Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatelů 1 ) M. P. a 2 ) MUDr. M. H., zastoupených JUDr. Ivou Čackou Pavlíkovou, Ph.D., advokátkou se sídlem Praha 6, Myslbekova 15, proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 29. 9. 2010, čj. 26 Co 372/2010 - 388, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včas a řádně podanou ústavní stížností stěžovatelé navrhli zrušení v záhlaví označeného rozsudku, vydaného v řízení o úpravu poměrů, úpravu styku a nařízení soudního dohledu nad nezletilým M. P. Podle stěžovatelů byla označeným rozsudkem porušena jejich základní práva, zakotvená v čl. 10, čl. 32 odst. 5, čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, čl. 90 Ústavy ČR a čl. 2 odst. 2, čl. 3 odst. 2 a 3, čl. 6 odst. 2, čl. 16 odst. 1, čl. 18 odst. 1 a čl. 27 Úmluvy o právech dítěte. V řízení měla být porušena i zásada č. 2 Deklarace práv dítěte, dále čl. 6 Úmluvy o výkonu práv dětí a čl. 6 a čl. 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Z ústavní stížnosti a z přiložených rozhodnutí Ústavní soud zjistil, že podstatou ústavní stížnosti je nesouhlas stěžovatelů s rozhodnutím Krajského soudu v Praze ( dále "odvolací soud" ) o úpravě styku a stanovení výživného pro nezletilého M. P. V ústavní stížnosti zrekapitulovali průběh předchozího řízení, rozebrali podrobnosti vztahu otce k nezletilému a polemizují s hodnocením provedených důkazů a s právními závěry odvolacího soudu. V ústavní stížnosti předkládají obdobné argumenty, které již uplatnili v odvolacím řízení. Odvolacímu soudu především vytýkají, že nestanovil dohled nad výchovou nezletilého a nesprávně určil výši výživného, v důsledku čehož došlo k porušení uvedených základních práv.

Po přezkoumání ústavní stížnosti a napadeného rozsudku odvolacího soudu Ústavní soud neshledal žádný důvod, pro který by mohla vzniknout jakákoli pochybnost o jeho ústavní konformitě. V této souvislosti je zapotřebí připomenout, s odkazem na ustálenou judikaturu, že je zásadně věcí obecných soudů, aby hlediska pro určení výživného, stanovená v zákoně o rodině, uváděly v život aplikací v jednotlivých případech. Ústavní soud není žádnou další superrevizní instancí v systému obecných soudů, která by snad měla napravovat stěžovateli tvrzené pochybení, tedy přepočítávat výši výživného stanoveného obecnými soudy.

Obdobné platí i pro rozhodování obecných soudů o úpravě styku a výchovy nezletilých dětí ve vztahu k jejich rodičům. Ústavní soud se zásadně nezabývá přehodnocováním dokazování, prováděného obecnými soudy. To mu přísluší pouze za situace, kdy by dokazováním byla porušena ústavně zaručená práva a svobody. K tomu může dojít jen tehdy, jsou-li právní závěry soudů v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními, nebo z nich v žádné možné interpretaci nevyplývají, popřípadě skutková zjištění jsou v extrémním nesouladu s provedenými důkazy.

V předmětné věci k takovému pochybení nedošlo. Podle názoru Ústavního soudu odvolací soud náležitě zhodnotil řízení před soudem prvního stupně a po částečném doplnění dokazování učinil právní závěry, které řádně zhodnotil. Skutečnost, že rozhodl způsobem, s nímž se stěžovatelé neztotožňují, nezakládá sama o sobě porušení základních práv a svobod.

Tvrzení stěžovatelů, že odvolací soud interpretoval zákon způsobem, který je v extrémním rozporu s principy spravedlnosti a zárukami spravedlivého procesu, není důvodné. Odvolací soud postupoval v souladu s příslušnými ustanoveními zákona o rodině a občanského soudního řádu. Své závěry řádně, srozumitelně a logicky odůvodnil. Ústavní soud nezjistil, že by napadeným rozsudkem došlo k porušení základních práv stěžovatelů. Není účelné opakovaně reagovat na všechny argumenty v ústavní stížnosti uvedené, za situace, kdy se jimi odvolací soud již podrobně zabýval. Ústavní soud tedy v dalším odkazuje na odůvodnění napadeného rozsudku.

Na základě výše uvedeného Ústavní soud dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná. Proto ji, mimo ústní jednání a bez přítomnosti účastníků, odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 26. ledna 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Praze

čj. 26 Co 372/2010 - 388

čl. 6 Úmluvy o výkonu práv dětí

Ústavní soud

Krajského soudu v Praze

odvolacího soudu

Odvolacímu soudu

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

odvolací soud

soudem prvního stupně

odvolací soud

Odvolací soud

zákona o rodině

občanského soudního řádu

Ústavní soud

odvolací soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

 Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Ludvíka Davida, CSc., a soudců JUDr. Josefa Rakovského a Mgr. Zdeňka Sajdla v právní věci žalobců : a ) INTEGRA Co, s. r. o., se sídlem v Praze 3, Domažlická 1053/15, b ) M. K., c ) P. K., d ) M. Š., všichni zastoupeni Mgr. Bc. Tomášem Hodysem, advokátem v Plzni, Lochotínská 18, proti žalovaným : 1 ) Statutární město Plzeň, se sídlem v Plzni, nám. Republiky 1, zastoupeno Miloslavem Kreysou, advokátem v Plzni, Bezručova 9, 2 ) Česká republika – Úřad pro zastupování státu ve věcech majetkových, Územní pracoviště Plzeň, se sídlem v Plzni, Radobyčická 14, o určení vlastnictví, vedené u Okresního soudu Plzeň – město pod sp. zn. 34 C 258/2008, o dovolání všech žalobců proti rozsudku Krajského soudu v Plzni ze dne 11. 1. 2012, č. j. 12 Co 567/2011-531, takto :
I. Dovolání žalobců se odmítá.II. Žalobci jsou povinni společně a nerozdílně zaplatit prvnímu žalovanému na náhradě nákladů dovolacího řízení částku 6.413,- Kč, a to do tří dnů od právní moci tohoto usnesení k rukám jeho zástupce Miloslava Kreysy, advokáta v Plzni. Ve vztahu mezi žalobci a druhým žalovaným nemá žádný z účastníků právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.
O d ů v o d n ě n í :
 Rozsudkem Krajského soudu v Plzni výše označeným byly ve výroku I. potvrzeny výroky I., II., III. rozsudku Okresního soudu Plzeň – město ze dne 30. 5. 2011, č. j. 34 C 258/2008-491, kterým byla zamítnuta žaloba na určení, že podílovým spoluvlastníkem o velikosti podílu 6/9 na nemovitostech : 1. budova v části obce jižní P. - bydlení, na parc. č. 9927, 2. pozemek parc. č. 9927 – zastavěná plocha a nádvoří, o výměře 311 m2, 3. pozemek parc. č. 9928 – zahrada, o výměře 66 m2, vše zapsáno v katastru nemovitostí vedeném Katastrálním úřadem pro Plzeňský kraj, Katastrální pracoviště Plzeň – město, na LV č. 26788, pro kat. úz. P. a obec P., je Česká republika ( výrok I. rozsudku soudu prvního stupně ). Ve výroku II. rozsudku odvolacího soudu bylo dále rozhodnuto o povinnosti žalobců společně a nerozdílně nahradit prvnímu žalovanému náklady odvolacího řízení a ve výroku III. tamtéž bylo určeno, že ve vztahu mezi žalobci a druhým žalovaným nemá žádný z účastníků právo na náhradu nákladů odvolacího řízení.
 Předmětem řízení byla žaloba, kterou se žalobci domáhali určení, že podílovým spoluvlastníkem v podílech a ve vztahu k nemovitostem výše uvedeným je Česká republika. Uvedli, že jsou podílovými spoluvlastníky nemovitostí na adrese K., P. – viz shora specifikované nemovitosti s tím, že důvodem pro podání žaloby bylo postavit najisto, kdo je vedle žalobců podílovým spoluvlastníkem výše uvedených nemovitostí.
 Soud prvního stupně žalobu zamítl s odůvodněním, že ideální podíl 6/9 nemovitostí byl ke dni účinnosti zákona č. 172/1991 Sb., o přechodu některých věcí z majetku České republiky do vlastnictví obcí, ve vlastnictví státu a ex lege přešel na obec – prvního žalovaného. Na základě vypracovaného znaleckého posudku bylo prokázáno, že předmětný dům splňuje podmínky ustanovení § 3 odst. 1 zákona č. 172/1991 Sb.; jde o obytný dům, a to s ohledem na poměr podlahové plochy bytů k úhrnu podlahové plochy všech místností v domě, který činil ke dni 24. 5. 1991 68,23% - tj. poměr vyšší než 2/3 ( 66,67% ). Soud se dále vypořádal s námitkou žalobců, podle kterých nemohly předmětné nemovitosti, resp. jejich poměrná část, přejít na město Plzeň, a to vzhledem k ukončení restitučního řízení. K tomu uvedl, že přechodu majetku na obec nebrání skutečnost, že předmětem není celá nemovitost, ale pouze její poměrná část.
 Odvolací soud závěry soudu prvního stupně potvrdil. Uvedl, že znalec Ing. Čipera správně vycházel při vypracovávání znaleckého posudku ze stavu ke dni 24. 5. 1991, přičemž přesvědčivě při jednání před soudem zodpověděl též námitky žalobců. Při stanovení poměru podlahových ploch též správně vycházel z § 59 odst. 1 zákona č. 41/1964 Sb., když do podlahové plochy bytů započítal i jejich příslušenství. Informace o stavu budovy poté čerpal ze stavební a výkresové dokumentace a z informací zástupců samotných žalobců. Podle soudu bylo též v průběhu řízení dostatečně prokázáno, že na spoluvlastnický podíl předmětných nemovitostí v rozsahu 6/9 nebyl uplatněn restituční nárok.
 Proti rozsudku odvolacího soudu podali žalobci dovolání. Jeho přípustnost opírali o zásadní právní význam napadeného rozhodnutí a jako důvod uvedli nesprávné právní posouzení věci odvolacím soudem a vadu řízení, jež mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci. Jako otázky zásadního právního významu uvedli : zda je soudní znalec oprávněn činit vlastní skutková zjištění a o tyto opřít vlastní znalecký posudek bez toho, aby tato zjištění měla oporu v obsahu spisu, a to za situace, kdy znalec ani soud není schopen tato tzv. skutková zjištění verifikovat; zda je správný výklad § 3 odst. 1 písm. b ) zákona č. 172/1991 Sb., že „ vlastnictvím “ je možno rozumět i podílové spoluvlastnictví; zda je správný výklad, podle kterého pokud byl ve vztahu k nemovitostem nebo kterékoliv jejich části uplatněn restituční nárok, není možné, aby přešlo vlastnictví k takové nemovitosti ze státu na obec podle zákona č. 172/1991 Sb. Tyto body v textu dále rozváděli a na závěr navrhli zrušení rozsudků obou nižších instancí a vrácení věci soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
 K dovolání se prostřednictvím zástupce vyjádřil první žalovaný. Uvedl, že otázky zásadního právního významu tak, jak je uvedli v dovolání žalobci, nemohou přivodit přípustnost podaného dovolání, a to zejména pokud jde o otázku postavení soudního znalce, která je judikatorně vyřešena. Na závěr navrhl dovolání zamítnout.
 Druhý žalovaný se k dovolání nevyjádřil.
 Nejvyšší soud zjistil, že žalobci podali dovolání v zákonné lhůtě ( § 240 odst. 1, § 241 odst. 1 o. s. ř. ). Přípustnost dovolání dovozovali z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. a dovolací důvody, které by dovolací soud přezkoumal v případě přípustnosti dovolání, byly uplatněny podle § 241a odst. 2 písm. a ) a b ) o. s. ř.
 Přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. je dána, jestliže nemůže nastoupit přípustnost podle § 237 odst. 1 písm. a ), b ) o. s. ř. ( změna rozhodnutí soudu prvního stupně odvolacím soudem, vázanost soudu prvního stupně předchozím odlišným právním názorem odvolacího soudu ) a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí ve věci samé má po právní stránce zásadní význam. Podle § 237 odst. 3 o. s. ř. má rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé po právní stránce zásadní význam zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená otázka posouzena jinak.
 Podle ustanovení § 3 odst. 1 zákona č. 172/1991 Sb., přecházejí do vlastnictví obcí dnem účinnosti tohoto zákona obytné domy a pozemky tvořící s nimi jeden funkční celek, jestliže splňují tyto podmínky : a ) jsou v jejich katastrálních územích, b ) jsou ve vlastnictví České republiky, c ) právo hospodaření k nim náleží organizacím, u nichž na okresní úřady, obce a v hlavním městě Praze též na městské části přešla funkce jejich zakladatele nebo pravomoc zřizovat, řídit a zrušovat tyto organizace, d ) nepřecházejí do vlastnictví obcí podle § 2 tohoto zákona.
 Podle ustanovení § 59 odst. 1 a 2 zákona č. 41/1964 Sb., o hospodaření s byty, dům se považuje za obytný, připadají-li z úhrnu podlahové plochy všech místností v domě alespoň dvě třetiny na byty, počítaje v to i byty a části bytů, jichž se užívá k jiným účelům než k bydlení, jakož i vedlejší místnosti a příslušenství náležející k bytům. Při zjišťování tohoto poměru podlahových ploch se nepřihlíží k prostorám přístupným všem obyvatelům domu i jiným osobám, k jiným společným vedlejším místnostem a vedlejším prostorám ( např. schodiště a chodby, společné prádelny a sušárny, půdní a sklepní prostory ), k místnostem určeným pro zemědělskou výrobu, ani k vedlejším stavbám zřízeným na stavebním pozemku ( např. garáže, zemědělské budovy, malé provozovny, dřevníky, kolny apod. ).
 Podle rozsudku bývalého Nejvyššího soudu ČR ze dne 30. 10. 1992, sp. zn. 7 Cdo 9/92 ( R 8/94 ), nemohou být dovolacím důvodem uvedeným v ustanovení § 241 odst. 2 písm. b ) o. s. ř. vady a omyly při hodnocení důkazů ( § 132 o. s. ř. ). Lze jen navázat, že Nejvyšší soud není soudem nalézacím a není oprávněn zasahovat do skutkového stavu zjištěného nižšími instancemi.
 Znalec v předmětném znaleckém posudku určuje poměr podlahové plochy bytů k podlahové ploše všech místností v domě, a to k rozhodnému datu 24. 5. 1991. Znalecký posudek je tu důkazem, provedeným v řízení před soudem prvního stupně, jehož správnost nenáleží soudům posuzovat. Nejvyšší soud zdůrazňuje, že v jeho pravomoci je právní posouzení napadeného rozhodnutí, nikoliv přezkum věci z pohledu skutkových zjištění a provedených důkazů. Pokud žalovaní zpochybňují znalecký posudek, na jehož podkladě byl stanoven výše uváděný poměr ke zjištění, zda je předmětná nemovitost obytným domem, napadají tak správnost hodnocení důkazů, které není – jak je již výše shrnuto – otázkou právní, ale otázkou skutkových zjištění ( k tomu srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. 12. 2011, sp. zn. 28 Cdo 1663/2009, usnesení Ústavního soudu ze dne 5. 5. 2009, sp. zn. IV. ÚS 710/09 ).
 Nejvyšší soud se navíc přiklání k závěru, že soudní znalec správně hodnotil stav nemovitosti k datu 24. 5. 1991, tedy ke dni nabytí účinnosti zákona č. 172/1991 Sb. Právě k tomuto datu se uskutečnil přechod nemovitosti na stát a je tak datem rozhodným pro určení povahy nemovitosti – domu. Dovolací instance nemůže rovněž přisvědčit námitce žalobců ohledně započítání plochy balkónů do plochy bytů. S ohledem na výše citované ustanovení není podle soudu důvodu, proč tak neučinit, když balkóny nejsou zákonem výslovně uvedeny mezi částmi domu, k nimž se při započítávání nepřihlíží a jejich vyloučení ze započtení ani ze samotného ustanovení nevyplývá.
 K námitce žalobců ohledně výkladu § 3 odst. 1 písm. b ) zákona č. 172/1991 Sb., dovolací instance uvádí následující : Zákon č. 172/1991 Sb. neuvádí žádné omezení, pokud jde o přechod podílu na nemovitosti na stát, resp. setrvání podílu státu podle téhož právního předpisu. Stát podle zákona vystupuje ve dvou rolích. Jednak jako subjekt vydávající zákonem vymezené nemovitosti, které přechází do vlastnictví obcí, a jednak jako účastník spoluvlastnického vztahu k takovým nemovitostem pro případ, že jen část nemovitosti ( spoluvlastnický podíl ) byla v rámci restitučního řízení vrácena oprávněným osobám. Ve druhém případě je již stát v rovném postavení s ostatními účastníky, resp. vlastníky nemovitosti.
 Podle ustanovení § 21 obč. zák. pokud je účastníkem občanskoprávních vztahů stát, je právnickou osobou. Jedná se o vyjádření zásady rovnosti účastníků explicitně vyjádřené v § 2 odst. 2 obč. zák., jež je určující pro všechna soukromoprávní odvětví. Proto i stát vystupuje v rovnocenném postavení s ostatními subjekty občanskoprávního vztahu.
 Žalobci v dovolání též argumentovali ustanovením § 4 odst. 2 zákona č. 172/1991 Sb., podle něhož do vlastnictví obcí nepřecházejí rovněž věci z vlastnictví České republiky, k jejichž vydání uplatní nárok oprávněná osoba podle zvláštního předpisu. Tato námitka je však podle dovolací instance bezpředmětná a nerozhodná pro věc samotnou. Ve vztahu ke zbytku předmětné nemovitosti došlo pouze v souladu s § 4 odst. 2 zákona č. 172/1991 Sb. k uspokojení restituentů.
 Nejvyšší soud poté, co posoudil rozhodnutí odvolacího soudu jako správné, podané dovolání neshledal přípustným. Proto je v souladu s ustanovením § 243 odst. 5 věty první a § 218 o. s. ř. odmítl.
 Úspěšným žalovaným vzniklo podle § 243c odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř. právo na náhradu nákladů, vynaložených v řízení o dovolání. Druhý žalovaný však vyjádření k dovolání nepodal, žádné náklady mu nevznikly, a proto bylo rozhodnuto tak, jak je ve výroku II. usnesení uvedeno. Oproti tomu první žalovaný vyjádření k dovolání podal a byla mu proto náhrada nákladů dovolacího řízení přiznána. Tyto náklady představovala odměna za jeden úkon právní služby, a to za písemné vyjádření k dovolání. Výchozí sazba odměny tu činila 20.000,- Kč, a to podle § 5 písm. b ) vyhlášky č. 484/2000 Sb., ve znění dalších předpisů. Tuto výchozí částku však bylo nutné dvakrát krátit, poněvadž v řízení byl protistranou učiněn jediný úkon a dovolání bylo odmítnuto ( § 14 odst. 1, § 15, § 18 odst. 1 cit. vyhl. ). Po této redukci představovala definitivní výše odměny za úkon částku 5.000,- Kč, po přičtení 300,- Kč režijního paušálu a 21 % DPH činila konečná výše nákladů dovolacího řízení částku 6.413,- Kč.
 Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 9. ledna 2013

JUDr. Ludvík D a v i d, CSc., v. r.
předseda senátu

Nejvyšší soud

Okresního soudu Plzeň – město

sp. zn. 34 C 258/2008

Krajského soudu v Plzni

č. j. 12 Co 567/2011-531

Krajského soudu v Plzni

Okresního soudu Plzeň – město

č. j. 34 C 258/2008-491

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Soud prvního stupně

č. 172/1991 Sb.

§ 3 odst. 1 zákona č. 172/1991 Sb.

Odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 59 odst. 1 zákona č. 41/1964 Sb.

odvolacího soudu

odvolacím soudem

č. 172/1991 Sb.

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

§ 240 odst. 1, § 241 odst. 1 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

dovolací soud

§ 241a odst. 2 písm. a ) a b ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. a ), b ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

dovolací soud

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 3 odst. 1 zákona č. 172/1991 Sb.

§ 2 tohoto zákona

§ 59 odst. 1 a 2 zákona č. 41/1964 Sb.

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 7 Cdo 9/92

§ 241 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

§ 132 o. s. ř.

Nejvyšší soud

soudem prvního stupně

Nejvyšší soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 28 Cdo 1663/2009

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 710/09

Nejvyšší soud

č. 172/1991 Sb.

č. 172/1991 Sb.

§ 21 obč. zák.

§ 2 odst. 2 obč. zák.

§ 4 odst. 2 zákona č. 172/1991 Sb.

§ 4 odst. 2 zákona č. 172/1991 Sb.

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 243c odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř.

§ 5 písm. b ) vyhlášky č. 484/2000 Sb.

ve znění dalších předpisů


U S N E S E N Í

 Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 5. 12. 2012 o dovolání, které podal obviněný Ing. R. P. proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 18. 4. 2012, sp. zn. 3 To 18/2012, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Okresního soudu ve Vyškově pod sp. zn. 2 T 46/2011, t a k t o :

Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. se dovolání obviněného Ing. R. P. odmítá.

O d ů v o d n ě n í

Rozsudkem Okresního soudu ve Vyškově ze dne 30. 9. 2011, sp. zn. 2 T 46/2011, byl obviněný Ing. R. P. společně s obviněným R. O. odsouzen za přečin neodvedení daně, pojistného na sociálním zabezpečení a podobné povinné platby podle § 241 odst. 1 zákona č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, ve znění pozdějších předpisů, ( dále jen „ tr. zákoník “ ), jehož se dopustili ve spolupachatelství podle § 23 tr. zákoníku tím, že jako jednatelé obchodní společnosti ALLSYS, s. r. o., se sídlem Jízdárenská 590, Vyškov, IČ : 27667014, neplnili svoji zákonnou povinnost tím, že neodvedli za své zaměstnance povinné platby, a to
Okresní správě sociálního zabezpečení Vyškov, Dvořákova 36, za období od 20. 8. 2009 do 20. 9. 2010 pojistné na sociální zabezpečení a příspěvek na státní politiku zaměstnanosti hrazený zaměstnanci ve výši 74.096,- Kč,
Všeobecné zdravotní pojišťovně, Územnímu pracovišti Vyškov, Dobrovského 3, za období od 20. 10. 2006 do 18. 11. 2010 pojistné na veřejné zdravotní pojištění hrazené zaměstnanci ve výši 49.954,- Kč,
Finančnímu úřadu ve Vyškově, Dobrovského 3, za období od 15. 2. 2009 do 15. 1. 2010 daň z příjmů fyzických osob ze závislé činnosti a z funkčních požitků ve výši 12.477,- Kč,
přičemž tak společně neodvedli za výše uvedená období příslušným státním institucím celkovou částku ve výši 136.527,- Kč.
Podle § 241 odst. 1 tr. zák. jim byl oběma shodně uložen trest odnětí svobody v trvání šesti měsíců, jehož výkon soud podle § 81 odst. 1 a § 82 odst. 1, 2 tr. zákoníku podmíněně odložil na zkušební dobu v trvání jednoho a půl roku. Zároveň byla oběma obviněným uložena povinnost v průběhu zkušební doby podle svých sil způsobenou škodu uhradit.

 Na podkladě odvolání, která proti citovanému rozsudku podali oba obvinění, rozhodl Krajský soud v Brně rozsudkem ze dne 18. 4. 2012, sp. zn. 3 To 18/2012, jímž podle § 258 odst. 1 písm. b ), odst. 2 tr. ř. zrušil napadený rozsudek soudu prvního stupně u obviněného R. O. v celém výroku o uloženém trestu a u obviněného Ing. R. O. ve výroku, kterým mu byla dle § 82 odst. 2 tr. zákoníku uložena povinnost v průběhu zkušební doby podle svých sil uhradit způsobenou škodu. Podle § 259 odst. 3 tr. ř. sám rozhodl tak, že obviněnému R. O. podle § 62 odst. 1 a § 63 odst. 1 tr. zákoníku uložil trest obecně prospěšných prací ve výměře 100 hodin.

 Proti rozsudku odvolacího soudu podal obviněný Ing. R. P. dovolání prostřednictvím své obhájkyně Mgr. Radky Ježkové. Svůj mimořádný opravný prostředek obviněný podal v rozsahu výroku o trestu a opřel jej o dovolací důvody uvedené v ustanovení § 265b odst. 1 písm. d ) a g ) tr. ř., tedy, že byla porušena ustanovení o přítomnosti obviněného v hlavním líčení nebo ve veřejném zasedání a že napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo na jiném nesprávném hmotně právním posouzení.

 Obviněný ve svém mimořádném opravném prostředku nejprve upozornil na to, že v rámci předmětného řízení před soudem II. stupně byla porušena ustanovení o přítomnosti obviněného u veřejného zasedání, kdy i přes jeho řádnou omluvu z důvodu pracovní neschopnosti proběhlo jednání dne 18. 4. 2012 bez jeho účasti. Nemohl se tak vyjádřit především k novým tvrzením spoluobviněného a případně navrhnout důkazy k jejich vyvrácení. Vyslovil rovněž přesvědčení, že mu neúčast u veřejného zasedání byla odvolacím soudem připočtena k tíži. Dále obviněný vyslovil názor, že soud II. stupně nesprávně právně vyhodnotil skutková zjištění ve vztahu k jeho osobě při ukládání trestu, postupoval v rozporu s ustanovením § 261 tr. ř. a rozhodl ve prospěch pouze jednoho ze spoluobviněných, přestože jejich procesní i skutkové postavení a rovněž jejich osobní poměry byly zcela shodné včetně polehčujících okolností. Poukázal také na ustanovení § 2 tr. ř., podle něhož nikdo nemůže být stíhán jinak, než ze zákonem stanovených důvodů a způsobem, který stanoví zákon. Podle dovolatele došlo rozhodnutím odvolacího soudu k porušení jeho práva na spravedlivý proces vyplývající z čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a navrhl, aby Nejvyšší soud zrušil rozsudek Krajského soudu v Brně ohledně obviněného Ing. R. O., byť zjevně omylem uvedl „ Ing. R. O. “, a taktéž celý výrok o trestu z rozsudku Okresního soudu ve Vyškově ( zřejmě rovněž jen ve vztahu k dovolateli ), a dále aby přikázal Okresnímu soudu ve Vyškově znovu věc projednat a rozhodnout o trestu obviněného Ing. R. O., případně aby po zrušení v citovaném rozsahu Nejvyšší soud sám rozhodl a uložil mu trest obecně prospěšných prací ve výměře 100 hodin.

Nejvyšší státní zástupce se k dovolání obviněného Ing. R. O. vyjádřil prostřednictvím státního zástupce činného u Nejvyššího státního zastupitelství JUDr. Jiřího Siegela. Podle jeho přesvědčení nelze námitky o přísnosti uloženého trestu uplatněné obviněným v rámci dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. tomuto ani jinému důvodu podřadit a státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství v nich spatřuje spíše vyjádření nespokojenosti s uložením přísnějšího trestu než spoluobviněnému R. O. Námitky týkající se provedení veřejného zasedání před odvolacím soudem v nepřítomnosti obviněného sice odpovídají dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. d ) tr. ř., avšak nejsou důvodné. Státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství upozornil na skutečnost, že pouhé předložení potvrzení o pracovní neschopnosti nezakládá objektivní neschopnost obviněného dostavit se k veřejnému zasedání, proto nelze omluvy obviněného považovat za dostatečné. Zdůraznil ale, že provedením veřejných zasedání v nepřítomnosti obviněného nedošlo k porušení žádných výslovných ustanovení trestního řádu ani obviněným namítaného práva na spravedlivý proces, neboť měl příležitost se k věci vyjádřit u prvního veřejného zasedání dne 25. 1. 2012, v jehož rámci také vypovídal. Státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství proto navrhl, aby Nejvyšší soud dovolání obviněného podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. odmítl jako zjevně neopodstatněné.

Nejvyšší soud jako soud dovolací zjistil, že obviněný Ing. R. P. podal dovolání jako oprávněná osoba [§ 265d odst. 1 písm. b ) tr. ř.], učinil tak prostřednictvím svého obhájce ( § 265d odst. 2 tr. ř. ), včas a na správném místě ( § 265e tr. ř. ), jeho dovolání směřuje proti rozhodnutí, proti němuž je obecně přípustné [§ 265a odst. 2 písm. a ) tr. ř.], a obsahuje stanovené náležitosti ( § 265f odst. 1 tr. ř. ).

Dovolací důvod uvedený v § 265b odst. 1 písm. d ) tr. ř. je dán v případě, že se v rozporu se zákonem konalo hlavní líčení nebo veřejné zasedání v nepřítomnosti obviněného, ač měla být jeho přítomnost umožněna nebo zajištěna. Při jeho naplnění dochází ke zkrácení práva obviněného zakotveného v čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod aby věc byla soudem projednána v jeho přítomnosti, případně zásady ústnosti soudního jednání ve smyslu § 2 odst. 11 tr. ř. Obviněným citovaný čl. 36 odst. 1 Listiny a § 2 odst. 1 tr. ř., na něž v dovolání odkázal, neodpovídají obsahu jeho námitek. Porušení svých práv spatřoval obviněný v podstatě v tom, že soud druhého stupně dvakrát konal veřejné zasedání v jeho nepřítomnosti, ačkoli se „ řádně “ omluvil a doložil doklady o své pracovní neschopnosti.

Nejvyšší soud shledal námitky obviněného za odpovídající danému dovolacímu důvodu, avšak nemají opodstatnění. Z obsahu trestního spisu vyplývá, že u prvního veřejného zasedání konaného u Krajského soudu v Brně dne 25. 1. 2012, byli osobně přítomni oba obvinění. Obviněnému Ing. R. P. byl poskytnut dostatečný prostor vyjádřit se k podanému odvolání, případně jej doplnit a projevit před odvolacím senátem veškeré připomínky k průběhu trestního řízení i odsuzujícímu rozsudku soudu prvního stupně. Svého práva také využil, byl podroben dotazům členů senátu a intervenujícího státního zástupce. Následně bylo veřejné zasedání odročeno na 21. 3. 2012, přičemž sice není výslovně uvedeno z jakých důvodů, lze však dovodit, že se tak stalo za účelem poskytnutí určité šance oběma obviněným doplatit dlužné platby příslušným institucím. Obviněný Ing. R. P. se však omluvil ze zdravotních důvodů a prostřednictvím spoluobviněného R. O. soudu doručil potvrzení o své pracovní neschopnosti ( viz č. l. 216 ). V rámci tohoto v pořadí druhého veřejného zasedání došlo pouze k vyjádření spoluobviněného R. O., že dlužné částky se jim doposud nepodařilo uhradit, odvolací soud znovu odročil veřejné zasedání na 18. 4. 2012, zjevně opět za účelem možné úhrady dluhu obviněnými. Na tomto místě je nutné podotknout, že odročování veřejných zasedání za tímto účelem nemá zákonný podklad a jde v podstatě proti smyslu represivní úlohy trestního řízení. Obvinění svými neurčitými vyjádřeními, resp. pouze přítomný R. O., sice naznačoval dodatečné splnění odvodní povinnosti, ale tato okolnost nemohla nijak ovlivnit potřebu potrestání za zjištěný skutek. Další veřejné zasedání se konalo dne 18. 4. 2012, avšak i z něho se dovolatel ze zdravotních důvodů omluvil a opět prostřednictvím druhého obviněného R. O. zaslal soudu potvrzení o své pracovní neschopnosti. Podle sdělení spoluobviněného s ním dovolatel ani osobně nehovořil, stal se pro něho nekontaktním a i uvedené potvrzení mu pouze vhodil do poštovní schránky. Krajský soud v Brně tedy konečně na tomto veřejném zasedání ukončil své dobrodiní, které obviněným poskytoval k náhradě povinných plateb, a vynesl v úvodu citovaný rozsudek.

Z uvedeného průběhu jednání odvolacího soudu jasně vyplynulo, že dovolateli byl poskytnut dostatečný prostor k tomu, aby se vyjádřil ke všemu, co považoval za podstatné pro svou obhajobu i důvody nespokojenosti s rozhodnutím soudu prvního stupně. Jelikož obviněný byl účasten u prvního veřejného zasedání, mohl zde uplatnit všechny své námitky a argumenty, čehož také náležitě využil. K opakovanému odročování veřejného zasedání došlo pouze díky benevolenci krajského soudu a jeho vůli poskytnout obviněným nad rámec jeho povinností možnost uhradit dlužné částky. Nepřítomnost obviněného na následujících veřejných zasedáních, v nichž se pouze spoluobviněný vyjadřoval k dodatečné úhradě dlužných částek, neznamená porušení základních práv obviněného, jak se snažil prosadit ve svém dovolání. Ani výtku dovolatele, že nemohl reagovat na tvrzení R. O. o své nekontaktnosti nelze brát v potaz. Krajský soud totiž tuto skutečnost, jak vyplývá z jeho rozsudku, vůbec nezohlednil a nijak nevyhodnotil k tíži obviněného.

Nad rámec výše uvedeného Nejvyšší soud považuje za nutné znovu připomenout, že potvrzení o pracovní neschopnosti není možné považovat samo o sobě za řádnou omluvu neúčasti u veřejného zasedání. Jak již dříve Nejvyšší soud konstatoval, potvrzení o dočasné pracovní neschopnosti se totiž vystavuje především pro účely nemocenského pojištění a pracovně právní účely, jak vyplývá z ustanovení § 61 písm. j ) zákona č. 187/2006 Sb., o nemocenském pojištění, ve znění pozdějších předpisů. Toto potvrzení lékaře o trvání pracovní neschopnosti obviněného pro účely výplaty dávek nebo poskytování náhrady mzdy, platu nebo odměny nebo sníženého platu ( snížené odměny ) bez dalšího neprokazuje, že obviněný současně není schopen dostavit se k hlavnímu líčení, případně k veřejnému zasedání a být mu přítomen. K tomu, aby bylo možné považovat omluvu za řádnou, muselo by příslušné potvrzení obsahovat dostatečný podklad pro závěr, že zdravotní důvody skutečně znemožňují obviněnému osobní účast na nařízeném úkonu. Samotné předložení zmíněného potvrzení o pracovní neschopnosti nemůže být dostatečným podkladem pro omluvu neúčasti a důvod odročení bez jednání, protože z něj není patrný charakter onemocnění a způsob léčby, ani druh a rozsah omezení, která z onemocnění nebo z léčby pro obviněného vyplývají ( srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 21. 1. 2004, sp. zn. 5 Tdo 28/2004 ). Krajský soud v Brně proto nepochybil, pokud konal dne 18. 4. 2012 veřejné zasedání v nepřítomnosti obviněného Ing. R. O. a rozhodl o obou podaných odvoláních. Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. d ) tr. ř. proto nebyl naplněn.

Druhým z dovolacích důvodů, které obviněný ve svém dovolání uplatnil je uveden v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. Dopadá na případy, kdy napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo na jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Je tudíž určen k nápravě právních vad rozhodnutí ve věci samé, pokud spočívají v právním posouzení skutku nebo jiných skutečností podle norem hmotného práva, nikoli z hlediska procesních předpisů. S poukazem na tento dovolací důvod se proto nelze domáhat přezkoumání skutkových zjištění, na nichž je napadení založeno, ani přehodnocení provedeného dokazování.

V rámci tohoto důvodu uplatnil obviněný Ing. R. P. výhrady proti druhu a výši trestu, který mu byl uložen. Domáhal se toho, aby mu byl uložen stejný trest jako spoluobviněnému R. O., tedy trest obecně prospěšných prací ve výměře 100 hodin. Tento druh námitek však neodpovídá shora ve stručnosti popsanému obsahu dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ). Obviněný totiž vyjádřil nespokojenost s druhem a výměrou jemu uložené trestní sankce, aniž by odkázal na hmotně právní ustanovení, k jehož porušení mělo výrokem soudu o trestu dojít. Výhrady proti trestu, s výjimkou trestu odnětí svobody na doživotí, lze v dovolání úspěšně uplatnit jen v rámci zákonného důvodu uvedeného v ustanovení § 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř. K naplnění tohoto důvodu však může ze zákona dojít pouze tehdy, byl-li obviněnému uložen druh trestu, který zákon nepřipouští, nebo trest ve výměře mimo trestní sazbu stanovenou zákonem na trestný čin, jímž byl uznán vinným. Jiná pochybení soudu spočívající v nesprávném druhu či výměře uloženého trestu, zejména nesprávného vyhodnocení kritérií uvedených v § 39 až § 45 tr. zákoníku, a v důsledku toho uložení nepřiměřeně přísného nebo naopak mírného trestu, nelze v dovolání namítat prostřednictvím tohoto ani jiného dovolacího důvodu ( srov. č. 22/2003 Sbírky rozhodnutí trestních, usnesení Ústavního soudu ze dne 28. 5. 2008, sp. zn. III. ÚS 2866/2008 ).

Vzhledem ke skutečnosti, že obviněnému byl uložen druh trestu, který zákon připouští, ve výměře stanovené zákonem, nemohl být naplněn dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř. Svým dovoláním se obviněný snažil dosáhnout pouze změny druhu trestu a dožadoval se téhož trestu, jaký odvolací soud uložil jeho spoluobviněnému R. O. Takové výhrady však neodpovídají žádnému z dovolacích důvodů, jak jsou taxativně vyjmenovány v ustanovení § 265b odst. 1, 2 tr. ř. Je totiž vždy na uvážení soudu, jaký trest při současném zvážení všech polehčujících a přitěžujících okolností, které jsou demonstrativně uvedeny v ustanoveních § 41 a § 42 tr. zákoníku, a v souladu se všemi zásadami pro ukládání trestů uvedenými v ustanoveních § 37 až § 39 tr. zákoníku, zvolí. Pokud jsou tyto zásady pro ukládání trestů soudem dodrženy, není možné cestou mimořádného opravného prostředku výrok o trestu změnit.

Nejvyšší soud proto dovolání obviněného proti rozsudku Krajského soudu v Brně neshledal důvodným v části, v níž bylo správně uplatněno, v části pak jeho námitky neodpovídaly žádnému z dovolacích důvodů. Nejvyšší soud odmítl dovolání jako zjevně neopodstatněné podle § 265i odst. 1 písm. e ) tř. ř., aniž by přezkoumával zákonnost a odůvodněnost napadeného rozhodnutí ani správnost řízení mu předcházejícího. V souladu s ustanovením § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř. Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání.

Poučení : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. ř. ).

V Brně dne 5. prosince 2012

 Předsedkyně senátu :
 JUDr. Blanka Roušalová

Nejvyšší soud

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 3 To 18/2012

soudu odvolacího

Okresního soudu ve Vyškově

sp. zn. 2 T 46/2011

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Okresního soudu ve Vyškově

sp. zn. 2 T 46/2011

§ 241 odst. 1 zákona č. 40/2009 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 23 tr. zákoníku

§ 241 odst. 1 tr. zák.

Krajský soud v Brně

sp. zn. 3 To 18/2012

§ 258 odst. 1 písm. b ), odst. 2 tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 82 odst. 2 tr. zákoníku

§ 259 odst. 3 tr. ř.

odvolacího soudu

§ 265b odst. 1 písm. d ) a g ) tr. ř.

odvolacím soudem

§ 261 tr. ř.

§ 2 tr. ř.

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

Krajského soudu v Brně

Okresního soudu ve Vyškově

Okresnímu soudu ve Vyškově

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

odvolacím soudem

§ 265b odst. 1 písm. d ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265d odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265d odst. 2 tr. ř.

§ 265e tr. ř.

§ 265a odst. 2 písm. a ) tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. d ) tr. ř.

§ 2 odst. 11 tr. ř.

čl. 36 odst. 1 Listiny

§ 2 odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud

Krajského soudu v Brně

soudu prvního stupně

odvolací soud

Krajský soud v Brně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

krajského soudu

Krajský soud

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 61 písm. j ) zákona č. 187/2006 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyššího soudu

sp. zn. 5 Tdo 28/2004

Krajský soud v Brně

§ 265b odst. 1 písm. d ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g )

§ 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř.

§ 39 až § 45 tr. zákoníku

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 2866/2008

§ 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř.

odvolací soud

§ 265b odst. 1, 2 tr. ř.

§ 41 a § 42 tr. zákoníku

§ 37 až § 39 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

Krajského soudu v Brně

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tř. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265n tr. ř.


U S N E S E N Í

Předsedkyně senátu Nejvyššího soudu České republiky rozhodla dne 18. ledna 2013 v trestní věci obviněného J. L., podle § 265g odst. 2 tr. řádu t a k t o :

Zpětvzetí dovolání, které podal obviněný proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 15. 8. 2012, sp. zn. 12 To 282/2012, v trestní věci vedené u Okresního soudu v Hradci Králové pod sp. zn. 6 T 40/2012, b e r u n a v ě d o m í.

O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem Okresního soudu v Hradci Králové ze dne 31. 5. 2012, sp. zn. 6 T 40/2012, byl obviněný J. L. uznán vinným přečinem zpronevěry podle § 206 odst. 1 tr. zákoníku a za to mu byl uložen trest odnětí svobody v trvání šesti měsíců, pro jehož výkon byl zařazen do věznice s dozorem podle § 56 odst. 3 tr. zákoníku.

Odvolání, které obviněný proti tomuto rozsudku podal, Krajský soud v Hradci Králové usnesením ze dne 15. 8. 2012, sp. zn. 12 To 282/2012, zamítl podle § 256 tr. řádu jako nedůvodné.

Obviněný podal proti výše citovanému usnesení Krajského soudu v Hradci Králové dovolání, které bylo Nejvyššímu soudu České republiky předloženo dne 3. 1. 2013. Svým přípisem ze dne 17. 1. 2013 vzal obviněný podané dovolání zpět.

Vzhledem k tomu, že jsem ve vztahu k zmíněnému dispozitivnímu úkonu obviněného neshledala překážek, vzala jsem toto zpětvzetí dovolání na vědomí podle § 265g odst. 2 tr. řádu.

Poučení : Proti tomuto rozhodnutí není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 18. ledna 2013

Předsedkyně senátu :
JUDr. Danuše N o v o t n á

Nejvyššího soudu České republiky

Krajského soudu v Hradci Králové

sp. zn. 12 To 282/2012

Okresního soudu v Hradci Králové

sp. zn. 6 T 40/2012

Okresního soudu v Hradci Králové

sp. zn. 6 T 40/2012

§ 206 odst. 1 tr. zákoníku

§ 56 odst. 3 tr. zákoníku

Krajský soud v Hradci Králové

sp. zn. 12 To 282/2012

§ 256 tr. řádu

Krajského soudu v Hradci Králové

Nejvyššímu soudu České republiky

§ 265g odst. 2 tr. řádu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Ing. Jana Huška a soudců JUDr. Zdeňka Dese a JUDr. Ing. Pavla Horáka, Ph.D. ve věci žalobce T. P., proti žalovanému M. Ch., o vydání bezdůvodného obohacení z porušení autorských práv ve výši 44.400,- Kč s příslušenstvím, vedené u Krajského soudu v Ústí nad Labem – pobočky v Liberci pod sp. zn. 36 C 1/2006, o námitce podjatosti soudce Nejvyššího soudu v Brně, takto :

Soudce Nejvyššího soudu v Brně JUDr. Jiří Spáčil, CSc. není vyloučen z projednávání a rozhodování věci vedené u tohoto soudu pod sp. zn. 3 Co 56/2011.

Odůvodnění :

V řízení vedeném u Krajského soudu v Ústí nad Labem – pobočky v Liberci pod sp. zn. 36 C 1/2006 žalobce vznesl mimo jiné námitku podjatosti vůči všem soudcům Vrchního soudu v Praze, kteří jsou uvedeni na seznamu bývalých členů Komunistické strany Československa zveřejněném Ministerstvem spravedlnosti ČR a budou jeho spor rozhodovat, a ve stejném rozsahu vznesl námitku podjatosti i vůči všem soudcům Nejvyššího soudu, kteří budou rozhodovat o námitce podjatosti, neboť, jak uvedl, k zveřejnění seznamu soudců bývalých členů Komunistické strany Československa došlo v důsledku jeho osobní iniciativy a soudci takto dotčení ve sféře svých osobnostních práv mohou vůči němu chovat nepřátelské pocity, což zpochybňuje jejich způsobilost jednat o žalobcově věci nestranně.
 Vrchní soud v Praze předložil tuto námitku podjatosti Nejvyššímu soudu spolu se spisem Krajského soudu v Ústí nad Labem – pobočky v Liberci sp. zn. 36 C 1/2006, a s písemným vyjádřením soudců, jimž podle rozvrhu práce Vrchního soudu v Praze přísluší věc vedenou pod sp. zn. 3 Co 56/2011 projednat a rozhodnout. Uvedení soudci shodně prohlásili, že nemají k posuzované věci ani k účastníkům řízení žádný vztah a že jim nejsou známy žádné okolnosti, pro které by mohly být vyloučeni z projednávání a rozhodnutí ve věci.
Vzhledem k tomu, že námitka podjatosti se týkala i člena senátu č. 22, soudce Nejvyššího soudu JUDr. Jiřího Spáčila, CSc., který měl podle rozvrhu práce pro rok 2012 o námitce podjatosti soudců Vrchního soudu v Praze rozhodovat, bylo v souladu s rozvrhem práce určeno, že o námitce podjatosti tohoto soudce senátu č. 22 rozhodne senát č. 23 ve složení JUDr. Ing. Jan Hušek, JUDr. Zdeněk Des a JUDr. Ing. Pavel Horák, Ph.D.
Podle § 14 odst. 1 o. s. ř. jsou soudci a přísedící vyloučeni z projednávání a rozhodnutí věci, jestliže se zřetelem na jejich poměr k věci, k účastníkům nebo k jejich zástupcům je tu důvod pochybovat o jejich nepodjatosti. O tom, zda je soudce nebo přísedící vyloučen, rozhodne podle § 16 odst. 1, věta první o. s. ř. nadřízený soud v senátě.
Obecně lze uvést, že členství či kandidatura na členství v bývalé Komunistické straně Československa samo o sobě není důvodem ke konstatování, že jmenovaní soudci či soudkyně nebudou schopni v projednávané věci nepodjatě rozhodnout ( k tomu se již Nejvyšší soud vyjadřoval např. v rozhodnutích sp. zn. 4 Nd 107/2011, 4 Nd 397/2011, aj. ). Lze připomenout rozhodnutí Ústavního soudu ČR ze dne 24. února 2011, sp. zn. III. ÚS 3268/10, v němž byla zdůrazněna zásada, že otázku, kdo není oprávněn zastávat určitou funkci v souvislosti se svou činností za minulého režimu, řeší zákon č. 451/1991 Sb., který stanoví některé další předpoklady pro výkon některých funkcí ve státních orgánech a organizacích České a Slovenské Federativní republiky, České a Slovenské republiky, ve znění pozdějších předpisů. Uvedený zákon zakotvuje princip, že prosté členství v někdejší KSČ není skutečností, která by obecně vylučovala soudce z rozhodovacího procesu. Citované rozhodnutí neakceptuje tezi, že by soudci – dřívější členové KSČ – věc stěžovatele, bývalého politického vězně totalitárního komunistického režimu, nemohli rozhodovat. Míru nezávislosti soudce, a to i s ohledem na jeho bývalou angažovanost v KSČ, je proto nutno posuzovat v každém případě s přihlédnutím k jeho jedinečným okolnostem.
V posuzovaném případě žalobce zpochybňuje způsobilost rozhodnout v jeho věci nestranně u dotčeného soudce, že z jeho iniciativy došlo ke zveřejnění seznamu bývalých členů KSČ na internetovém portálu Ministerstva spravedlnosti a tím, že soudci uvedení v tomto seznamu mohou k němu chovat nepřátelské pocity a pociťovat vůči všemu averzi.
Závěr o podjatosti shora uvedeného soudce by se musel opírat o existenci jeho vlastního konkrétně definovaného zájmu na výsledku řízení, popř. jeho vztahu k účastníku řízení. Objektivním důvodem zpochybnění nestrannosti soudce tak nemůže být zveřejnění jeho politické angažovanosti v minulosti a pouze z toho, bez dalších okolností odůvodňujících pochybnosti o jeho podjatosti, dovozovat, že takovýto soudce je z projednávání a rozhodnutí věci vyloučen. Žalobcem prosazovaný extenzivní výklad ustanovení § 14 odst. 1 o. s. ř. by ve svém důsledku mohl znemožnit projednání kauz týkajících se politických, ekonomických a vůbec společenských poměrů před listopadem 1989. S odkazem na argumentaci ve vztahu k uplatněné námitce podjatosti a s ohledem na podaný výklad Nejvyššího soudu, jakož i citované rozhodnutí soudu ústavního je patrné, že žalobcem namítané okolnosti nemohou objektivně založit podjatost uvedeného soudce.
Nejvyšší soud proto dospěl k závěru, že nebyly shledány důvody, pro něž by z projednání a rozhodování o podjatosti soudců Vrchního soudu v Praze byl vyloučen soudce JUDr. Jiří Spáčil, CSc. Nejvyšší soud proto rozhodl podle § 16 odst. 1 o. s. ř. způsobem uvedeným ve výroku tohoto rozhodnutí.
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek

 V Brně 31. října 2012

 JUDr. Ing. Jan H u š e k
 předseda senátu

Nejvyšší soud

sp. zn. 36 C 1/2006

Nejvyššího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 3 Co 56/2011

sp. zn. 36 C 1/2006

Vrchního soudu v Praze

Nejvyššího soudu

Nejvyššímu soudu

sp. zn. 36 C 1/2006

Nejvyššího soudu

§ 14 odst. 1 o. s. ř.

Nejvyšší soud

sp. zn. 4 Nd 107/2011

Ústavního soudu ČR

sp. zn. III. ÚS 3268/10

č. 451/1991 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 14 odst. 1 o. s. ř.

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

Vrchního soudu v Praze

Nejvyšší soud

§ 16 odst. 1 o. s. ř.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Hany Gajdziokové a soudců JUDr. Miroslava Galluse a JUDr. Pavla Příhody v právní věci žalobkyně CDV-1, Ltd., se sídlem Peterborough Court, 133 Fleet Street, Londýn, EC4A 2BB, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, registrační číslo 04150216, zastoupené JUDr. Petrem Balcarem, advokátem se sídlem v Praze 1, Revoluční 15, proti žalované Společenský dům, s. r. o., se sídlem v Otrokovicích, Tř. Spojenců 727, PSČ 765 02, identifikační číslo osoby 25 30 09 89, zastoupené Mgr. Janem Farkačem, advokátem se sídlem v Brně, Střední 595/26, za účasti společnosti MIDESTA, s. r. o., se sídlem v Brně, Čechyňská 419/14a, PSČ 602 00, identifikační číslo osoby 27 68 50 98, zastoupené JUDr. Jaroslavem Brožem, advokátem se sídlem v Brně-Žabovřeskách, Marie Steyskalové 767/62, jako vedlejší účastnice na straně žalobkyně, o zaplacení částky 10,650.221,16 Kč s příslušenstvím, vedené u Krajského soudu v Brně pod sp. zn. 17 Cm 43/1998, o dovolání žalované proti rozsudku Vrchního soudu v Olomouci ze dne 28. července 2011, č. j. 7 Cmo 255/2010-702, takto :

I. Dovolací řízení se zastavuje.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.

O d ů v o d n ě n í :

Proti v záhlaví označenému rozsudku Vrchního soudu v Olomouci podala žalovaná dovolání, které podáním ze dne 11. prosince 2012, doručeným Nejvyššímu soudu dne 2. prosince 2012, vzala zpět. Nejvyšší soud proto dovolací řízení podle ustanovení § 243b odst. 5 věty druhé občanského soudního řádu zastavil.
Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení se opírá o ustanovení § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 2 věty první občanského soudního řádu, když žalovaná procesně zavinila, že dovolací řízení bylo zastaveno, žalobkyni podle obsahu spisu v dovolacím řízení náklady nevznikly a vedlejší účastnice se práva na náhradu nákladů dovolacího řízení vzdala.
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 18. prosince 2012
JUDr. Hana Gajdzioková
předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 17 Cm 43/1998

Vrchního soudu v Olomouci

č. j. 7 Cmo 255/2010-702

Vrchního soudu v Olomouci

Nejvyššímu soudu

Nejvyšší soud


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Společnost s ručením omezeným
Dotčené předpisy : § 196a obch. zák.
§ 135 odst. 2 obch. zák.
Kategorie rozhodnutí : C

NEJVYŠŠÍ SOUD
ČESKÉ REPUBLIKY
 23 Cdo 608/2011ČESKÁ REPUBLIKA
ROZSUDEK

JMÉNEM REPUBLIKY

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Ing. Jana Huška, a soudců JUDr. Zdeňka Dese a JUDr. Ing. Pavla Horáka, Ph.D. v právní věci žalobce GIETEC, s. r. o., se sídlem v Příbrami, Zdabořská 25, IČ 256 72 622, zast. Mgr. Martinem Kainem, advokátem, se sídlem Příbram II., Dlouhá 141, proti žalované I. Z., zast. JUDr. Tomášem Samkem, advokátem, se sídlem Příbram I, Pražská 140, o vydání věci a zaplacení částky 154.800,- Kč s přísl., vedené u Okresního soudu v Příbrami pod sp. zn. 7 C 172/2008, o dovolání žalobce proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 31. 10. 2010, č. j. 29 Co 547/2009-137, takto :

Rozsudek Krajského soudu v Praze ze dne 31. 10. 2010, č. j. 29 Co 547/2009-137 a rozsudek Okresního soudu v Příbrami ze dne 28. 4. 2009, č. j. 7 C 172/2008-89, se zrušují a věc se vrací posléze uvedenému soudu k dalšímu řízení.

O d ů v o d n ě n í :

Okresní soud v Příbrami jako soud prvního stupně rozsudkem ze dne 28. 4. 2009, č. j. 7 C 172/2008-89, zamítl žalobu na vydání automobilu zn. Citroen Berlingo 1,9 DX, RZ PBK 38-47, rok výroby 2001 a o zaplacení částky 154.800,- Kč s přísl.; soud prvního stupně dále rozhodl o nákladech řízení.
Krajský soud v Praze jako soud odvolací rozsudkem ze dne 31. 3. 2010, č. j. 29 Co 547/2009-137, potvrdil rozsudek soudu prvního stupně a dále rozhodl o nákladech odvolacího řízení.
V odůvodnění rozhodnutí odvolací soud zejména uvedl, že skutkové a právní závěry soudu prvního stupně jsou správné, a proto dospěl k závěru, že odvolání není důvodné.
Odvolací soud poukázal na závěry Ústavního soudu ( např. nález sp. zn. I.ÚS 50/03, popř. Pl.ÚS 8/06 ), podle nichž nelze uvedeným soudům tolerovat přepjatě formalistický postup v řízení. Z toho pak dovodil, že soudy musí vykládat předmětná ustanovení ( rozuměj § 196a odst. 3 a 4 obch. zák. ) v souladu s účelem zákona, jeho systematickou souvislostí a dalšími principy a nemohou postupovat mj. bez ohledu na aspekty konkrétní věci.
Z toho pak odvolací soud dovodil, že soud prvního stupně učinil správné skutkové a právní závěry, pokud uzavřel, že kupní smlouva o prodeji předmětného automobilu je platným – právním úkonem s odkazem na ust. § 196a odst. 3 a 4 obch. zák.
Odvolací soud dále uvedl, že účelem ust. § 196a obch. zák. je ochránit obchodní společnost před nekalým jednáním členů statutárních orgánů a dalších osob oprávněných jednat jménem společnosti. Termín „ obvyklý obchodní styk “ nelze podle odvolacího soudu podřadit jenom pod „ konkrétní podnikání v rámci podnikatelské činnosti podnikající osoby “, ale je třeba jej vykládat s ohledem na jeho účel a smysl. Za obvyklý obchodní styk je proto třeba považovat „ standardní obchodní činnost “, kterou takovýto subjekt vykonává v rámci svého podnikání, kdy nakládá běžně se svým majetkem a kdy je možno pod takovouto činnost podřadit i prodej ojetého firemního automobilu, jakožto zužitkovaného majetku. Odvolací soud s ohledem na tento názor dovodil, že kupní smlouva o prodeji automobilu byla uzavřena v rámci obvyklého obchodního styku, tj. v souladu s ust. § 196a odst. 4 obch. zák. a proto se na uvedenou věc nevztahuje ust. § 196a odst. 3 obch. zák. ( stanovení hodnoty převáděného majetku na základě posudku znalce ).
Odvolací soud dále konstatoval, že rozsudek soudu prvního stupně není nejednoznačný, nesrozumitelný a nepřezkoumatelný a odůvodnění tohoto rozsudku bylo v souladu s ust. § 157 odst. 2 o. s. ř.
Dovoláním ze dne 15. 6. 2010 napadl žalobce shora uvedený rozsudek odvolacího soudu ve všech jeho výrocích, přičemž přípustnost dovolání spatřuje v ust. § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. a za otázku zásadního právního významu pokládá to, zda aplikace ust. § 196a odst. 4 obch. zák. přichází v úvahu jen v případě, že předmětem zcizení a nabytí je majetek, se kterým obvykle obchoduje a který je předmětem její podnikatelské činnosti – jen takový prodej či koupě lze považovat a priori za běžný obchodní styk. Jestli předmětem prodeje či koupě je majetek společnosti který nemá charakter běžného obchodního artiklu, nelze vycházet z toho, že jde v takovém případě o běžný obchodní styk a je třeba takový úkon vykládat v souladu s účelem a smyslem ust. § 196a odst. 3 obch. zák., kterým je především ochrana společnosti před svévolným jednáním jejich statutárních orgánů. V tomto směru je pak nutno vykládat ust. § 196a odst. 4 obch. zák. s přihlédnutím ke konkrétnímu skutkovému stavu v dané věci. “
V podrobnostech dovolatel uvedl, že odvolací soud zaujal názor, že § 196a odst. 3 obch. zák. nelze vykládat formalisticky, ale v souladu s jeho smyslem a účelem. Smyslem tohoto ustanovení je ochrana společnosti před nekalým jednáním osob oprávněných jednat jménem společnosti uzavíráním nevýhodných obchodů, přesto odvolací soud dospěl k závěru, že prodej jediného majetku značné hodnoty ( tj. automobilu ) pod jeho cenou je možno podřadit pod pojem tzv. běžného obchodního styku ve smyslu ust. § 196a obch. zák.
Dovolatel je toho názoru, že v řízení bylo jednoznačně prokázáno, že v případě převodu předmětného vozidla kupní smlouvou ze dne 10. 8. 2007, byly dány předpoklady k aplikaci ust. § 196a odst. 3 obch. zák., neboť převod se uskutečnil mezi osobami blízkými, vozidlo bylo převáděno za cenu ( 20.000,- Kč ) tj. vyšší než jedna desetina základního kapitálu společnosti ( 150.000,- Kč ) a nebyl zajištěn znalecký posudek k určení hodnoty převáděného vozidla. Spornou pak je otázka, zda s ohledem na podnikatelskou činnost žalobce lze aplikovat ust. § 196a odst. 4 obch. zák. Dovolatel je toho názoru, že toto ustanovení aplikovat nelze, neboť nešlo o běžný obchodní styk a odkázal na rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 29. 5. 2007, sp. zn. 32 Odo 613/2005.
Dále dovolatel uvedl, že podle znaleckého posudku činila cena vozidla ke dni prodeje částku 71.000,- Kč, tedy více než za kolik bylo prodáno a takovéto vozidlo bylo autobazary prodáváno za 100.000,- až 120.000,- Kč a k těmto skutečnostem odvolací soud nepřihlédl.
Dovolatel je toho názoru, že odvolací soud vyložil ust. § 196a odst. 4 obch. zák. v rozporu se smyslem a účelem tohoto ustanovení a vzhledem k tomu navrhuje, aby dovolací soud zrušil rozhodnutí soudů obou stupňů a věc vrátil k dalšímu řízení.
V podání ze dne 20. 1. 2011 se k dovolání vyjádřila žalovaná. Ve vyjádření zejména uvedla, že v dané věci není dovolání přípustné podle ust. § 237 odst. 1 písm. b ) a c ) o. s. ř., neboť nejsou splněny předpoklady v těchto ustanoveních stanovené.
Podle žalované, pokud dovolatel napadá aplikaci ust. § 196a odst. 4 obch. zák. a toto pokládá za otázku zásadního právního významu, je zřejmé, že dovolatel pouze rozsáhle polemizuje o šíři výkladu „ obvyklý obchodní styk “, což není podle žalované otázka zásadního právního významu a tuto otázku nedefinuje.
Žalovaná se proto ztotožňuje s rozhodnutím odvolacího soudu ( i soudu prvního stupně ) a dovolání žalobce považuje za nedůvodné a navrhuje, aby dovolací soud předmětné dovolání „ zamítl “.
Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 10a o. s. ř. ) po zjištění, že dovolání bylo podáno včas ( § 240 odst. 1 o. s. ř. ), oprávněnou osobou a dovolatel je řádně zastoupen advokátem ( § 241 odst. 1 o. s. ř. ) nejprve posuzoval, zda je v dané věci dovolání přípustné.
V posuzované věci, je-li napadáno potvrzující rozhodnutí odvolacího soudu, přichází v úvahu přípustnost dovolání podle ust. § 237 odst. 1 písm. b ) a c ) o. s. ř.
Podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. není v dané věci dovolání přípustné, neboť soud prvního stupně rozhodl jediným rozsudkem a nebyl tak vázán právním názorem odvolacího soudu vysloveným v jeho zrušujícím rozhodnutí.
Dovolatel napadl rozsudek odvolacího soudu do všech jeho výroků, tj. i do výroku o nákladech odvolacího řízení; tento výrok má povahu usnesení a z ust. § 238, § 238a a § 239 o. s. ř. nevyplývá, že by proti tomuto výroku bylo dovolání přípustné.
Zbývá tedy posoudit, zda je dovolání proti výroku ve věci samé přípustné podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., tj. zda má ve věci samé po právní stránce zásadní význam.
Podle § 237 odst. 3 o. s. ř. má rozhodnutí odvolacího soudu po právní stránce zásadní význam [§ 237 odst. 1 písm. c ) o s. ř.] zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešena právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 se nepřihlíží.
Předpokladem pro závěr, že rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam je, že řešení právní otázky mělo pro rozhodnutí o věci určující význam, tedy že nešlo jen o takovou právní otázku, na níž rozsudek odvolacího soudu nebyl z hlediska právního posouzení věci založen. Je třeba konstatovat, že přípustnost dovolání podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. není založena již tím, že dovolatel tvrdí, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. Přípustnost dovolání nastává tehdy, jestliže dovolací soud za použití hledisek, příkladmo uvedených v ustanovení § 237 odst. 3 o. s. ř., dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé po právní stránce zásadní význam skutečně má. Závěr o tom, zda dovoláním napadený rozsudek odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam, dovolací soud činí předběžně; zvláštní rozhodnutí o tom nevydává. Teprve za situace, kdy dovolací soud shledá přípustnost dovolání pro zásadní právní význam napadeného rozsudku, může se zabývat uplatněnými dovolacími důvody.
V posuzovaném případě rozhodnutí odvolacího soud spočívá na závěru, že kupní smlouva ze dne 10. 8. 2007 o převodu předmětného automobilu zn. Citroen Berlingo 1,9DX byla uzavřena v rámci obvyklého obchodního styku v souladu s ust. § 196a odst. 4 obch. zák. a na věc se tak nevztahovalo ust. § 196a odst. 3 obch. zák. ( zejména povinnost stanovení ceny převáděné věci znaleckým posudkem ), což dovolatel napadá.
Podle § 196a odst. 3 obch. zák. mj. jestliže společnost nebo jí ovládaná osoba nabývá majetek od zakladatele, akcionáře nebo od osoby jednající s ním ve shodě anebo jiné osoby uvedené v § 196a odst. 1 obch. zák. ( mj. člen představenstva, dozorčí rady, jiná osoba, oprávněná jednat jménem společnosti nebo osoba těmto osobám blízká ) nebo od osoby jí ovládané anebo od osoby, se kterou tvoří koncern, za protihodnotu ve výši alespoň jedné desetiny upsaného základního kapitálu ke dni nabytí nebo na ně úplatně převádí majetek této hodnoty, musí být hodnota tohoto majetku stanovena na základě posudku znalce jmenovaného soudem.
Uvedené ustanovení se podle § 196a odst. 4 obch. zák. mj. nevztahuje na nabytí nebo zcizení majetku v rámci běžného obchodního styku.
Ze skutkových zjištění vyplývá, že účastníci uzavřeli dne 10. 8. 2007 kupní smlouvu, jejímž předmětem byl ojetý automobil zn. Citroen Berlingo 1, 9 DX za cenu 20.000,- Kč. Smlouvu za žalobce uzavíral její jednatel, Jiří Tesařík, který je synem žalované.
Cena automobilu vycházela z nabídky autobazaru, který za automobil, který měl nejeto 259.715 km nabízel cenu 18.900,- Kč s ohledem na stav vozidla a znalec Ladislav Marčík ( neustanovený soudem, ale objednaný žalobcem ) dospěl k závěru, že obvyklá cena vozidla činila částku 20.902,- Kč.
Odvolací soud pak dospěl k závěru, že skutková zjištění soudu prvního stupě ve vztahu ke sjednané ceně automobilu ve výši 20.000,- Kč, a to i s ohledem na posudek znalce Ing. Vlasáka, který stanovil cenu vozidla ve výši 71.000,- Kč, je správné.
Zásadní otázkou v předmětné věci tedy je, zda za uvedené skutkové situace bylo zcizení automobilu realizováno v rámci běžného obchodního styku a zda na tento obchod tudíž nedopadalo ust. § 196a odst. 3 obch. zák., a to povinnost stanovit cenu prodávaného automobilu prostřednictvím znalce ustanoveného soudem, přičemž nesplnění této povinnosti je sankciováno neplatností smlouvy ( viz např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 31. 5. 2011, sp. zn. 29 Cdo 2761/2010 ).
Nejvyšší soud např. v rozsudku ze dne 9. 12. 2009, sp. zn. 23 Cdo 3867/2007, mj. uvedl, že „ závěr, zda nabytí majetku či jeho zcizení nevybočuje z rámce běžného obchodního styku, bude záležet na posouzení konkrétních okolností toho kterého případu, zpravidla však půjde především o porovnání předmětu zkoumané dispozice ( jeho povahy ) s předmětem podnikání společnosti “.
Dovolací soud v projednávané věci neshledal takové konkrétní okolnosti případu, které by ve smyslu citovaných závěrů Nejvyššího soudu vedly k výjimce z obecného pravidla, podle něhož neodpovídá-li dispozice majetkem společnosti ( v tomto případě prodej osobního automobilu ) předmětu podnikání společnosti, nejde o běžný obchodní styk.
Pokud odvolací soud dospěl k závěru, že za obvyklý obchodní styk lze považovat standardní obchodní činnost vykonávanou v rámci podnikání, kdy nakládá běžně se svým majetkem, neodpovídá tento závěr judikatuře dovolacího soudu ( viz rozhodnutí uvedené shora ).
Dovolací soud proto dospěl k závěru, že je v daném případě dovolání přípustné podle ust. § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. a je důvodné.
Dovolací soud dále pro úplnost uvádí, že byla sjednocena rozhodovací praxe soudů při aplikaci ust. § 196a odst. 3 obch. zák., a to rozsudkem ze dne 8. 2. 2012, sp. zn. 31 Cdo 3986/2009. V odůvodnění rozsudku je mj. uvedeno, že „ byla-li ve smlouvě podléhající ust. § 196a odst. 3 obch. zák. sjednána tržní cena ( tj. cena v daném místě a čase obvyklá ), ačkoliv cena, za níž byl majetek převeden, nebyla stanovena na základě posudku znalce jmenovaného soudem, bylo účelu sledovaného uvedeným zákonným příkazem dosaženo “. V takovém případě „ není žádného důvodu dovozovat absolutní neplatnost uzavřené smlouvy “.
Nejvyšší soud proto podle § 243b odst. 2 a 3 o. s. ř. rozhodl tak, že rozhodnutí odvolacího soudu zrušil a vzhledem k tomu, že důvody pro zrušení platí i pro rozhodnutí soudu prvního stupně, zrušil i toto rozhodnutí a věc vrátil posléze uvedenému soudu k dalšímu řízení.
O nákladech řízení vč. řízení dovolacího bude podle § 243d odst. 1 o. s. ř. rozhodnuto v novém rozhodnutí o věci.
Proti tomuto rozhodnutí není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 19. prosince 2012

JUDr. Ing. Jan Hušek
 předseda senátu

§ 196a obch. zák.

§ 135 odst. 2 obch. zák.

23 Cdo 608/2011

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Příbrami

sp. zn. 7 C 172/2008

Krajského soudu v Praze

č. j. 29 Co 547/2009-137

Krajského soudu v Praze

č. j. 29 Co 547/2009-137

Okresního soudu v Příbrami

č. j. 7 C 172/2008-89

Okresní soud v Příbrami

soud prvního stupně

č. j. 7 C 172/2008-89

soud prvního stupně

Krajský soud v Praze

soud odvolací

č. j. 29 Co 547/2009-137

soudu prvního stupně

odvolací soud

soudu prvního stupně

Ústavního soudu

sp. zn. I.ÚS 50/03

Pl.ÚS 8/06

§ 196a odst. 3 a 4 obch. zák.

odvolací soud

soud prvního stupně

§ 196a odst. 3 a 4 obch. zák

§ 196a obch. zák

odvolacího soudu

Odvolací soud

§ 196a odst. 4 obch. zák.

§ 196a odst. 3 obch. zák.

soudu prvního stupně

§ 157 odst. 2 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 196a odst. 4 obch. zák.

§ 196a odst. 3 obch. zák.

§ 196a odst. 4 obch. zák.

odvolací soud

§ 196a odst. 3 obch. zák.

odvolací soud

§ 196a obch. zák.

§ 196a odst. 3 obch. zák.

§ 196a odst. 4 obch. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 32 Odo 613/2005

odvolací soud

odvolací soud

§ 196a odst. 4 obch. zák.

dovolací soud

§ 237 odst. 1 písm. b ) a c ) o. s. ř.

§ 196a odst. 4 obch. zák.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

dovolací soud

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 10a o. s. ř.

§ 240 odst. 1 o. s. ř.

§ 241 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. b ) a c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

soud prvního stupně

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 238, § 238a a § 239 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o s. ř.

dovolacího soudu

dovolacím soudem

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolací soud

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

dovolací soud

dovolací soud

odvolacího soud

§ 196a odst. 4 obch. zák.

§ 196a odst. 3 obch. zák.

§ 196a odst. 3 obch. zák.

§ 196a odst. 1 obch. zák.

§ 196a odst. 4 obch. zák.

§ 196a odst. 3 obch. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Cdo 2761/2010

Nejvyšší soud

sp. zn. 23 Cdo 3867/2007

Nejvyššího soudu

odvolací soud

dovolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Dovolací soud

§ 196a odst. 3 obch. zák.

sp. zn. 31 Cdo 3986/2009

§ 196a odst. 3 obch. zák.

Nejvyšší soud

§ 243b odst. 2 a 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 243d odst. 1 o. s. ř.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 12. prosince 2012 o dovolání obviněného Ing. P. Š., podaném proti rozsudku Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 13. 7. 2012, sp. zn. 4 To 376/2012, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Okresního soudu ve Strakonicích pod sp. zn. 5 T 114/2011, t a k t o :

 Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu s e dovolání obviněného Ing. P. Š. o d m í t á .

O d ů v o d n ě n í :I.

Rozsudkem Okresního soudu ve Strakonicích ze dne 23. 1. 2012, sp. zn. 5 T 114/2011, byl obviněný Ing. P. Š. uznán vinným pod bodem I. trestným činem křivé výpovědi a nepravdivého znaleckého posudku podle § 175 odst. 1 trestního zákona, účinného do 31. 12. 2009, ( zák. č. 140/1691 Sb., ve znění pozdějších předpisů, dále jen „ tr. zákon “ ), pod bodem II. pak trestným činem křivé výpovědi a nepravdivého znaleckého posudku podle § 175 odst. 2 písm. a ) tr. zákona.

Toho se podle skutkových zjištění okresního soudu dopustil tím, že :

„ I.
poté, co byl JUDr. Jitkou Třeštíkovou dne 18.6.2009 písemně vyžádán ve věci dopravní nehody - střetu osobního vozidla tov. zn. Ford Focus, reg. zn. …, s osobním vozidlem tov. zn. Citroen Xantia 1.9 TD, reg. zn. …, ze dne 21.3.2009 na silnici II. třídy č. … v katastru obce K., když tato trestní věc byla počínaje dnem 21.3.2009 vedena na Policii ČR, Krajském ředitelství policie Jihočeského kraje, Územním odboru SKPV Strakonice, pod sp. zn. KRPC-3367/TČ-2009-020771, znalecký posudek, kdy měl provést analýzu nehodového děje a posoudit technickou přijatelnost pohybu vozidel před střetem podle protokolu o dopravní nehodě v silničním provozu PČR, a to konkrétně PČR Strakonice, č.j. KRPC-86/DNST-2009-DK-TČ ze dne 21. 3. 2009, po poučení znalce podal jako jednatel společnosti MBL Crash Expert, s.r.o., Mladá Boleslav, zapsané do prvního oddílu seznamu ústavů kvalifikovaných pro znaleckou činnost, č.j. 29/2007-0DS-ZN/5, ze dne 28.3.2007 mimo jiné v oboru - Doprava s rozsahem znaleckého oprávnění pro dopravu silniční a městskou - dne 14.7.2009 písemně znalecký posudek č. … jako znalec z oboru dopravy, odvětví doprava za a ) silniční, za b ) městská, když

přiřadil původ stopy označené čísly 10 až 13 pravému přednímu kolu automobilu Ford, přičemž zcela zanedbal existenci stopy označené čísly 14 až 16, a tak v obrázku dole na straně 11 tohoto posudku označeném Střetová konfigurace, vzájemná poloha vozidel v okamžiku střetu , vyšla poloha pravého zadního kola automobilu Ford zcela vně mimo dvojici stop zadokumentovaných na fotodokumentaci pořízené Policií ČR, když tuto nápadnou nesrovnalost výkresu ignoroval, neřešil a nekomentoval původ vzniku paralelní stopy,

odvodil chybně střetovou konfiguraci automobilu Ford Focus a Citroen Xantia,

nepopřel strmé finální vybočení automobilu Ford Focus zprava doleva ( avšak jen do střetové polohy, kterou odvodil nesprávně ), ale zásadně chybně hodnotil předstřetové jednání řidiče protijedoucího automobilu Citroen Xantia,

rychlost automobilu Ford Focus bezprostředně před střetem navýšil vůči reálu ( okolo 60 km/h ) na hodnotu 80 až 100 km/h na straně 12 tohoto posudku,

přičemž je zřejmé, že tyto závěry po přezkoumání a posouzení jejich správnosti v revizním znaleckém posudku podaném dne 15. 5. 2010 ADN-Konzult doc. Ing. Jindřich Šachl, CSc., jako ústavem zapsaným do druhého oddílu seznamu ústavů kvalifikovaných pro znaleckou činnost s rozsahem mimo jiné v oboru doprava pro dopravu silniční a městskou se specializacemi na posuzování příčin dopravních nehod a protismykových vlastností vozovek, č.j. 1004-2, v trestní věci obžalované P. V., vedené u Okresního soudu ve Strakonicích pod sp. zn. 18 T 175/2009 na základě opatření ze dne 21. 12. 2009, č. j. 18 T 175/2009-241, je nutno označit jako nesprávné a neúplné,

II.
dne 23.11.2009 u hlavního líčení konaném u Okresního soudu ve Strakonicích v trestní věci proti P. V., pro trestný čin ublížení na zdraví podle § 224 odst. 1, odst. 2 trestního zákona účinného do 31.12.2009, sp. zn. 18 T 175/2009, po zákonném poučení, zejména o následcích trestní odpovědnosti ve smyslu ustanovení § 175 trestního zákona účinného do 31.12.2009, upravující trestný čin křivé výpovědi a nepravdivého znaleckého posudku, poté, co za jeho přítomnosti byl vyslechnut jako znalec Evžen Sperger za účelem stvrzení jím podaného znaleckého posudku z oboru dopravy, odvětví doprava městská a silniční č. …, na základě opatření policejního orgánu Policie ČR, Krajského ředitelství policie Jihočeského kraje, Územního odboru SKPV Strakonice ze dne 21.3.2009, č.j. KRPC-3367-5/TČ-2009-020771, vypověděl, že mu nic nebrání, aby stvrdil jím vypracovaný znalecký posudek č. …, což následně při výslechu v postavení znalce učinil, čímž tedy neúplné a nesprávné závěry předmětného znaleckého posudku uvedeného v bodě 1 ) stvrdil;

v rámci svého výslechu u hlavního líčení pak připustil příslušnost stopy číslo 3 až 8 k pohybu automobilu Ford Focus, přičemž však dodal, a to s vědomím nepravdivosti tohoto tvrzení, že tyto stopy „ nejsou podstatné pro analýzu vzniku a průběhu dopravní nehody, je podstatná pro výpočet mezní rychlosti průjezdu pravotočivou zatáčkou , přičemž ze závěru revizního posudku uvedeného v bodě 1 ) vyplynulo, že právě nepřiměřená rychlost jízdy zatáčkou přivedla obžalovanou P. V. k nezvládnutí automobilu, k vjetí až na samý okraj vozovky s následným prudkým vybočením do protisměru; když závěry revizního znaleckého posudku, co do stanovení a průběhu střetu obou vozidel, které korespondovaly se závěry znaleckého posudku znalce Evžena Spergera, avšak byly v příkrém rozporu se závěry znaleckého posudku podaného a stvrzeného jednatelem společnosti MBL Crash Expert, s.r.o., Mladá Boleslav Ing. P. Š., jak je zřejmé i z rozhodnutí Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 16.12.2010, č.j. 4 To 765/2010-344, kterým bylo odvolání mimo jiné i obžalované P. V. zamítnuto podle § 256 trestního řádu jako nedůvodné. “

Za to mu byl uložen podle § 175 odst. 2 tr. zákona za použití § 35 odst. 1 tr. zákona úhrnný trest odnětí svobody v trvání osmi měsíců, jehož výkon byl podle § 58 odst. 1 a § 59 odst. 2 tr. zákona podmíněně odložen na zkušební dobu dvou let. Podle
§ 49 odst. 1, § 50 odst. 1 tr. zákona byl obviněnému uložen rovněž trest zákazu činnosti spočívající v zákazu výkonu znalecké činnosti v oboru doprava, odvětví doprava městská a silniční na dobu dvou let.

K odvolání obviněného zrušil Krajský soud v Českých Budějovicích rozsudkem ze dne 13. 7. 2012, sp. zn. 4 To 376/2012, podle § 258 odst. 1 písm. b ) tr. řádu napadený rozsudek v celém rozsahu a nově rozhodl tak, že obviněného Ing. P. Š. uznal vinným trestným činem křivé výpovědi a nepravdivého znaleckého posudku podle § 175 odst. 2 písm. a ) tr. zákona.

Podle skutkových zjištění krajského soudu se jej obviněný dopustil tím, že :

„ coby jednatel společnosti MBL Crash Expert, s.r.o., Mladá Boleslav, zapsané do prvního oddílu seznamu ústavů kvalifikovaných pro znaleckou činnost v oboru doprava s rozsahem znaleckého oprávnění pro dopravu silniční a městskou, a znalec z oboru dopravy, odvětví doprava silniční a městská, zpracoval na základě žádosti JUDr. Jitky Třeštíkové dne 14. 7. 2009 znalecký posudek č. … analyzující dopravní nehodu - střet osobního vozidla tov. zn. Ford Focus, reg. zn. …, s protijedoucím osobním vozidlem tov. zn. Citroën Xantia 1.9 TD, reg. zn. …, ze dne 21. 3. 2009 na silnici II. třídy č. … v katastru obce K. - šetřenou od 21. 3. 2009 Policií ČR v přípravném řízení trestním pod sp. zn. KRPC-3367 /TČ-2009-020771, v němž v zájmu vyhovět požadavku na nalezení takového technického řešení dopravní nehody, při kterém by místo střetu leželo nikoli v protisměmém jízdním pruhu Fordu, nýbrž v jeho pruhu či při středu vozovky, a nejméně se srozuměním, že jím tvrzené technické řešení nehody neodpovídá zjištěným skutečnostem,
· nesprávně označil stopy vymezené pozicemi 3-8 a 14-16 jako stopy s nehodou nesouvisející,
· nesprávně přiřadil původ stopy vymezené pozicemi 10-13 pravému přednímu kolu Fordu,
· nesprávně stanovil střetovou konfiguraci Fordu a Citroënu i jejich střetovou polohu vůči příčné ose vozovky,
v důsledku čehož vyhodnotil nehodu jako střet zmíněných vozidel, k němuž došlo při středu vozovky z důvodu jízdy obou vozidel částečně v protisměru, aniž by řešil příčiny, pro které se vozidla do protisměru měla dostat, přestože při správném přiřazení stop a stanovení střetové konfigurace vozidel došlo ke střetu v jízdním pruhu Citroënu, kam se Ford ve snaze vyrovnat svůj směr jízdy dostal prudkým vybočením vlevo od svého pravého okraje vozovky, k němuž byl přiveden díky své nepřiměřené rychlosti,

a následně dne 23. 11. 2009 v hlavním líčení konaném u Okresního soudu ve Strakonicích v trestní věci vedené pod sp. zn. 18 T 175/2009 tento svůj znalecký posudek přednesl a stvrdil s tím, že sice připustil, že stopu vymezenou pozicemi 3-8 zanechal Ford, ale nepravdivě tvrdil, že není podstatná pro vznik a průběh nehody, přestože právě nepřiměřená rychlost Fordu přivedla jeho řidičku až k jejímu pravému okraji vozovky, odkud se prudkým vybočením vlevo ve snaze vyrovnat svůj směr jízdy dostala do protisměru. “

Odvolací soud obviněnému Ing. P. Š. uložil podle § 175 odst. 2 tr. zákona trest odnětí svobody v trvání osmi měsíců, jehož výkon byl podle § 58 odst. 1
a § 59 odst. 2 tr. zákona podmíněně odložen na zkušební dobu dvou let. Podle
§ 49 odst. 1, § 50 odst. 1 tr. zákona byl obviněnému uložen rovněž trest zákazu činnosti spočívající v zákazu výkonu znalecké činnosti v oboru doprava, odvětví doprava městská a silniční na dobu dvou let.
II.

Proti rozsudku odvolacího soudu podal obviněný Ing. P. Š. prostřednictvím svého obhájce dovolání, jež opřel o ust. § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu s tím, že podle jeho názoru napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku.

Zásadní vadu napadeného rozsudku spatřoval dovolatel v tom, že soud posoudil jeho jednání jako spáchané zaviněním ve formě úmyslu. Namítá tedy nesprávný závěr soudu ohledně subjektivní stránky jeho jednání. Dovolatel má za to, že se jednalo o odborný spor mezi znalci, přičemž je stále přesvědčen, že jeho posudek je správný a chybné jsou naopak posudky jeho kolegů. Tyto jeho námitky podle něj nelze považovat za skutkové, neboť soud na skutkové zjištění o správnosti nebo nesprávnosti některého ze znaleckých posudků navazuje právní hodnocení toho, jakou formou zavinění k sepsání, resp. podání znaleckého posudku došlo. Obviněný uvedl, že nezpochybňuje právo soudu hodnotit některý ze znaleckých posudků pro účely řízení ve věci dopravní nehody, ovšem nesouhlasí s tím, aby za nesprávný znalecký posudek měl být stíhaný s tím, že jej měl zpracovat úmyslně chybně.

V další části dovolání vyzdvihl, že v právní praxi je běžné, že znalecké posudky si mohou odporovat a pokud nelze jejich rozpor odstranit, musí soud vycházet z posudku, který je pro obviněného příznivější. Dovolatel brojí proti závěrům odvolacího soudu rozvedeným na str. 8 odůvodnění jeho rozsudku ohledně subjektivní stránky trestného jednání obviněného. Podle dovolatele zde odvolací soud nesprávně z údajných chybně zakreslených stop po nehodě činí závěr právní, když z toho dovozuje úmyslné zavinění ve vztahu k podání nepravdivého znaleckého posudku.

Poukazuje dále na judikaturu Nejvyššího soudu ( Tpj 28/70 – III a č. 60/1972 – IV ) a Ústavního soudu ( sp. zn. III. ÚS 1624/09 ) s tím, že podle jeho přesvědčení soudy učiněná skutková zjištění neprokazují jeho úmyslné zavinění s potřebnou jistotou. Dovolatel dále konstatuje, že pouze ty stopy vozidla Ford, které nevyhodnotil jako reálné pro průběh dopravní nehody ( zejména ty, které byly v plánku dopravní nehody zakresleny chybně ), nepřiřadil jako vstupní data do počítačového programu PC Virtual Crash 2.2 a v důsledku toho dospěl k závěru, že ke střetu vozidel došlo při středu vozovky.

Obviněný vyslovuje nesouhlas také s tím, jak se odvolací soud vypořádal s jeho námitkou, že v obdobné situaci se ocitají soudci, pokud jejich závěry o tom, že se stal skutek, jak se stal a jaká je jeho právní kvalifikace, jsou posléze zpochybněny nadřízeným soudem, případně Ústavním soudem nebo Evropským soudem pro lidská práva. Namítá, že i v případě velmi extrémních rozporů či zkreslených skutkových závěrů důležitých pro trestní řízení, nikdo a priori netvrdí, že soudce jednal v úmyslu zvýhodnit některou ze stran soudního řízení. Vždy se podle obviněného předpokládá, že může jít maximálně o pochybení či nedbalost, nikoliv však v takové intenzitě, aby došlo o naplnění skutkové podstaty nějakého trestného činu. Má za to, že omyl je nutno předpokládat jako součást rozhodovacího procesu. Tuto situaci podle něj upravuje také trestní zákoník v § 31 odst. 1, v němž se připouští jako okolnost vylučující protiprávnost přípustné riziko.

V závěru svého dovolání vyjádřil přesvědčení, že z pouhého závěru o nesprávnosti jím podaného znaleckého posudku nelze bez dalšího dovodit úmysl takto chybný posudek podat. Za bezvýznamnou přitom považuje skutečnost, že posudek byl objednán obhájkyní obviněné a že bylo formulováno zadání, aby znalec hledal určité skutečnosti svědčící ve prospěch obviněné.

 V petitu dovolání navrhl, aby Nejvyšší soud zrušil rozsudek odvolacího soudu podle § 265l odst. 1 tr. řádu a podle § 265m odst. 1 tr. řádu věc vrátil tomuto soudu k novému projednání a rozhodnutí.

Nejvyšší státní zástupce ve svém písemně podaném vyjádření podle § 265h odst. 2 tr. řádu uvedl, že podle jeho mínění dovolatelem deklarovaný dovolací důvod nebyl námitkou absence subjektivní stránky příslušného deliktu naplněn.

Nesprávnost a nepravdivost znaleckého posudku obviněného nespočívá podle nejvyššího státního zástupce v pouhém odlišném znaleckém názoru, který by měl svou logiku a opodstatnění, nýbrž v deformaci či zkreslení vstupních údajů, ze kterých jeho znalecký posudek vycházel. Že ke zkreslení vstupních údajů, kterých byla celá řada, došlo, bylo podle jeho názoru soudy patřičně zjištěno. Podle nejvyššího státního zástupce dovolatel svůj znalecký posudek mylně považuje za správný a vznáší skutkové námitky, jež nelze v dovolacím řízení úspěšně uplatnit. Podle názoru nejvyššího státního zástupce se soudy obou stupňů otázce zavinění obviněného věnovaly pečlivě, jejich závěry považuje za přesvědčivé a správné. Má za to, že nelze věřit obhajobě obviněného, že „ se spoléhal na hodnoty vyplývající z dokazování Policií ČR “, v důsledku čehož snad tedy k určitým chybám došlo, protože v době vypracování znaleckého posudku měl k dispozici znalecký posudek znalce Spergera, kterým již byly nedostatky obsažené v materiálech Policie ČR korigovány.

V závěru svého vyjádření navrhl, aby Nejvyšší soud podané dovolání odmítl jako zjevně neopodstatněné podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu. Současně dal výslovný souhlas s tím, aby Nejvyšší soud rozhodl za podmínek uvedených v § 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu v neveřejném zasedání, a to i ve smyslu § 265r odst. 1 písm. c ) tr. řádu.

III.

 Nejvyšší soud jako soud dovolací nejdříve ověřil, že dovolání je přípustné ( § 265a tr. řádu ), bylo podáno oprávněnou osobou ( § 265d tr. řádu ), v zákonné lhůtě a na předepsaném místě ( § 265e tr. řádu ).

Poté se dovolací soud zaměřil na to, zda námitky obsažené v dovolání Ing. P. Š. lze skutečně považovat za některý z důvodů dovolání podle § 265b odst. 1 tr. řádu, neboť uplatnění námitek, které obsahově naplňují deklarovaný dovolací důvod, je nezbytnou podmínkou věcného přezkumu napadeného rozhodnutí dovolacím soudem podle § 265i odst. 3 tr. řádu.

Obviněným deklarovaný dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu je naplněn tehdy, pokud napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. V mezích tohoto dovolacího důvodu lze tudíž namítat, že skutek byl nesprávně kvalifikován jako určitý trestný čin, přestože znaky tohoto trestného činu, resp. znaky žádného trestného činu neměl. Myslí se tím přitom skutek tak, jak byl soudem zjištěn. Na podkladě tohoto dovolacího důvodu v zásadě nelze přezkoumávat správnost a úplnost skutkových zjištění, na nichž je napadené rozhodnutí založeno ve smyslu ustanovení § 2 odst. 5, odst. 6 tr. řádu, poněvadž tato činnost soudu spočívá v aplikaci ustanovení procesních, nikoliv hmotně právních.

Z výše uvedeného je zřejmé, že pod deklarovaný dovolací důvod spadá námitka týkající se nesprávného posouzení subjektivní stránky jednání obviněného, byť se dovolatel pouští také do polemiky se skutkovými zjištěními soudů ( hodnotí svůj znalecký posudek jako správný a naopak ostatní dva posudky ve věci hodnotí jako chybné ). Obviněný je přesvědčen, že soudy neprokázaly, že by podal úmyslně nepravdivý znalecký posudek, pouze má za to, že vyjádřil svůj odborný názor odchylný od dvou jiných znaleckých posudků pořízených ve věci soudem projednávané dopravní nehody.

Podle závěrů krajského soudu obviněný naplnil zjištěným jednáním znaky skutkové podstaty trestného činu křivé výpovědi a nepravdivého znaleckého posudku podle § 175 odst. 2 písm. a ) tr. zákona účinného do 31. 12. 2009, a to tím, že jako znalec před soudem uvedl nepravdu o okolnosti, která měla podstatný význam pro rozhodnutí. Tento trestný čin je trestným činem úmyslným, k naplnění jeho subjektivní stránky se tudíž vyžaduje zavinění ve formě úmyslu, a to nejméně nepřímého podle § 4 písm. b ) tr. zákona. Oba nižší soudy se shodují v tom, že uvedeného jednání se obviněný dopustil úmyslně ( viz str. 12 rozsudku okresního soudu, resp. str. 8 rozsudku soudu krajského ), přičemž podrobně rozebírají, o jaké skutečnosti tento závěr opřely. Při absenci doznání obviněného musely vycházet z důkazů nepřímých ( k tomu viz např. č. 38/1970-I Sb. rozh. trest. ) s tím, že tyto tvoří ve svém souhrnu logickou, ničím nenarušenou a uzavřenou soustavu vzájemně se doplňujících a na sebe navazujících důkazů, vedoucích ke spolehlivému závěru o vině.

Na str. 8 – 10 rozsudku se odvolací soud detailně zabývá formou zavinění jednání obviněného, když uzavřel, že obviněný záměrně deformoval vstupní data ( popírání stop vymezených pozicemi 3-8 a 14-16, přiřazením stopy vymezené pozicemi 10-13 pravému přednímu kolu Fordu, neodpovídající střetová konfigurace střetnuvších se vozidel, tvrzením, že rychlost Fordu při průjezdu zatáčkou po stopě vymezené pozicemi 3 – 8 není podstatná pro vznik a průběh nehody ), na nichž pak svůj znalecký názor budoval.

Odvolací soud se rovněž řádně vypořádal s námitkou obviněného ohledně možnosti jiného znaleckého názoru, když uvedl, že obviněnému muselo být jako odborníkovi na první pohled zřejmé, pokud je to jasné i laikovi, že v důsledku několika samostatných chybných vad, umístil vozidlo Ford na podstatně odlišnou dráhu, než po jaké se ve skutečnosti pohybovalo. Z toho nelze dovodit jiný závěr, než že tak dovolatel učinil záměrně na objednávku svého klienta. Obviněný svou obhajobu sice staví na tvrzení jiného odborného názoru, který mu žádný z orgánů činných v trestním řízení neupírá, ovšem v posuzované věci bylo zcela jasně prokázáno, že obviněný záměrně přehlížel ( přebývající stopa vymezená pozicemi 14-16, chybějící stopa pravého zadního kola Fordu ), resp. upravil některá fakta, která nedokázal rozumně vysvětlit tak, aby dostál objednávce svého klienta.

Nejvyšší soud si je vědom, že znalec, pokud zpracovává posudek na základě žádosti některé ze stran ve smyslu § 89 odst. 2 tr. řádu, se ocitá pod určitým tlakem ze strany objednatele na splnění jeho požadavků k posílení jeho pozice v probíhajícím trestním řízení. To ovšem v žádném případě neznamená, že by se na znalce neměly vztahovat povinnosti z hlediska obecného zájmu dosažení účelu trestního řízení a že by neměl eventuálně nést trestní následky křivé výpovědi a vědomě nepravdivého znaleckého posudku ( srov. § 106 tr. řádu ).

Tvrzení obviněného, že v důsledku chybně označených stop Policií ČR v plánku dopravní nehody neměl v době zpracování znaleckého posudku k dispozici přesná data, a proto mu nevyšly přesné výsledky, je zjevně účelové. Dovolatel jako zkušený a dlouholetý znalec ve svém oboru posudek zpracovával v době, kdy již měl k dispozici posudek znalce Spergera, v němž data zapsána policejním orgánem již byla korigována, takže z nich mohl a měl vycházet.

 Obviněný v dovolání upozorňoval na údajné vady protichůdných znaleckých posudků Evžena Spergera a revizního posudku ADN Konzult. Podle Nejvyššího soudu se jedná o vady drobné, jejichž existence nemůže nijak zpochybnit závěr o záměru obviněného Ing. Š. podat nepravdivý znalecký posudek ( blíže viz také 7-8 rozsudku odvolacího soudu ).

 Obviněnému nelze dát za pravdu ani ohledně jeho tvrzení, že jeho pozici lze přirovnat k pozici soudce, který je však podle názoru dovolatele při své rozhodovací činnosti zcela beztrestný ( srov. § 76 odst. 1 zák. č. 6/2002 Sb., ve znění pozdějších předpisů, o soudech a soudcích ). Je sice pravdou, že soudci nemohou být stíhání za odlišný názor na hodnocení důkazů či nesprávné právní posouzení zjištěného skutku. Obdobně ale i znalce nelze trestně stíhat ani jinak postihnout za jeho odlišný odborný názor. Jiná je ovšem situace, pokud by soudce některé důkazy záměrně přehlížel, resp. by některé měnil, upravoval apod., aby tak zvýhodnil nebo poškodil účastníka řízení a ovlivnil jeho výsledek. Takové jednání by mělo za následek jeho trestní odpovědnost, např. za trestný čin zneužití pravomoci úřední osoby podle § 329 trestního zákoníku ( zákona č. 40/2009 Sb. ve znění pozdějších předpisů ).

Závěrem Nejvyšší soud uvádí, že v posuzované věci neshledal existenci tzv. extrémního nesouladu mezi skutkovými zjištěními soudů na straně jedné a jejich právním posouzením na straně druhé ( srov. usnesení Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 578/04, sp. zn. III. ÚS 2110/07 ), ani nezjistil, že by nižšími soudy došlo k opomenutí některého z důkazů, který by byl relevantní pro posouzení věci ( k tomu viz III. ÚS 2110/07 ). Krajský soud dokazování k návrhům obviněného částečně doplnil, pokud pak jiné návrhy obviněného na doplnění dokazování zamítl jako nadbytečné, podrobně v odůvodnění svého rozhodnutí vysvětlil, proč tak učinil ( viz str. 6 rozsudku ).

IV.
Nejvyšší soud ze shora uvedených důvodů posoudil dovolání Ing. P. Š. jako zjevně neopodstatněné, a proto je odmítl podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu.

Toto rozhodnutí učinil Nejvyšší soud v souladu s ust. § 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu v neveřejném zasedání.

P o u č e n í : Proti tomuto rozhodnutí není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. řádu ).

V Brně dne 12. prosince 2012

 Předseda senátu :
 JUDr. Robert Fremr

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Českých Budějovicích

sp. zn. 4 To 376/2012

soudu odvolacího

Okresního soudu ve Strakonicích

sp. zn. 5 T 114/2011

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu

Okresního soudu ve Strakonicích

sp. zn. 5 T 114/2011

§ 175 odst. 1 trestního zákona

účinného do 31. 12. 2009

zák. č. 140/1691 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 175 odst. 2 písm. a ) tr. zákona

okresního soudu

Okresního soudu ve Strakonicích

sp. zn. 18 T 175/2009

č. j. 18 T 175/2009-241

Okresního soudu ve Strakonicích

§ 224 odst. 1, odst. 2 trestního zákona

účinného do 31.12.2009

sp. zn. 18 T 175/2009

§ 175 trestního zákona

účinného do 31.12.2009

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č.j. 4 To 765/2010-344

§ 256 trestního řádu

§ 175 odst. 2 tr. zákona

§ 35 odst. 1 tr. zákona

§ 58 odst. 1 a § 59 odst. 2 tr. zákona

§ 49 odst. 1, § 50 odst. 1 tr. zákona

Krajský soud v Českých Budějovicích

sp. zn. 4 To 376/2012

§ 258 odst. 1 písm. b ) tr. řádu

§ 175 odst. 2 písm. a ) tr. zákona

krajského soudu

Okresního soudu ve Strakonicích

sp. zn. 18 T 175/2009

§ 175 odst. 2 tr. zákona

§ 58 odst. 1

§ 59 odst. 2 tr. zákona

§ 49 odst. 1, § 50 odst. 1 tr. zákona

odvolacího soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

odvolacího soudu

odvolací soud

Nejvyššího soudu

Tpj 28/70 – III

60/1972 – IV

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 1624/09

odvolací soud

Ústavním soudem

§ 31 odst. 1

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 265l odst. 1 tr. řádu

§ 265m odst. 1 tr. řádu

§ 265h odst. 2 tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu

§ 265r odst. 1 písm. c ) tr. řádu

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265a tr. řádu

§ 265d tr. řádu

§ 265e tr. řádu

dovolací soud

§ 265b odst. 1 tr. řádu

dovolacím soudem

§ 265i odst. 3 tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

§ 2 odst. 5, odst. 6 tr. řádu

krajského soudu

§ 175 odst. 2 písm. a ) tr. zákona

účinného do 31. 12. 2009

§ 4 písm. b ) tr. zákona

okresního soudu

soudu krajského

odvolací soud

Nejvyšší soud

§ 89 odst. 2 tr. řádu

§ 106 tr. řádu

Nejvyššího soudu

odvolacího soudu

§ 76 odst. 1 zák. č. 6/2002 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 329 trestního zákoníku

č. 40/2009 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 578/04

sp. zn. III. ÚS 2110/07

III. ÚS 2110/07

Krajský soud

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu

§ 265n tr. řádu