - 107, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včas podanou ústavní stížností, splňující i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatel navrhl zrušení výše uvedených rozhodnutí obecných soudů, vydaných v řízení o vydání bezdůvodného obohacení.

Tvrdí, že odvolací soud o tom, že došlo ke konkludentnímu uzavření dohody o výši úplaty za užívání bytu, rozhodl překvapivě, neboť žádný z účastníků sporu tuto skutečnost netvrdil. Stěžovatel nebyl předem upozorněn na to, že odvolací soud z těchto důvodů jeho odvolání zamítne. Došlo tak k zásahu do jeho práva na spravedlivý proces a ve svém důsledku i práva vlastnického, zakotvených v ustanoveních čl. 95 odst. 1 a čl. 96 odst. 1 Ústavy ČR, čl. 4 odst. 4, čl. 11 odst. 1 a 4, čl. 36, čl. 37 odst. 3, čl. 38 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále "Listina" ) a čl. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a svobod a čl. 1 Dodatkového protokolu k ní. Stěžovatel také napadl nedostatek oprávnění znalce Ing. O. M. k vypracování znaleckého posudku a neprovedení znaleckého posudku revizního.

II.

Z ústavní stížnosti a připojených listin Ústavní soud zjistil, že stěžovatel je, na základě kupní smlouvy uzavřené dne 18. ledna 2002, vlastníkem budovy č.p. 30, v obci Vlachovice, ve které je na základě smlouvy o nájmu bytu č. 57B00/51, uzavřené dne 1. března 2000 mezi Pozemkovým fondem ČR jako pronajímatelem a V. G. ( dále "žalovaný" ) jako nájemcem, pronajímán byt. Nájemní smlouva byla uzavřena na dobu neurčitou. Nájemné bylo stanoveno podle platného znění vyhlášky Ministerstva financí č. 176/93 Sb. v evidenčním listě. Stěžovatel oznámil žalovanému a jeho manželce, dopisy ze dne 31. ledna a 20. června 2002, zvýšení nájemného na částky 820,-- Kč a 897,-- Kč měsíčně. Oznámením ze dne 18. prosince 2002 stěžovatel požadoval nájemné ve výši 3.000,-- Kč měsíčně. Žalovaní dopisem ze dne 27. prosince 2002 nazvaným "Petice" sdělili stěžovateli, že s posledně zvýšeným nájemným nesouhlasí.

Stěžovatel se dne 27. ledna 2003 obrátil na Okresní soud ve Žďáru nad Sázavou ( dále též "okresní soud" ) se žalobou na zaplacení dlužného nájemného a neuhrazeného poplatku za odpady, z titulu bezdůvodného obohacení žalovaných. Před zahájením jednání vzal žalobu částečně zpět. Okresní soud rozsudkem ze dne 4. 8. 2006, čj. 12 C 17/2003 - 107, stěžovateli částečně vyhověl a ve zbytku žalobu zamítl. K odvolání stěžovatele Krajský soud v Brně rozsudkem ze dne 29. 4. 2008, čj. 15 Co 69/2007 - 155, rozsudek okresního soudu potvrdil.

III.

Ústavní soud již mnohokrát konstatoval, že není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů. Do jejich rozhodovací činnosti je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení základních práv a svobod chráněných ústavním pořádkem České republiky. Ústavní soud napadená rozhodnutí přezkoumal a dospěl k závěru, že podaná ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Z dosavadní rozhodovací činnosti je Ústavnímu soudu známo, že stěžovatel opakovaně a neúspěšně napadá rozhodnutí obecných soudů ve věcech, týkajících se právních vztahů nájmů bytů, v nichž vystupuje v jako pronajímatel. V této ústavní stížnosti dovozuje porušení svého práva na spravedlivý proces překvapivým rozhodnutím odvolacího soudu o konkludentním vzniku dohody o výši nájemného a zamítnutím jeho žaloby z důvodu, že požaduje vyšší nájemné než pro daný případ stanovil soudní znalec.

Žalovaní obývají, na základě platně uzavřené nájemní smlouvy, soubor místností v nemovitosti, která je vlastnictvím stěžovatele. Výše nájemného byla stěžovatelem několikrát zvýšena a žalovaní toto zvýšení akceptovali. Došlo tak, jak obecné soudy správně dovodily, ke konkludentnímu uzavření dohody o výši nájemného za užívání bytu v daném období, tedy od ledna do prosince 2002. Tato skutečnost vyplývá přímo z právních úkonů stěžovatele a žalovaných, spočívajících v oznámení o zvýšení nájemného a jeho akceptaci v podobě zaplacení příslušné částky. Nelze dovodit, jak tvrdí stěžovatel, že rozhodnutí odvolacího soudu bylo pro něj jakkoliv překvapivé, neboť konkludentní souhlas s vyšším nájemným byl dán již první splátkou žalovaných, učiněnou dne 23. května 2002. Stěžovatel tak musel vědět, že žalovaní se zvýšeným nájemným souhlasí a jde tedy o dohodu. Ústavní soud připomíná, že odvolací soud žalobu stěžovatele nezamítl proto, že dovodil konkludentní uzavření dohody o výši nájmu, jak se domnívá stěžovatel, ale proto, že se plně ztotožnil s věcně správným rozhodnutím okresního soudu.

Stěžovatel své výhrady identifikuje výlučně s tvrzením věcné, případně procesní nesprávnosti rozhodnutí odvolacího soudu a nepřípustně očekává, že Ústavní soud podrobí dosavadní výsledek občanskoprávního sporu dalšímu instančnímu přezkumu, což mu však nepřísluší. Ústavní stížnost neobsahuje relevantní ústavněprávní argumentaci. Stěžovatel nekonkretizuje, proč by jeho spor měl mít ústavněprávní rozměr.

Z obsahu napadených rozsudků obecných soudů zásah do základních práv, kterých se navrhovatel dovolává, zjištěn nebyl. Odvolací soud rozsudek okresního soudu přezkoumal a potvrdil poté, co shledal, že okresní soud rozhodl o zamítnutí žaloby stěžovatele v části požadující zvýšené nájemné a přiznal mu pouze částku z nájemného původního doposud nezaplacenou a poplatek za odpady. Okresní soud tak rozhodl po obsáhlém dokazování, z něhož vyvodil správné právní závěry - o výši nájemného, o výši a době plnění žalovanými a o částce dosud nesplacené - se kterými se ztotožnil. V odůvodnění svého rozsudku se pak se všemi v odvolání uplatněnými námitkami vypořádal a lze na ně proto v dalším odkázat.

Z ústavního principu nezávislosti soudů ( čl. 82 Ústavy ČR ) vyplývá též zásada volného hodnocení důkazů, obsažená v § 132 občanského soudního řádu - jestliže obecné soudy respektují kautely, dané tímto ustanovením, nespadá do pravomoci Ústavního soudu "hodnotit" hodnocení důkazů učiněné obecnými soudy, a to ani tehdy, kdyby se s takovým hodnocením sám neztotožňoval ( rozhodnutí Ústavního soudu ve věci sp. zn. III. ÚS 23/93, III. ÚS 216/95 a násl. ) Obecné soudy provedly v případě zjištění obvyklé výše nájemného dostatečně široké dokazování tak, aby byla spolehlivě určena, provedení revizního znaleckého posudku tak bylo v dané situaci nadbytečným.

Ústavní soud neshledal v napadených rozsudcích porušení základních práv stěžovatele, jak tvrdil v ústavní stížnosti. Proto ústavní stížnost, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků, odmítl podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu, jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 16. října 2008

Ivana Janů
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Brně

čj. 15 Co 69/2007 - 155

Okresního soudu ve Žďáře nad Sázavou

čj. 12 C 17/2003 - 107

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

odvolací soud

odvolací soud

čl. 1 Dodatkového protokolu k ní

Ústavní soud

Ministerstva financí

č. 176/93 Sb.

Okresní soud

okresní soud

Okresní soud

čj. 12 C 17/2003 - 107

Krajský soud v Brně

čj. 15 Co 69/2007 - 155

okresního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

odvolacího soudu

odvolacího soudu

Ústavní soud

odvolací soud

okresního soudu

odvolacího soudu

Ústavní soud

Odvolací soud

okresního soudu

okresní soud

Okresní soud

čl. 82 Ústavy ČR

§ 132 občanského soudního řádu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 23/93

III. ÚS 216/95 a násl.

Ústavní soud

Ústavního soudu