U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl předsedou senátu JUDr. Zdeňkem Krčmářem v insolvenční věci dlužníka KLAOS spol. s r. o., se sídlem v Kladně, Ctiborova 3091, PSČ 272 01, identifikační číslo osoby 47535750, zastoupeného JUDr. Michalem Račokem, advokátem, se sídlem v Praze 1, Štěpánská 49/633, PSČ 110 00, vedené u Krajského soudu v Praze pod sp. zn. KSPH 55 INS 2807/2009, o insolvenčním návrhu věřitelů 1/ HORA HOLDING, s. r. o., se sídlem v Českých Budějovicích, Skuherského 53, PSČ 370 01, identifikační číslo osoby 63911191 a 2/ Simony Zbořilové, narozené 27. května 1969, bytem v Českých Budějovicích, Novohradská 60, PSČ 370 01, obou zastoupených JUDr. Vladimírem Krčmou, advokátem, se sídlem v Hradci Králové, Střelecká 437, PSČ 500 02, o dovolání insolvenčních navrhovatelů proti usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 3. března 2011, č. j. KSPH 55 INS 2807/2009, 1 VSPH 1140/2010-A-163, o opravě usnesení Nejvyššího soudu ze dne 26. června 2012, č. j. KSPH 55 INS 2807/2009, 29 NSČR 42/2011-A-174, takto :

Usnesení Nejvyššího soudu ze dne 26. června 2012, č. j. KSPH 55 INS 2807/2009, 29 NSČR 42/2011-A-174, se opravuje tak, že v odůvodnění usnesení, na straně 10, v odstavci 4, první větě, se slovo „ nesprávné “ nahrazuje slovem „ správné. “

O d ů v o d n ě n í :

Usnesení Nejvyššího soudu označené ve výroku tohoto usnesení je v textu odůvodnění postiženo chybou v psaní spočívající v tom, že na straně 10 odůvodnění, v odstavci 4, první větě, jež měla ( vzhledem ke zbývajícímu obsahu usnesení ) znít tak, že : „ Právní posouzení věci odvolacím soudem tudíž není správné. “, je místo slova „ správné “ chybně uvedeno slovo „ nesprávné “.
Předseda dotčeného senátu Nejvyššího soudu proto v intencích ustanovení § 164 a § 243c odst. 1 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu ( ve znění účinném do 31. prosince 2012 ) tuto chybu opravil způsobem uvedeným ve výroku tohoto usnesení.
Toto usnesení se považuje za doručené okamžikem zveřejnění v insolvenčním rejstříku; dovolatelům a dlužníku se však doručuje i zvláštním způsobem.
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.

 V Brně 17. ledna 2013

 JUDr. Zdeněk K r č m á ř, v. r.
 předseda senátu

Za správnost vyhotovení : Marcela Tauerová

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Praze

sp. zn. KSPH 55 INS 2807/2009

Vrchního soudu v Praze

č. j. KSPH 55 INS 2807/2009

1 VSPH 1140/2010-A-163

Nejvyššího soudu

č. j. KSPH 55 INS 2807/2009

29 NSČR 42/2011-A-174

Nejvyššího soudu

č. j. KSPH 55 INS 2807/2009

29 NSČR 42/2011-A-174

Nejvyššího soudu

odvolacím soudem

Nejvyššího soudu

ve znění účinném do 31. prosince 2012


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Interpretace a následná aplikace kogentních norem jednoduchého práva a zejména pojmu "změna poměrů" v souvislosti s rozhodováním o změně výše výživného se ocitá v příkrém rozporu s cílem zákona o rodině a Úmluvy o právech dítěte, jestliže obecný soud jasným a přezkoumatelným způsobem nevymezí rámec, v němž se pohybuje jeho volná úvaha.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález

Ústavního soudu - II. senátu složeného z předsedy senátu JUDr. Jiřího Nykodýma a soudců JUDr. Stanislava Balíka a JUDr. Dagmar Lastovecké - ze dne 24. března 2005 sp. zn. II. ÚS 519/04 ve věci ústavní stížnosti I. D. proti výroku I. rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové, pobočky v Pardubicích, ze 17. 6. 2004 sp. zn. 22 Co 175/2004, jímž tento soud změnil rozsudek Okresního soudu v Pardubicích tak, že vyhověl návrhu žalobce ( v řízení o ústavní stížnosti vedlejšího účastníka ) na snížení výživného pro nezletilé děti.

Rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové, pobočky v Pardubicích, ze dne 17. 6. 2004 č. j. 22 Co 175/2004-186 se ruší.

Odůvodnění

Včas podanou ústavní stížností, která i v ostatním splňovala podmínky předepsané zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), napadla stěžovatelka výrok I. v záhlaví uvedeného rozhodnutí Krajského soudu v Hradci Králové, pobočky v Pardubicích. Domnívá se, že jím došlo k porušení čl. 36 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ).

Ústavní soud si k projednání a rozhodnutí věci vyžádal spis Okresního soudu v Pardubicích sp. zn. 19 P 201/2002, z něhož zjistil následující :

Rozsudkem ze dne 12. 3. 2002 č. j. 19 Nc 201/2001-48 Okresní soud v Pardubicích schválil dohodu stěžovatelky a S. D. ( v posuzovaném řízení vystupoval jako žalobce, dále jen "žalobce" ) o výchově a výživě jejich nezletilých dětí, M. D., nar. 22. 3. 1988, a D. D., nar. 7. 8. 1989, pro dobu po jejich rozvodu. Obě nezletilé děti se podle ní svěřují do výchovy stěžovatelce. Žalobce se zavával přispívat na výživu nezletilé D. částkou 2 700 Kč měsíčně a na výživu nezletilého M. částkou 2 800 Kč vždy do každého 15. dne v měsíci předem k rukám stěžovatelky, a dále ve prospěch nezletilého M. hradit měsíčně 600 Kč na stavební spoření na specifikovaný bankovní účet. To vše počínaje právní mocí rozsudku o rozvodu manželství stěžovatelky a žalobce. Rozsudkem Okresního soudu v Pardubicích ze dne 17. 6. 2002 č. j. 6 C 16/2002-24, který nabyl právní moci dne 25. 6. 2002, bylo manželství rozvedeno.

Žalobce se návrhem ze dne 10. 2. 2003 domáhal, aby soud výše uvedený rozsudek Okresního soudu v Pardubicích ze dne 12. 3. 2002 č. j. 19 Nc 201/2001-48 ve výroku o výživném změnil tak, že počínaje dnem 1. 2. 2003 se částka na výživu nezletilé D. snižuje na částku 1 200 Kč a na výživu nezletilého M. na částku 1 300 Kč měsíčně.

Okresní soud v Pardubicích rozsudkem ze dne 30. 1. 2004 č. j. 19 P 201/2002-151 návrh žalobce zamítl a rozhodl o nákladech řízení.

K odvolání žalobce Krajský soud v Hradci Králové, pobočka v Pardubicích, rozsudkem ze dne 17. 6. 2004 č. j. 22 Co 175/2004-186 rozsudek soudu prvního stupně změnil tak, že návrhu žalobce na snížení částek výživného vyhověl a s účinností od 1. 3. 2003 výživné pro nezletilého M. snížil na částku 1 300 Kč měsíčně a pro nezletilou D. na částku 1 200 Kč měsíčně ( výrok I. ) a rozhodl o nákladech řízení ( výrok II. ).

Stěžovatelka napadla výrok I. rozhodnutí odvolacího soudu projednávanou ústavní stížností. Má za to, že soud při svém rozhodování nezvolil postup, který by byl v souladu s příslušnými ustanoveními občanského soudního řádu ( dále též "o. s. ř." ), která upravují průběh řízení, čímž porušil její právo na spravedlivý proces. Předně nezjišťoval a nehodnotil skutkový stav ke dni svého rozhodnutí. Odvolací soud měl k tvrzení žalovaného o snížení jeho příjmů zohlednit rovněž skutečnost, že žalobce je nejen zaměstnancem obchodní společnosti D., spol. s r. o., ale i jejím společníkem. Dokazování proto mělo být doplněno o daňové přiznání této obchodní společnosti za rok 2003, její účetní uzávěrku, výkaz zisků a ztrát a rozhodnutí valné hromady. Pokud odvolací soud dospěl k závěru, že uvedená obchodní společnost neměla v minulých letech žádný rozdělitelný zisk, učinil jej na základě neprovedeného důkazu. Odvolací soud podle názoru stěžovatelky nevěnoval náležitou pozornost zjištění skutečností nasvědčujících tomu, že od posledního rozhodnutí o výživném došlo ke změně poměrů odůvodňující jeho snížení. Označený výrok rozsudku odvolacího soudu proto považuje za nezákonný a žádá Ústavní soud, aby jej zrušil.

Ústavní soud podle ustanovení § 42 odst. 4 zákona o Ústavním soudu vyzval účastníka řízení, Krajský soud v Hradci Králové, pobočku v Pardubicích, a vedlejší účastníky řízení, S. D. a nezletilé děti M. D. a D. D., zastoupené opatrovníkem, Magistrátem města Pardubic, aby se k projednávané ústavní stížnosti vyjádřili.

Obecný soud ve svém vyjádření navrhl, aby ústavní stížnost byla zamítnuta, neboť napadeným rozsudkem k zásahu do ústavně zaručených práv stěžovatelky nedošlo. Účastník odkázal na odůvodnění napadeného rozhodnutí, v němž je podle jeho názoru podrobně vyložen skutkový stav a označen právní předpis, který na něj soud aplikoval.

S. D. ve svém vyjádření k ústavní stížnosti uvedl, že odvolací soud správně zhodnotil provedené dokazování, které podle jeho názoru dostatečně dokládá změnu, k níž došlo v jeho majetkových poměrech. Je přesvědčen o tom, že stěžovatelčina ústavně zaručená práva nebyla dotčena. Ústavní stížnost by proto měla být jako neopodstatněná odmítnuta.

Magistrát města Pardubic jako opatrovník nezletilých M. a D. D. se ve lhůtě k tomu stanovené k ústavní stížnosti nevyjádřil.

Ústavní soud i v tomto řízení považuje za vhodné zdůraznit, že s ohledem na své ústavní vymezení zakotvené především v čl. 83 Ústavy České republiky ( dále jen "Ústava" ) není součástí soustavy obecných soudů. V souladu s vlastní ustálenou judikaturou proto není oprávněn zasahovat do jurisdikční činnosti obecných soudů a nemůže na sebe atrahovat právo přezkumného dohledu nad jejich činností, pokud tyto soudy postupují ve shodě s obsahem hlavy páté Listiny. Nepřísluší mu zpravidla přehodnocovat hodnocení důkazů provedené obecnými soudy za předpokladu, že jím nedošlo k porušení ústavně zaručených základních práv nebo svobod stěžovatele. V zásadě nelze spatřovat porušení čl. 36 Listiny v tom, že obecný soud nevyhoví všem důkazním návrhům účastníků, neboť jen soudu přísluší rozhodnout, které z navržených důkazů provede a které nikoliv ( § 120 odst. 1 a 2 o. s. ř. ). To však platí pouze potud, pokud lze na skutkový stav v dané věci bezpečně usoudit.

Jedním z principů, jenž představuje součást práva na řádný a spravedlivý proces, je povinnost soudů své rozsudky náležitým způsobem odůvodnit ( § 157 o. s. ř. ). Z odůvodnění musí vyplývat vztah mezi skutkovými zjištěními a úvahami při hodnocení důkazů na straně jedné a právními závěry na straně druhé. V případě svévolné aplikace normy jednoduchého práva ze strany obecného soudu, jíž schází smysluplné odůvodnění, resp. propojení s jakýmkoli ústavně chráněným účelem, tedy v případě, kdy jsou právní závěry soudu v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními anebo z nich v žádné možné interpretaci odůvodnění soudního rozhodnutí nevyplývají, nutno takovéto rozhodnutí považovat za rozhodnutí stojící v rozporu s čl. 90 Ústavy a s čl. 36 odst. 1 Listiny.

Na posuzovaný případ v rovině jednoduchého práva dopadají ustanovení § 85, 85a, 96 a 99 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů, ( dále jen "zákon o rodině" ).

Jádrem případu je otázka, zda došlo ve smyslu ustanovení § 99 zákona o rodině v majetkových poměrech rodičů k tak zásadní změně, že je odůvodněn návrh žalobce na snížení jeho vyživovací povinnosti k jeho nezletilým dětem. Podle pravidla clausula rebus sic stantibus se zásadně musí jednat o změnu podstatnou ( srov. § 163 odst. 1 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád ).

Žalobce jako hlavní důvod změny svých majetkových poměrů ve srovnání s dobou, kdy se se stěžovatelkou v rozvodovém řízení dohodli na částce, kterou bude na nezletilé děti přispívat, uvádí fakt, že cestovní náhrady, které mu dříve byly obchodní společností D., spol. s r. o., ( žalobce je nyní zaměstnancem i jedním ze dvou společníků a jednatelů této obchodní společnosti, přičemž jeho obchodní podíl činí 50 % ), vypláceny, již nyní nedostává ( č. l. 53, 69, 160 spisu ).

Odvolací soud, který změnil rozhodnutí soudu prvního stupně, vyšel při zjišťování výdělkových poměrů žalobce z jím předložených daňových přiznání, která podával coby fyzická osoba za roky 2001 a 2002, a z daňových přiznání společnosti D., spol. s r. o., za uvedené roky ( bez povinných příloh ). Z těchto dokladů doplněných potvrzením okresní správy sociálního zabezpečení a přípisem obchodní společnosti D., spol. s r. o., soud dovodil, že jediný měsíční příjem žalobce je jeho příjem zaměstnance společnosti D., spol. s r. o., ve výši 10 000 Kč před zdaněním. Soud zřejmě přisvědčil tvrzení žalobce, že změna jeho majetkových poměrů spočívá v zastavení vyplácení náhrad za cestovní výdaje, proto jeho návrhu vyhověl.

Podle § 85 odst. 2 zákona o rodině oba rodiče přispívají na výživu svých dětí podle svých schopností, možností a majetkových poměrů; dítě má právo podílet se na životní úrovni svých rodičů. Při určení výživného přihlédne soud k odůvodněným potřebám oprávněného, jakož i ke schopnostem, možnostem a majetkovým poměrům povinného; při hodnocení schopností, možností a majetkových poměrů povinného zkoumá soud, zda se povinný nevzdal bez důležitého důvodu výhodnějšího zaměstnání či výdělečné činnosti nebo majetkového prospěchu, popřípadě, zda nepodstupuje nepřiměřená majetková rizika. Výživné přitom nelze přiznat, jestliže by to bylo v rozporu s dobrými mravy ( § 96 odst. 1, 2 zákona o rodině ).

Řízení ve věcech péče soudu o nezletilé je řízením nesporným, které je ovládáno zásadou vyšetřovací. Soud je v jeho rámci povinen provést i jiné důkazy potřebné ke zjištění skutkového stavu, než byly účastníky navrhovány ( § 120 o. s. ř. ). Pokud je právem dítěte podílet se na životní úrovni svých rodičů, měl by ji soud při určování výše výživného pro nezletilé děti z úřední povinnosti zjišťovat. Vedle hlediska fakticky dosahovaných příjmů zohlednit celkové majetkové poměry povinného a jeho životní styl. Právní úprava zdůrazňuje princip potenciality příjmů ( nikoli fakticity ), nelze proto opomenout ani hledisko možné úrovně příjmů, které by povinný vzhledem ke svým schopnostem mohl dosahovat ( srov. Holub, M., Nová, H., Zákon o rodině a předpisy související, 2002, s. 200 ).

Podle § 85a zákona o rodině rodič, který má příjmy z jiné než závislé činnosti podléhající dani z příjmů, je povinen soudu prokázat své příjmy, předložit podklady pro zhodnocení svých majetkových poměrů a umožnit soudu zjistit i další skutečnosti potřebné pro rozhodnutí zpřístupněním údajů chráněných podle zvláštních předpisů.

V posuzovaném případě odvolací soud za shodně zjištěného skutkového stavu dospěl oproti rozhodnutí soudu prvního stupně k rozdílnému právnímu názoru, který vyústil v opačné rozhodnutí. Takový postup zásadně není v rozporu s platnou zásadou dvojinstančnosti řízení. Je však nepřípustné, aby se odvolací soud v takovém případě nevypořádal se všemi hledisky, která jsou dle zákonné úpravy v posuzované věci relevantní, a uceleně neposoudil okolnosti, které v řízení vyšly najevo ( srov. nález Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 363/03, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 36, nález č. 12 ).

Z odůvodnění odvolacího soudu ani z obsahu spisového materiálu není patrná šíře a jednotlivá kritéria, která soud použil při posouzení majetkových poměrů, schopností a možností povinného, zejména pak podstatných změn, k nimž v životní úrovni žalobce údajně došlo. Za klíčovou změnu v majetkových poměrech žalobce označil zastavení čerpání cestovních náhrad od obchodní společnosti D., spol. s r. o. Odvolací soud tomuto tvrzení přisvědčil. Vzhledem k tomu, že druhá jednatelka jmenované obchodní společnosti na výzvu soudu odmítla zpřístupnit účetnictví této společnosti se zdůvodněním, že se jedná o obchodní tajemství ( č. l. 140 ), není však z obsahu spisu ani z odůvodnění rozhodnutí zřejmé, o jaké podklady zásadní závěr o "výrazném poklesu příjmů", který soud spatřuje právě ve ztrátě možnosti čerpání cestovních náhrad, opírá. V odůvodnění soud ani neuvádí, od kterého okamžiku ke ztrátě tohoto zásadního zdroje pro úhradu výživného u žalobce došlo. Při posouzení postavení žalobce ve společnosti D., spol. s r. o., se soud omezil na úvahu, že v pozici jednoho ze dvou společníků se stejně velkými obchodními podíly není v postavení majoritního společníka s možností ovlivnit výši příjmů společnosti. Pozicí žalobce ve společnosti s ručením omezeným se tak soud zabýval pouze jednostranně a nikterak nezohlednil specifika naznačeného složení statutárního orgánu a potvrzení podepsané druhou jednatelkou bez dalšího považoval za potvrzení jeho zaměstnavatele. Při zjišťování majetkových poměrů žalobce v roce 2003 se soud spokojil s přípisem živnostenského úřadu, že provozování živnosti žalobce bylo přerušeno, s čímž koresponduje jeho čestné prohlášení, že žádné příjmy ze živnostenského podnikání v roce 2003 nepobíral ( č. l. 178, 179 spisu ) ( což, jak soud uvedl, nepředstavuje žádnou změnu v jeho poměrech ), a s přípisem právní zástupkyně žalobce ze dne 9. 6. 2003 oznamujícím, že společnost D., spol. s r. o., daňové přiznání za rok 2003 zatím nepodala, neboť jej dosud zpracovává daňový poradce. Poté, dne 17. 6. 2003, vydal soud rozsudek, kterým vyživovací povinnost žalobce s účinností od 1. 3. 2003 snížil. Ústavní soud je nucen konstatovat, že takto koncipované odůvodnění nelze v rovině ústavnosti přezkoumat.

Ústavní soud nemá v úmyslu jakkoli zasahovat do volného uvážení, které spadá do pravomoci obecných soudů. V posuzovaném případě však obecný soud jasným a přezkoumatelným způsobem nevymezil rámec, v němž se jeho volná úvaha pohybuje. Kritéria posouzení tak nejsou patrná z provedeného dokazování ani z odůvodnění napadeného rozhodnutí. Takto pojatá interpretace ( a následná aplikace ) citovaných kogentních norem jednoduchého práva, zejména pojmu "změna poměrů", se ocitá v příkrém rozporu s cílem zákona o rodině a Úmluvy o právech dítěte, jímž je ochrana zájmů nezletilých dětí. Je proto namístě ji prohlásit za výklad extrémní.

Ústavní soud, aniž by jakkoli předjímal závěry, k nimž by obecný soud při náležitém zhodnocení všech relevantních kritérií v uvedeném směru dospěl, konstatuje, že postupem obecného soudu v posuzovaném případě došlo k dotčení ústavně garantovaného práva stěžovatelky na soudní ochranu podle hlavy páté Listiny ( zejména čl. 36 odst. 1 ). Proto ústavní stížnosti vyhověl a podle § 82 odst. 3 písm. a ) zákona o Ústavním soudu napadené rozhodnutí zrušil. Ačkoliv se stěžovatelka domáhala zrušení pouze toho výroku rozhodnutí odvolacího soudu, kterým byl změněn rozsudek soudu prvního stupně, Ústavní soud rozhodnutí zrušil v celém rozsahu, neboť kromě měnícího výroku obsahuje rozsudek odvolacího soudu jen výrok o náhradě nákladů řízení, jenž je výrokem akcesorickým.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

zákona o rodině

Úmluvy o právech dítěte

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 519/04

sp. zn. 22 Co 175/2004

Okresního soudu v Pardubicích

č. j. 22 Co 175/2004-186

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

čl. 36 Listiny základních práv a svobod

Ústavní soud

Okresního soudu v Pardubicích

sp. zn. 19 P 201/2002

č. j. 19 Nc 201/2001-48

Okresní soud v Pardubicích

Okresního soudu v Pardubicích

č. j. 6 C 16/2002-24

Okresního soudu v Pardubicích

č. j. 19 Nc 201/2001-48

Okresní soud v Pardubicích

č. j. 19 P 201/2002-151

č. j. 22 Co 175/2004-186

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

občanského soudního řádu

Odvolací soud

odvolací soud

Odvolací soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 42 odst. 4 zákona o Ústavním soudu

odvolací soud

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy České republiky

hlavy páté Listiny

čl. 36 Listiny

§ 120 odst. 1 a 2 o. s. ř.

§ 157 o. s. ř.

čl. 90 Ústavy

čl. 36 odst. 1 Listiny

ve znění pozdějších předpisů

§ 99 zákona o rodině

§ 163 odst. 1 zákona č. 99/1963 Sb.

soudu prvního stupně

§ 85 odst. 2 zákona o rodině

§ 96 odst. 1, 2 zákona o rodině

§ 120 o. s. ř.

§ 85a zákona o rodině

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolací soud

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 363/03

Ústavního soudu

odvolacího soudu

Odvolací soud

Ústavní soud

Ústavní soud

zákona o rodině

Úmluvy o právech dítěte

Ústavní soud

hlavy páté Listiny

čl. 36 odst. 1

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Ústavní soud

odvolacího soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele J. P., zastoupeného JUDr. Janem Matějíčkem, advokátem se sídlem Kolín, Politických vězňů 98, proti usnesení Krajského soudu v Praze ze dne 26. 5. 2010, čj. 28 Co 225/2010 - 35, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.
Včasnou ústavní stížností, splňující i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatel navrhl zrušení shora uvedených rozhodnutí, kterými mělo být porušeno jeho právo na soudní ochranu a na spravedlivý proces zaručené v čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a v čl. 90 Ústavy ČR.

Podle stěžovatele byla exekuce k vymožení výživného na jeho nezletilou dceru T. P. ( dále "nezletilá" ) nařízena neoprávněně a odkázal na svá skutková a právní tvrzení, obsažená v jeho dovolání ze dne 2. 4. 2010 a ve vyjádření ze dne 26. 6. 2010.

Krajský soud v Praze ( dále "odvolací soud" ) jej poučením o tom, aby ohledně částky, kterou zaplatil na výživném mimo exekuci, podal návrh na její zastavení, donutil, aby prokazoval splnění své vyživovací povinnost i před datem 1. září 2005. Podle § 98 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o rodině" ), ve znění do 31. 8. 2008, se však práva na jednotlivá opětující se plnění výživného, za subsidiárního použití § 110 odst. 3 zákona č. 40/1964 Sb., občanského zákoníku, ve znění pozdějších předpisů ( dále "občanský zákoník" ), promlčují ve třech letech.

Pokud soudy aplikovaly ustanovení § 98 odst. 2 zákona o rodině ve znění účinném od 1. září 2008, které "prodlužuje" promlčecí dobu ze tří na deset let, jedná se o zpětnou účinnost zákona, která je nepřípustná. Stěžovatel byl v očekávání, že je nutné vést záznamy o platbách na výživném pouze po dobu 3 let. Pro období před 1. zářím 2005 neuchoval žádné záznamy a nemá přehled, kdy a jak výživné platil. Nárok nezletilé je promlčen a exekuce nemohla být proto nařízena. Stěžovatel neměl povinnost prokazovat, že v předmětném období hradil výživné, obecné soudy však k uplynutí promlčecí lhůty nepřihlédly, ačkoliv to namítal ve svém vyjádření ze dne 26. 5. 2010. Napadenými rozhodnutími tak došlo k porušení principu legitimního očekávání a jeho právní jistoty.

II.
Z ústavní stížnosti a připojených listin Ústavní soud zjistil, že usnesením Okresního soudu v Nymburce ze dne 8. 3. 2010, čj. 22 EXE 5377/2010 - 13, byla na majetek stěžovatele nařízena exekuce pro uspokojení pohledávky oprávněné nezletilé T. P. na dlužném výživném ve výši 62.500,- Kč a na běžném výživném ve výši 2.500,- Kč měsíčně od 1. 3. 2010, nákladů nezletilé a nákladů exekuce. K odvolání stěžovatele Krajský soud v Praze usnesením ze dne 26. 5. 2010, čj. 28 Co 225/2010 - 35, rozhodnutí soudu prvního stupně potvrdil v opraveném znění.

III.
Ústavní soud úvodem připomíná, že není povolán k přezkumu správnosti aplikace podústavního práva, neboť jeho úkolem je ochrana ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ČR ), nikoliv "běžné" zákonnosti. Ústavnímu soudu proto nepřísluší, aby prováděl přezkum rozhodovací činnosti obecných soudů ve stejném rozsahu jako obecné soudy v odvolacím, případně dovolacím řízení a aby věc posuzoval z hledisek běžné zákonnosti. Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, byla-li jejich pravomocným rozhodnutím porušena stěžovatelova základní práva či svobody chráněná ústavním pořádkem.

Poté, co se Ústavní soud seznámil s argumenty stěžovatele obsaženými v ústavní stížnosti a konfrontoval je s obsahem napadených rozhodnutí, dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná. Jejím obsahem je jeho nesouhlas s tím, že jej obecné soudy poučením o možnosti podat návrh na zastavení exekuce ohledně částky zaplacené mimo "donutily" k tomu, aby prokazoval splnění své vyživovací povinnosti i před datem 1. září 2005, aniž by přihlédly k jím uplatněné námitce promlčení.

V posuzované věci je především rozhodné, že podstatou promlčení není zánik práva, ale jeho závažné oslabení, protože nárok, jakožto součást subjektivního práva, se stává podmíněným - závisí na tom, zda se povinný subjekt promlčení dovolá. Jak stěžovatel sám uvádí, uplatnil námitku promlčení ve svém vyjádření k vyjádření nezletilé k jeho odvolání ze dne 26. 5. 2010, podaném k poštovní přepravě dne 28. 5. 2010. Odvolací soud tak k ní zjevně ve svém rozhodnutí ze dne 26. 5. 2010 nemohl přihlédnout. Námitku promlčení mohl stěžovatel vznést kdykoli v průběhu řízení až do jeho pravomocného skončení, tedy i v odvolacím řízení, což však neučinil, a proto ji nelze zohlednit ani v rámci řízení o ústavní stížnosti.

Ústavní soud proto dále ověřil, zda se obecné soudy, respektive soud odvolací, námitkami stěžovatele adekvátně zabývaly a řádně zdůvodnily, proč jim nevyhověly. Z odůvodnění rozhodnutí odvolacího soudu vyplývá, že se stěžovatelem namítaným nedostatkem podmínek pro nařízení exekuce zabýval, přičemž skutečnosti tomu nasvědčující neshledal, neboť stěžovatel povinnost uloženou mu vykonatelným rozsudkem Okresního soudu v Nymburce ze dne 14. 10. 1998, čj. Nc 97/98 - 8, jíž mu bylo uloženo pro dobu po rozvodu platit výživné pro nezletilou ve výši 2.500,- Kč měsíčně, neplnil. Jak vyplývá z jeho vyjádření ze dne 26. 5. 2010, výživné platil až v půlročních nepravidelných intervalech a v ústavní stížnosti sám uvádí, že "nemá přehled, kdy a jak výživné platil", z čehož vyplývá, že časové podmínky placení výživného zjevně nedodržoval. V ústavní stížnosti uvádí, že podáním ze dne 30. června 2010 navrhl zastavení exekuce za období od 1. září 2005 do 28. února 2010, neboť v tomto období bylo podle jeho názoru výživné zaplaceno, přičemž k období před 1. 9. 2005 se kromě námitky promlčení nijak nevyslovuje.

Ústavní soud tak v napadených rozhodnutích stěžovatelem tvrzený zásah do jeho práva na spravedlivý proces neshledal. Pokud se stěžovatel domáhá toho, aby Ústavní soud - z věcného hlediska - věc sám znovu posoudil, je třeba připomenout, že vedení řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu, výklad "jednoduchého" práva a jeho aplikace na jednotlivý případ je v zásadě věcí obecných soudů a Ústavní soud, jakožto soudní orgán ochrany ústavnosti stojící mimo soustavu obecných soudů ( čl. 91 Ústavy ČR ), není možno považovat za "superrevizní" instanci v systému všeobecného soudnictví, jejímž úkolem je přezkum celkové zákonnosti či věcné správnosti vydaných rozhodnutí.

S ohledem na výše uvedené skutečnosti Ústavní soud neshledal, že by rozhodnutím obecných soudů došlo v daném případě k porušení stěžovatelova práva na spravedlivý proces a na základě toho mu nezbylo než jeho ústavní stížnost, podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu, jako zjevně neopodstatněnou odmítnout.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 15. září 2010

Vojen Güttler, v. r.
předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Praze

čj. 28 Co 225/2010 - 35

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

čl. 90 Ústavy ČR

§ 98 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 110 odst. 3 zákona č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 98 odst. 2 zákona o rodině

ve znění účinném od 1. září 2008

Ústavní soud

Okresního soudu v Nymburce

čj. 22 EXE 5377/2010 - 13

Krajský soud v Praze

čj. 28 Co 225/2010 - 35

soudu prvního stupně

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Odvolací soud

Ústavní soud

soud odvolací

odvolacího soudu

Okresního soudu v Nymburce

čj. Nc 97/98 - 8

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 91 Ústavy ČR

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) a soudců Ivany Janů a Vojena Güttlera ve věci ústavní stížnosti stěžovatele M. H., zastoupeného Mgr. Pavlem Říčkou, advokátem se sídlem Praha 10, Litevská 8/1174, proti sdělení Nejvyššího státního zastupitelství ze dne 31. 5. 2007, čj. 1 NZC 300/2006 - 14, spojené s návrhem na zrušení části ustanovení § 57 odst. 1 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, takto :

Ústavní stížnost spojená s návrhem na zrušení části ustanovení § 57 odst. 1 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, se odmítá.

Odůvodnění :

Ústavní stížností, doručenou Ústavnímu soudu dne 31. 7. 2007, napadl stěžovatel podle ustanovení § 72 odst. 1 písm. a ) a § 74 zákona o Ústavním soudu sdělení Nejvyššího státního zastupitelství ze dne 31. 5. 2007, čj. 1 NZC 300/2006 - 14. Uvedl, že jím došlo k porušení práv stěžovatele i dítěte, v ustanovení čl. 8 Úmluvy o právech dítěte a čl. 10 Listiny základních práv a svobod.

Stěžovatel současně uvedl, že k porušení jeho základních práv došlo v souvislosti s aplikací § 57 odst. 1 zákona o rodině, proto navrhl zrušení části tohoto ustanovení, konkrétně tak, aby z předmětného ustanovení byla vyňata slova "do šesti měsíců".

V odůvodnění ústavní stížnosti uvedl, že podal dne 9. 11. 2006 podnět Nejvyššímu státnímu zastupitelství, podle § 62 zákona o rodině, a požádal o podání návrhu na popření otcovství k nezletilé Evě ( jedná se o pseudonym ). Stěžovatel uznal, před matrikovým úřadem pro Prahu 4, své otcovství k nezletilé Evě. Jeho manželství s matkou nezletilé bylo dne 27. 2. 2003 rozvedeno rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 3. V květnu 2006 matka nezletilé sdělila stěžovateli, že není biologickým otcem nezletilé Evy. Ve snaze vyloučit jakékoliv pochybnosti podstoupili stěžovatel, matka nezletilé i nezletilá genetické vyšetření. Znalecký posudek zcela vyloučil možnost biologického otcovství stěžovatele. Nejvyšší státní zástupce podnět stěžovatele vyřídil sdělením, že nebyly splněny podmínky k podání návrhu podle § 62 zákona o rodině. Stěžovatel je přesvědčen, že je v souladu s nezadatelnými právy dítěte, deklarovanými Chartou práv dítěte, i jeho právo znát, a pokud možno žít se svým biologickým otcem. Stěžovatel platí na výživu dítěte 1.700,- Kč měsíčně, je nezaměstnaný, zatímco matkou označený biologický otec dítěte je příslušníkem Policie ČR a má pravidelný příjem.

V doplnění ústavní stížnosti stěžovatel navrhl, aby z ustanovení § 57 odst. 1 zákona o rodině "manžel může do šesti měsíců ode dne, kdy se dozví, že se jeho manželce narodilo dítě, popřít u soudu, že je jeho otcem" byla vypuštěna slova "do šesti měsíců". Návrh podal v přesvědčení, že toto ustanovení zásadně zasahuje do práv otců a zbavuje je možnosti vykonat své právo v době, kdy se dozví rozhodnou skutečnost.

Ústavní soud poté, co přezkoumal postup a rozhodnutí Nejvyššího státního zastupitelství z hlediska porušení základních práv stěžovatele, dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud především konstatuje, že předmětnou problematiku ve svých rozhodnutích řešil již několikrát ( srovnej např. usnesení sp. zn. I. ÚS 214/06, II. ÚS 1944/07, IV. ÚS 466/07 ), a proto na ně v předmětné věci odkazuje.

V ustanovení § 72 odst. 1 písm. a ) zákona o Ústavním soudu se uvádí, že ústavní stížnost může podat fyzická nebo právnická osoba, jestliže tvrdí, že pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byla účastníkem, opatřením nebo jiným zásahem orgánu veřejné moci bylo porušeno její základní právo nebo svoboda zaručené ústavním pořádkem. Již dříve Ústavní soud judikoval, že není nezbytné, aby příslušný akt byl vždy výslovně označen jako "rozhodnutí". Rozhodující je skutečnost, zda orgán veřejné moci autoritativním způsobem zasáhl do právní sféry stěžovatele ( např. usnesení sp. zn. IV. ÚS 233/02 ).

Nejvyšší státní zastupitelství při aplikaci § 62 zákona o rodině rozhoduje pouze o tom, zda bude realizovat své oprávnění podle citovaného ustanovení. Z uvedeného vyplývá, že sdělení Nejvyššího státního zastupitelství o tom, že podmínky pro podání žaloby na popření otcovství podle § 62 zákona o rodině nebyly splněny, nelze považovat za rozhodnutí či opatření podle ustanovení § 72 odst. 1 písm. a ) zákona o Ústavním soudu. Jedná se pouze o vyrozumění stěžovatele o tom, jak bylo s jeho návrhem naloženo a z jakých důvodů. Právo stěžovatele popřít otcovství zaniklo marným uplynutím zákonné lhůty.

Na základě výše uvedených skutečností Ústavní soud konstatuje, že v předmětné věci nedošlo k porušení základních práv stěžovatele, jak to uvádí v ústavní stížnosti.

Poněvadž byla ústavní stížnost odmítnuta, Ústavní soud se nezabýval návrhem na zrušení části ustanovení § 57 odst. 1 zákona o rodině, neboť tento návrh má k ústavní stížnosti akcesorickou povahu a sdílí její právní osud.

Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem dospěl senát Ústavního soudu k závěru, že jsou splněny podmínky ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, a proto, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků řízení, usnesením návrh odmítl.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 19. února 2009

František Duchoň
předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Nejvyššího státního zastupitelství

čj. 1 NZC 300/2006 - 14

Ústavnímu soudu

Nejvyššího státního zastupitelství

čj. 1 NZC 300/2006 - 14

čl. 8 Úmluvy o právech dítěte

čl. 10 Listiny základních práv a svobod

§ 57 odst. 1 zákona o rodině

§ 62 zákona o rodině

Obvodního soudu

§ 62 zákona o rodině

Chartou práv dítěte

§ 57 odst. 1 zákona o rodině

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 214/06

II. ÚS 1944/07

IV. ÚS 466/07

Ústavní soud

sp. zn. IV. ÚS 233/02

§ 62 zákona o rodině

§ 62 zákona o rodině

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 57 odst. 1 zákona o rodině

Ústavního soudu

Ústavního soudu


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Jednatelství bez příkazu
Plná moc
Dotčené předpisy : § 32 odst. 2 obč. zák.
§ 33 odst. 2 obč. zák.
Kategorie rozhodnutí : A

 31 Cdo 2038/2011
ČESKÁ REPUBLIKA
ROZSUDEK

JMÉNEM REPUBLIKY

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Františka Ištvánka a soudců JUDr. Ivy Brožové, JUDr. Ludvíka Davida, CSc., JUDr. Ljubomíra Drápala, JUDr. Romana Fialy, JUDr. Miroslava Galluse, JUDr. Petra Gemmela, JUDr. Kateřiny Hornochové, JUDr. Miroslavy Jirmanové, doc. JUDr. Věry Korecké, CSc., JUDr. Zdeňka Krčmáře, JUDr. Blanky Moudré, JUDr. Pavla Pavlíka, JUDr. Jiřího Spáčila, CSc. a JUDr. Marty Škárové ve věci žalobkyně V. J., zastoupené Mgr. Martou Janouškovou, advokátkou se sídlem v Praze 5, Malátova 645/18, proti žalovaným 1 ) Ing. R. D. a 2 ) Ing. J. D., zastoupeným Mgr. Janem Baladou, advokátem se sídlem v Praze 1, Klimentská 10, o určení vlastnictví, vedené u Okresního soudu Praha - východ pod sp. zn. 6 C 389/2006, o dovolání žalovaných proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 4. 11. 2010, č. j. 27 Co 320/2007-119, takto :

 Rozsudek Krajského soudu v Praze ze dne 4. 11.2010, č. j. 27 Co 320/2007-119, a rozsudek Okresního soudu Praha - východ ze dne 26. 3. 2007, č. j. 6 C 389/2006-35, se ruší a věc se vrací Okresnímu soudu Praha - východ k dalšímu řízení.
O d ů v o d n ě n í :
Okresní soud Praha - východ rozsudkem ze dne 26. 3. 2007, č. j. 6 C 389/2006-35, určil, že žalobkyně je vlastnicí pozemků parc. č. o výměře 680 m2 a parc. č. o výměře 88 m2 v katastrálním území T., obec T., zapsaných v katastru nemovitostí vedeném Katastrálním úřadem pro S. kraj, Katastrální pracoviště P. na LV; současně rozhodl o náhradě nákladů řízení.

Krajský soud v Praze rozsudkem ze dne 19.7.2007, č. j. 27 Co 320/2007-69, rozsudek soudu prvního stupně změnil tak, že žalobu zamítl, a rozhodl o náhradě nákladů řízení před soudy obou stupňů. Oproti soudu prvního stupně dospěl k právnímu názoru, podle něhož „ i když příkazní smlouva mezi žalobkyní a společností IMPRESA INVEST, s. r. o. k 21. 3. 2003 zanikla, nezpůsobilo to zánik účinnosti plné moci, kterou žalobkyně jmenované společnosti udělila dne 21. 6. 2002 “, neboť z obsahu plné moci nevyplývá, že by její účinnost byla jakkoli časově omezena. Uzavřel, že „ IMPRESA INVEST, s. r. o. tak jednala při uzavření kupní smlouvy se společností Promising Union, s. r. o. jménem žalobkyně na základě zmocnění vyplývajícího z plné moci ze dne 21. 6. 2002, které ke dni uzavření smlouvy dne 25. 9. 2003 trvalo “ ( správně 25. 3. 2003 ).

Nejvyšší soud České republiky rozsudkem ze dne 22. 4. 2010, č. j. 21 Cdo 5429/2007-101, rozsudek odvolacího soudu zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení.

Odvolací soud následně rozsudek soudu prvního stupně potvrdil a rozhodl o náhradě nákladů odvolacího a dovolacího řízení. Převzal zjištění soudu prvního stupně, že žalobkyně ( zmocnitelka ), která byla vlastnicí pozemků parc. č. a parc. č., zapsaných v katastru nemovitostí na listu vlastnictví pro katastrální území a obec T., a IMPRESA INVEST, s. r. o. se sídlem v Praze 4-Hájích, Mandova 447, identifikační číslo 251 20 841 ( zmocněnec ), uzavřely dne 23. 9. 1998 smlouvu, kterou se zmocněnec zavázal nabízet prodej těchto nemovitostí, vytipovat vhodné zájemce o jejich koupi, zajistit vypracování kupní smlouvy ( smluv ), kupní smlouvu ( smlouvy ) jako zástupce zmocnitelky s kupujícím uzavřít a jako zástupce zmocnitelky a případně i kupujícího podat návrhy na vklad vlastnického práva do katastru nemovitostí ( článek II. smlouvy ). Žalobkyně zmocnila společnost IMPRESA INVEST, s. r. o., aby jako její zástupce uzavřela kupní smlouvu ( smlouvy ) o prodeji nemovitostí, a to za vymezených podmínek týkajících se výše a splatnosti ( úschovy ) kupní ceny. Dále ji zmocnila k zastupování „ ve všech věcech týkajících se shora zmíněné úschovy včetně sjednání a uzavření smluv potřebných ke zřízení či změně podmínek úschovy, “ a … „ k převzetí kupní ceny od kupujícího “ ( článek IV. smlouvy ). Smlouva byla uzavřena na dobu určitou, a to na dobu realizace rozparcelování a prodeje parcel, nejdéle na dobu tří let. Dodatkem ze dne 19. 9. 2001 byla smlouva prodloužena „ na dobu do okamžiku, kdy bude v katastru nemovitostí zapsán prodej parcely nebo poslední z prodejů parcel vzniklých rozdělením parcel. Nejdéle však bude tato smlouva trvat osmnáct měsíců od uzavření “ ( tj. do 21. 3. 2003 ). Žalobkyně udělila společnosti IMPRESA INVEST, s. r. o. písemnou plnou moc datovanou 21. 6. 2002, v níž projevila vůli, aby ji zmocněnec v právních věcech týkajících se předmětných nemovitostí „ zastupoval, aby vykonával veškeré úkony, přijímal doručované písemnosti, podával návrhy a žádosti, uzavíral smíry a narovnání, uznával uplatněné nároky, vzdával se nároků, podával opravné prostředky ( řádné i mimořádné ), námitky nebo rozklad a vzdával se jich, vymáhal nároky, plnění nároků přijímal, jejich plnění potvrzoval, to vše i tehdy, když je podle právních předpisů zapotřebí zvláštní plné moci. “ Dále v listině uvedla, že „ zmocněnec je zejména oprávněn učinit všechny úkony vedoucí k rozdělení parcel na parcely o menší výměře, parcely celé nebo jejich části prodávat, uzavírat a podepisovat kupní smlouvy a smlouvy o úschově kupních cen vyplacených kupujícími za prodej parcel či jejich částí, zastupovat mne … “ ve všech v úvahu připadajících řízeních. Časové omezení jednatelského oprávnění zmocněnce listina neobsahovala. Společnost IMPRESA INVEST, s. r. o. uzavřela dne 25. 3. 2003 jménem žalobkyně se společností Promising Union, s. r. o. se sídlem v Praze 10-Uhříněvsi, Přátelství 142/81, identifikační číslo 266 89 839, kupní smlouvu, jejímž předmětem byl převod vlastnického práva k pozemkům parc. č. 864/6 o výměře 842 m², 863/6 o výměře 768 m², 863/7 o výměře 709 m² a ideální 1/6 pozemku parc. č. 863/2 o výměře 388 m², zapsaným v katastru nemovitostí na listu vlastnictví č. 82 vedeném Katastrálním úřadem pro S. kraj, Katastrální pracoviště P. pro katastrální území a obec T., za kupní cenu 715.098,- Kč. Při uzavření kupní smlouvy se IMPRESA INVEST, s. r. o. prokázala plnou mocí, kterou jí dne 21. 6. 2002 vystavila žalobkyně a která nebyla před uzavřením kupní smlouvy odvolána či vypovězena. Právní účinky vkladu vlastnického práva vznikly 26. 3. 2003. Kupní smlouvou ze dne 29. 7. 2003 nabyvatelka uvedených nemovitostí ( Promising Union, s. r. o. ) prodala žalovaným za kupní cenu 245.760,- Kč pozemek parc. č. 863/6 o výměře 768 m², zapsaný v katastru nemovitostí na listu vlastnictví, vedeném Katastrálním úřadem pro S. kraj, Katastrální pracoviště P. pro katastrální území a obec T. ( pozemek parc. č. 582 o výměře 88 m² vznikl vyčleněním z pozemku parc. č. 863/6 ). Právní účinky vkladu vlastnického práva vznikly 9. 12. 2003.

Odvolací soud, vázán právním názorem Nejvyššího soudu, vysloveným v rozsudku ze dne 22. 4. 2010, č. j. 21 Cdo 5429/2007-101, se ztotožnil se soudem prvního stupně, že zánikem příkazní smlouvy zanikla rovněž účinnost plné moci udělené 21. 6. 2002 zmocněnci ( IMPRESA INVEST s. r. o. ). Kupní smlouva z 25. 3. 2003, která byla uzavřena až po zániku zmocnění, je absolutně neplatná ( § 39 zákona č. 40/1964 Sb., občanského zákoníku, ve znění pozdějších předpisů, dále též jen „ obč. zák. “ ), neboť „ jmenované společnosti … chyběl právní důvod pro to, aby mohla jako zmocněnec žalobkyně uzavřít kupní smlouvu … o prodeji dotčených nemovitostí. “ Vlastnické právo na jejím základě na kupující ( Promising Union, s. r. o. ) nepřešlo. Režim občanského zákoníku neumožňuje nabytí vlastnického práva od nevlastníka, a proto je absolutně neplatnou pro rozpor se zákonem ( § 39 obč. zák. ) i následná kupní smlouva z 29. 7. 2003. Žalobkyně vlastnické právo k uvedeným pozemkům nepozbyla.

Rozsudek odvolacího soudu napadli žalovaní dovoláním, jehož přípustnost opřeli o § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř., s tím, že otázka principů smluvního zastupování a jeho účinků vůči třetím osobám ve smyslu § 31 až § 33b obč. zák. je soudy - včetně Nejvyššího soudu - vykládána nejednotně. Prostřednictvím dovolacího důvodu podle § 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř. zpochybnili správnost závěru, podle něhož plná moc, resp. oprávnění zmocněnce jednat podle ní za zmocnitele, je z časového hlediska automaticky omezena trváním dohody o plné moci, aniž by časové omezení bylo v plné moci uvedeno ( jestliže mandátní /příkazní/ smlouva byla uzavřena na dobu určitou, byla stejným způsobem omezena i plná moc, přestože z jejího obsahu žádné časové omezení nevyplývá ). Prosazují názor, že rozsah zmocněncova oprávnění musí být uveden v plné moci udělené zmocnitelem. Chce-li zmocnitel časově omezit oprávnění svého zmocněnce, musí mu udělit plnou moc, z jejíhož obsahu takové omezení pro třetí osoby vyplývá, „ jinak se ho zmocnitel vůči třetím osobám nemůže dovolávat, leda by o něm věděli. “ Vnitřní vztah mezi zmocnitelem a zmocněncem ( založený na dohodě o plné moci /zastupování/, mandátní, příkazní či jiné smlouvě ) nemá právní význam pro třetí osoby, pokud jeho obsah není uveden přímo v plné moci. Z ustanovení § 33b obč. zák. vyplývá, že zánik plné moci ( oprávnění zmocněnce podle ní jednat ) není vázán na trvání dohody o zastupování; vůči třetím osobám je rozhodující výlučně plná moc, nikoliv obsah dohody mezi zmocnitelem a zmocněncem, o němž třetí osoby nemusí mít žádné informace. Protože časové omezení dohody o plné moci je svou podstatou vymezením rozsahu zmocněncova oprávnění podle § 31 odst. 1 obč. zák., nezpůsobuje uplynutí času, na který je její trvání omezeno, automaticky zánik plné moci; ostatně ustanovení § 33b obč. zák. s takovým případem nepočítá. Žalovaní navrhli, aby dovolací soud zrušil rozhodnutí odvolacího soudu a věc mu vrátil k dalšímu řízení.

Žalobkyně se ztotožnila s právním posouzením věci odvolacím soudem; navrhla předložení věci k rozhodnutí velkému senátu občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu, protože ve dvou skutkově totožných věcech dospěl Nejvyšší soud k odlišnému výkladu otázky zastoupení na základě dohody o plné moci a jeho zániku uplynutím času ve vztahu k plné moci ( průkazu o plné moci ).

Dovolací soud při projednání dovolání postupoval podle zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění účinném do 31. 12. 2012 - dále opět jen „ o. s. ř. “ ( srovnej článek II bod 7. přechodných ustanovení zákona č. 404/2012, kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony ).

Tříčlenný senát č. 33, který měl podle rozvrhu práce Nejvyššího soudu dovolání projednat a rozhodnout o něm, při posouzení otázky dopadu zániku právních vztahů z dohody o plné moci ( zastupování ) uzavřené mezi zmocnitelem a zmocněncem na plnou moc udělenou zmocnitelem dospěl k právnímu názoru odlišnému od toho, který byl vyjádřen v rozsudku ze dne 22. 4. 2010, sp. zn. 21 Cdo 5429/2007, jímž Nejvyšší soud v této věci zrušil rozsudek odvolacího soudu ze dne 19. 7. 2007, č. j. 27 Co 320/2007-69, se závazným právním názorem, podle něhož zánikem dohody o plné moci ( smlouvy mandátní, resp. příkazní ) zaniká bez dalšího účinnost plné moci udělené zmocnitelem zmocněnci.

Proto senát č. 33 rozhodl o postoupení věci k rozhodnutí velkému senátu občanskoprávního a obchodního kolegia ( § 20 zákona č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů, ve znění pozdějších předpisů ). Velký senát občanskoprávního a obchodního kolegia pak věc projednal a rozhodl o ní v souladu s ustanoveními § 19 a § 20 odst. 1 uvedeného zákona.

Dovolání bylo podáno včas subjekty k tomu oprávněnými při splnění zákonné podmínky jejich advokátního zastoupení ( § 240 odst. 1 a § 241 odst. 1 a 4 o. s. ř. ) a je přípustné, protože směřuje proti rozhodnutí odvolacího soudu, které má ve věci samé po právní stránce zásadní význam ve smyslu § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř. Účinky časového omezení dohody o plné moci ( zmocnění ) na plnou moc udělenou zmocněnci neposuzují soudy ( včetně Nejvyššího soudu ) jednotně.

Vady řízení, k nimž Nejvyšší soud u přípustného dovolání přihlíží z úřední povinnosti ( § 242 odst. 3 o. s. ř. ), nejsou dovoláním namítány a jejich existence se z obsahu spisu nepodává.

Skutkový stav věci, jak byl zjištěn soudy nižších stupňů, nebyl dovoláním ( a se zřetelem ke způsobu, jímž byla založena přípustnost dovolání, ani nemohl být ) zpochybněn a Nejvyšší soud z něj při dalších úvahách vychází.

Právní posouzení je ve smyslu § 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř. nesprávné, jestliže odvolací soud posoudil věc podle právní normy, jež na zjištěný skutkový stav nedopadá, nebo právní normu, sice správně určenou, nesprávně vyložil, případně ji na daný skutkový stav nesprávně aplikoval.

K řešení nastolené právní otázky, zda zánikem dohody o plné moci ( zmocnění ) uplynutím doby, na niž byla omezena, zaniká bez dalšího účinnost plné moci udělené zmocněnci zmocnitelem, zaujal Nejvyšší soud dva odlišné právní názory.

V rozsudku ze dne 24. 2. 2010, sp. zn. 33 Cdo 4385/2007, který se týkal skutkově obdobné věci, jako je právě posuzovaná ( jíž se rovněž na straně žalující účastnila žalobkyně ), Nejvyšší soud dospěl k závěru, že z odlišnosti vnitřního právního vztahu mezi zmocněncem a zmocnitelem založeného dohodou o zmocnění a plné moci deklarující navenek oprávnění zmocněnce v uvedeném rozsahu za zmocnitele jednat vyplývá, že zánik právního vztahu z dohody o zmocnění nelze bez dalšího ztotožňovat se zánikem právních účinků plné moci, v níž nebylo vyjádřeno časové omezení, které bylo sjednáno v dohodě o zmocnění. Aby účinky plné moci zanikly, musí ji zmocnitel odvolat podle § 33b odst. 1 písm. b/ obč. zák. ( nezanikla-li plná moc z jiných důvodů uvedených v § 33b obč. zák., dohodou nebo uplynutím doby, na kterou bylo její trvání výslovně omezeno ); nestačí, že zanikl právní vztah z dohody o zmocnění, a to třeba i uplynutím doby, na niž byl sjednán.

Opačný právní názor Nejvyšší soud zaujal v již zmiňovaném rozsudku ze dne 22. 4. 2010, sp. zn. 21 Cdo 5429/2007; podle něho zánikem mandátní ( příkazní ) smlouvy zaniká bez dalšího účinnost plné moci udělené zmocněnci, takže jeho následné jednání za zmocnitele je nezmocněným jednatelstvím, které zmocnitele zavazuje jen za podmínek vymezených v § 33 odst. 2 obč. zák.

Podle § 31 oč. zák. při právním úkonu je možné dát se zastoupit fyzickou nebo právnickou osobou. Zmocnitel udělí za tím účelem plnou moc zmocněnci, v níž musí být uveden rozsah zmocněncova oprávnění ( odst. 1 ). Je-li třeba, aby právní úkon byl učiněn v písemné formě, musí být plná moc udělena písemně. Písemně musí být plná moc udělena i tehdy, netýká-li se jen určitého právního úkonu ( odst. 3 ).

Podle § 32 obč. zák. nevyplývá-li z právního úkonu, že někdo jedná za někoho jiného, platí, že jedná vlastním jménem ( odst. 1 ). Jedná-li zmocněnec jménem zmocnitele v mezích oprávnění zastupovat, vzniknou tím práva a povinnosti přímo zmocniteli. Pokyny dané zmocněnci, které nevyplývají z plné moci, nemají vliv na právní účinky jednání, ledaže by byly známé osobám, vůči kterým zmocněnec jednal ( odst. 2 ).

Podle § 33b obč. zák. plná moc zanikne a ) provedením úkonu, na který byla omezena, b ) je-li odvolána zmocnitelem, c ) je-li vypovězena zmocněncem, d ) zemře-li zmocněnec ( odst. 1 ). Plná moc zaniká smrtí zmocnitele, nevyplývá-li z jejího obsahu něco jiného ( odstavec 2, věta první ).

Soudní judikatura i obecně uznávaná komentářová literatura jsou zajedno v názoru, že při zastoupení na základě plné moci je třeba rozlišovat mezi dohodou o plné moci ( § 23 obč. zák. ) a samotnou plnou mocí ( § 31 odst. 1 obč. zák. ). Dohoda o plné moci ( zmocnění ) neboli dohoda o zastoupení je smlouva mezi zmocnitelem a zmocněncem, kterou se zmocněnec zavazuje zastupovat zmocnitele v dohodnutém rozsahu, popřípadě za dohodnutých podmínek. Uzavřením této dohody ( typově např. smlouvy příkazní či mandátní ) vzniká vnitřní právní vztah zastoupení mezi zmocnitelem a zmocněncem. Plná moc je jednostranný právní úkon zmocnitele, určený ( adresovaný ) třetí osobě ( osobám ), v němž zmocnitel prohlašuje, že si zvolil zmocněnce, aby ho v rozsahu uvedeném v této plné moci zastupoval; plná moc z hlediska obsahu právního úkonu osvědčuje, resp. deklaruje navenek, že mezi zmocnitelem a zmocněncem existuje smluvní právní vztah zastoupení, vzniklý na základě dohody o zmocnění ( srovnej např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24. 10. 1996, sp. zn. 2 Cdon 1007/96, uveřejněné v časopise Soudní judikatura č. 5, ročník 1997, pod číslem 36, dále již shora zmiňovaná rozhodnutí Nejvyššího soudu, a Švestka, J., Spáčil, J., Škárová, M., Hulmák, M. a kol. Občanský zákoník I. § 1 až 459. Komentář. 2. Vydání. Praha : C. H. Beck, 2009, 302 s., dále jen „ Komentář “ ).

Protože plná moc představuje osvědčení o existenci a rozsahu zastoupení, jež zmocnitel vystavuje zmocněnci pro účely jeho jednání s třetími osobami, je pro vymezení rozsahu oprávnění zmocněnce jednat za zmocnitele rozhodující obsah plné moci. Jedná-li zmocněnec jménem zmocnitele v mezích oprávnění uděleného mu v plné moci, vznikají práva a povinnosti přímo zmocniteli ( právními úkony, jež zmocněnec jeho jménem v mezích plné moci učinil, je vázán ). Má-li být rozsah zmocněncova oprávnění jednat za zmocnitele omezen, musí být toto omezení výslovně vyjádřeno v plné moci. Přitom obdobně jako věcné omezení, tj. na provedení určitého právního úkonu, může být plná moc omezena i na určitý časový úsek. Jakékoli interní pokyny, příkazy, zákazy, omezení, či výhrady stanovené v dohodě o zmocnění, avšak nevyjádřené v samotné plné moci, nemají vůči třetím osobám žádné právní účinky, ledaže jim jsou známy ( § 32 odst. 2 obč. zák. ). To platí i o časovém omezení dohody o zmocnění; má-li být zmocněncovo oprávnění omezeno časem, musí mu zmocnitel udělit plnou moc, z jejíhož obsahu takové omezení pro třetí osoby vyplývá. Tato úprava je projevem principu ochrany dobré víry třetích osob, kterým je zpravidla znám pouze obsah plné moci, a nikoli obsah dohody o zmocnění. Jestliže zmocnitel vystaví zmocněnci plnou moc, jež obsahově nekoresponduje s jejich dohodou o zmocnění ( tj. v rozporu s dohodou o zmocnění neobsahuje v ní sjednaná omezení ), musí nést rizika s tím spojená. Jde totiž ( jak již bylo výše řečeno ) o jeho jednostranný právní úkon, jímž vůči třetím osobám prohlašuje, v jakém rozsahu je zmocněnec oprávněn jeho jménem jednat; je tedy na něm, aby zmocněnci udělil plnou moc obsahově shodnou s dohodou o zmocnění ( srovnej rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 20. 12. 1995, sp. zn. Odon 28/95, uveřejněný v časopise Právní rozhledy, svazek 3, ročník 1996, str. 117, a Komentář, 306 s. ).

Účinky plné moci zanikají nejen z důvodů demonstrativně uvedených v § 33b obč. zák.; mohou zaniknout i dohodou stran, popř. uplynutím doby, na kterou bylo trvání plné moci časově omezeno ( srov. např. Komentář, 310 a 311 s. ).

Jelikož dohoda o zmocnění působí zásadně mezi zmocnitelem a zmocněncem a ve vztahu k třetím osobám je rozhodný pouze obsah plné moci, nelze zánik právních vztahů z dohody upravující vnitřní vztahy mezi zmocněncem a zmocnitelem ztotožňovat se zánikem účinků plné moci. Protože časové omezení dohody o plné moci je svou podstatou vymezením rozsahu zmocněncova oprávnění podle § 31 odst. 1 obč. zák., nezpůsobuje uplynutí času, na který je její trvání omezeno, zánik účinků plné moci automaticky; časové omezení v ní musí být vyjádřeno. Není-li z plné moci zřejmé její časové omezení, nemůže se zmocnitel úspěšně dovolat nedostatku zmocnění, byla-li třetí osoba v dobré víře a mohla-li rozumně předpokládat, že zmocnění bylo uděleno. Zmocnitel, který v plné moci udělené zmocněnci nevyjádřil její časové omezení, může přivodit zánik právních účinků plné moci např. jejím odvoláním podle § 33b odst. 1písm. b/ obč. zák., nebo na základě dohody se zmocněncem. Pokud tak zmocnitel učiní, a zmocněnec přesto jedná na základě zaniklé plné moci, jde o nezmocněné jednatelství ve smyslu § 33 odst. 2 obč. zák.

Ostatně takto je pojímána ochrana dobré víry třetích osob i v rakouském a v německém právu ( § 1016, § 1026 ABGB, § 172 odst. 2 BGB ). Také občanský zákoník č. 40/1964 Sb., ve znění před novelou provedenou zákonem č. 509/1991 Sb., výslovně stanovil, že „ pro jiného než pro zástupce a zastoupeného je zánik plné moci účinný teprve tehdy, až se o něm dozví “ ( § 33 odst. 2 ). I když zmíněná novela toto ustanovení vypustila, důvodová zpráva se o této změně nijak nezmiňuje. Na ochranu dobré víry třetích osob pamatuje i nový občanský zákoník č. 89/2012 Sb., který v § 444 stanoví, že kdo vlastní vinou vyvolá u třetí osoby domněnku, že zmocnil jiného k právnímu jednání, nemůže se dovolat nedostatku zmocnění, byla -li třetí osoba v dobré víře a mohla-li rozumně předpokládat, že zmocnění bylo uděleno. To, že - na rozdíl od předchozí i nové úpravy - v zákoně podobné ustanovení chybí, tedy nebrání tomu, aby podobné pravidlo bylo dovozeno z „ povahy věci “, tedy ze základních zásad ovládajících občanské právo.

Velký senát se tak odchyluje od právního názoru, vysloveného v rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 22. 4. 2010, sp. zn. 21 Cdo 5429/2007, a od obecných závěrů vyjádřených v rozsudku ze dne 4. 12. 2000, sp. zn. 22 Cdo 1134/2000, uveřejněného v časopise Soudní judikatura pod č. 33, ročník 2001, kde nadto nešlo o skutkově totožný případ, než je posuzovaná věc, kdy zmocnitel vystavil zmocněnci plnou moc, obsahující výslovné zmocnění k prodeji v ní specifikovaných nemovitostí, přičemž zmocněnec po uzavření kupní smlouvy a jejím předložení s návrhem na vklad vlastnického práva příslušnému katastrálnímu úřadu uzavřel dodatek ke kupní smlouvě. Z tohoto ( odlišného ) zjištění pak Nejvyšší soud dovodil, že plná moc zanikla provedením úkonu, na který byla výslovně omezena ( § 33b odst. 1 písm. a/ o. s. ř. ), tj. uzavřením kupní smlouvy. Jestliže poté zmocněnec činil právní úkony jménem osoby, která mu zaniklou plnou moc udělila, jde o nezmocněné jednatelství a tyto úkony jsou pro zmocnitele závazné jen v případě, že je dodatečně schválí ( § 33 odst. 2 obč. zák. ).

Právní posouzení věci odvolacím soudem tak správné není. Nejvyšší soud proto napadený rozsudek zrušil, a protože důvody, pro které byl zrušen, platí i na rozhodnutí soudu prvního stupně, zrušil i je a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení ( § 243b odst. 2, část věty za středníkem, odst. 3, věta druhá o. s. ř. ).

Soudy nižších stupňů jsou vázány právním názorem dovolacího soudu ( § 243d odst. 1, věta první, § 226 odst. 1 o. s. ř. ).

V novém rozhodnutí o věci rozhodne soud o náhradě nákladů řízení včetně nákladů dovolacího řízení ( § 243d odst. 1, věta druhá o. s. ř. ).

Proti tomuto rozsudku není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 16. 1. 2013JUDr. František I š t v á n e k
předseda senátu

§ 32 odst. 2 obč. zák.

§ 33 odst. 2 obč. zák.

31 Cdo 2038/2011

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu Praha - východ

sp. zn. 6 C 389/2006

Krajského soudu v Praze

č. j. 27 Co 320/2007-119

Krajského soudu v Praze

č. j. 27 Co 320/2007-119

Okresního soudu Praha - východ

č. j. 6 C 389/2006-35

Okresnímu soudu Praha - východ

Okresní soud Praha - východ

č. j. 6 C 389/2006-35

Krajský soud v Praze

č. j. 27 Co 320/2007-69

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud České republiky

č. j. 21 Cdo 5429/2007-101

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Nejvyššího soudu

č. j. 21 Cdo 5429/2007-101

soudem prvního stupně

§ 39 zákona č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 39 obč. zák.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

§ 31 až § 33b obč. zák.

Nejvyššího soudu

§ 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř.

§ 33b obč. zák.

§ 31 odst. 1 obč. zák.

§ 33b obč. zák.

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolacím soudem

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

č. 99/1963 Sb.

ve znění účinném do 31. 12. 2012

č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyššího soudu

sp. zn. 21 Cdo 5429/2007

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

č. j. 27 Co 320/2007-69

§ 20 zákona č. 6/2002 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 19 a § 20 odst. 1 uvedeného zákona

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

§ 242 odst. 3 o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř.

odvolací soud

Nejvyšší soud

sp. zn. 33 Cdo 4385/2007

Nejvyšší soud

§ 33b odst. 1 písm. b/ obč. zák.

§ 33b obč. zák.

Nejvyšší soud

sp. zn. 21 Cdo 5429/2007

§ 33 odst. 2 obč. zák.

§ 31 oč. zák.

odst. 1

odst. 3

§ 32 obč. zák.

odst. 1

odst. 2

§ 33b obč. zák.

odst. 1

odstavec 2, věta první

§ 23 obč. zák.

§ 31 odst. 1 obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 2 Cdon 1007/96

Nejvyššího soudu

§ 32 odst. 2 obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. Odon 28/95

§ 33b obč. zák.

§ 31 odst. 1 obč. zák.

§ 33b odst. 1písm. b/ obč. zák.

§ 33 odst. 2 obč. zák.

§ 1016, § 1026 ABGB, § 172 odst. 2 BGB

č. 40/1964 Sb.

č. 509/1991 Sb.

§ 33 odst. 2

č. 89/2012 Sb.

§ 444

Nejvyššího soudu

sp. zn. 21 Cdo 5429/2007

sp. zn. 22 Cdo 1134/2000

Nejvyšší soud

§ 33b odst. 1 písm. a/ o. s. ř.

§ 33 odst. 2 obč. zák.

odvolacím soudem

Nejvyšší soud

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

dovolacího soudu

§ 243d odst. 1, věta druhá o. s. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl o ústavní stížnosti R. S., zastoupené JUDr. Pavlem Reiserem, advokátem v Plzni, Mikulášská třída 9, proti rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 20.9.2006, čj. 26 Cdo 1213/2006-61, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Ústavní stížností se stěžovatelka domáhala zrušení v záhlaví uvedeného rozhodnutí Nejvyššího soudu, neboť jím měla být porušena rovnost účastníků řízení daná čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Ve smyslu § 75 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), Ústavní soud nejdříve zkoumal, zda jsou dány podmínky řízení, za kterých může ve věci jednat. V souladu se svou dosavadní judikaturou konstatuje že obecnou podmínkou přípustnosti ústavní stížnosti je vyčerpání všech procesních prostředků, které zákon k ochraně práva poskytuje. Ze zásady subsidiarity ústavní stížnosti vyplývá závěr, že zákon má na mysli zejména procesní prostředky proti meritorním rozhodnutím a nikoli proti dílčím procesním, byť samostatně pravomocným rozhodnutím. Jen výjimečně lze napadat i rozhodnutí, která jsou způsobilá bezprostředně a citelně zasáhnout do základních práv stěžovatele a která tvoří samostatnou uzavřenou součást řízení, přestože řízení ve věci samé dosud neskončilo ( viz např. nález sp.zn. III. ÚS 441/04, www.judikatura.cz ).

O takový výjimečný případ se však v posuzované věci nejedná. Z přiloženého rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 20.9.2006, čj. 26 Cdo 1213/2006-61, se podává, že jím byly zrušeny dovoláním napadený rozsudek Krajského soudu v Plzni ze dne 19.12.2005, čj. 15 Co 535/2005-42 a současně i jemu předcházející rozsudek Okresního soudu Plzeň-jih ze dne 30.8.2005, čj. 6 C 41/2005-29, a věc byla vrácena Okresnímu soudu Plzeň - jih k dalšímu řízení. Jak vyplývá z obsahu ústavní stížnosti, stěžovatelka nesouhlasí s právním názorem Nejvyššího soudu, vysloveným v napadeném rozsudku, na možnost obecného soudu zasáhnout do obsahu nájemního vztahu a stanovit nájemné k bytu. V intencích toho budou obecné soudy dále jednat a nelze spolehlivě předvídat, co vše ještě může v řízení vyjít najevo. Protože Nejvyšší soud svým rozsudkem věc znovu otevřel a jeho rozhodnutí je v tomto smyslu rozhodnutím dílčím, jeví se ústavní stížnost jako předčasná a tedy nepřípustná, poněvadž stěžovatelka nevyčerpala všechny procesní prostředky, které jí zákon k ochraně jejího práva poskytuje ( § 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu ).

Ústavnímu soudu proto nezbylo, než ústavní stížnost podle § 43 odst. 1 písmeno e ) zákona o Ústavním soudu, jako návrh nepřípustný, odmítnout.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 17. ledna 2007

Vojen Güttler v.r.
soudce zpravodaj

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

čj. 26 Cdo 1213/2006-61

Nejvyššího soudu

§ 75 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

Ústavní soud

sp.zn. III. ÚS 441/04

Nejvyššího soudu

čj. 26 Cdo 1213/2006-61

Krajského soudu v Plzni

čj. 15 Co 535/2005-42

Okresního soudu Plzeň-jih

čj. 6 C 41/2005-29

Okresnímu soudu Plzeň - jih

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

§ 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu

Ústavnímu soudu

Ústavního soudu


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Náhrada škody
Přípustnost dovolání
Dotčené předpisy : § 237 odst. 2 písm. a ) o. s. ř. ve znění od 01.07.2009
§ 450 obč. zák.
§ 45 odst. 4 předpisu č. 361/2000Sb.
Kategorie rozhodnutí : C

 25 Cdo 1193/2011

ČESKÁ REPUBLIKA
ROZSUDEK

JMÉNEM REPUBLIKY

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Petra Vojtka a soudců JUDr. Marty Škárové a JUDr. Roberta Waltra v právní věci žalobce statutárního města Brna, se sídlem úřadu v Brně, Dominikánské náměstí 196/1, IČO 44992785, proti žalované S. T., zastoupené JUDr. Marií Minářovou, advokátkou se sídlem v Brně, Ludmily Konečné 14, o 214.276,- Kč s příslušenstvím, vedené u Městského soudu v Brně pod sp. zn. 108 C 14/2009, o dovolání žalované proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 7. září 2010, č. j. 17 Co 451/2009-85, takto :

 I. Dovolání proti části výroku rozsudku odvolacího soudu ve věci samé ohledně částky 1.216,- Kč se odmítá.
 II. Rozsudek Krajského soudu v Brně ze dne 7. září 2010, č. j. 17 Co 451/2009-85, a rozsudek Městského soudu v Brně ze dne 11. srpna 2009, č. j. 108 C 14/2009-52, se s výjimkou částí výroků, jimiž bylo rozhodnuto o platební povinnosti žalované ve výši 1.216,- Kč s příslušenstvím, zrušují a věc se v tomto rozsahu vrací Městskému soudu v Brně k dalšímu řízení.

O d ů v o d n ě n í :

Krajský soud v Brně rozsudkem ze dne 7. 9. 2010, č. j. 17 Co 451/2009-85, potvrdil rozsudek ze dne 11. 8. 2009, č. j. 108 C 14/2009-52, jímž Městský soud v Brně ve spojení s doplňujícím rozsudkem ze dne 25. 9. 2009, č. j. 108 C 14/2009-59, uložil žalované povinnost zaplatit žalobci 213.656,- Kč s příslušenstvím, v rozsahu 620,- Kč s příslušenstvím žalobu zamítl a rozhodl o náhradě nákladů řízení; odvolací soud rozhodl rovněž o náhradě nákladů řízení odvolacího. Vyšel ze zjištění, že dne 9. 5. 2002 provedla Městská policie Brno odtah vozidla Škoda 120L, jehož provozovatelkou je žalovaná, neboť vozidlo tvořilo překážku silničního provozu na pozemní komunikaci ve smyslu § 45 odst. 4 zákona č. 361/2000 Sb., o provozu na pozemních komunikacích, v tehdy účinném znění ( dále též jen „ zákon o silničním provozu “ ). Žalovaná částka představuje náklady spojené s odtahem vozidla ve výši 1.216,- Kč a náklady skladování vozidla na odstavném parkovišti ve výši 212.440,- Kč za dobu od 9. 5. 2002 do 23. 11. 2008. K námitce žalované, že nebyla o odtahu informována, soud prvního stupně uvedl, že i když žalobce informační povinnost nemá, žalovanou přesto informoval, ta však neposkytla součinnost a opakované výzvy k vyzvednutí vozidla zasílané na adresu jejího trvalého bydliště si nevyzvedla. Byla přitom povinna se o svůj majetek starat a zajišťovat jeho údržbu či odstranění, tvoří-li překážku provozu; žalovaná sice vozidlo postrádala a nahlásila jeho krádež, avšak žádné další kroky v tomto směru neučinila; výše nákladů na dlouhodobé skladování vozidla na odstavném parkovišti je tak pouze důsledkem chování žalované. Vztah stran sporu není vztahem smluvním, ale důsledkem porušení zákonné povinnosti, proto cena za skladování vozidla nemůže být posuzována podle zákona č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele. Odvolací soud se s uvedenými skutkovými i právními závěry soudu prvního stupně ztotožnil a neshledal podmínky pro vyvinění žalované ani důvody pro použití § 450 obč. zák., byť by tomu majetkové poměry žalované mohly nasvědčovat. Neučinila-li však žalovaná po zjištění, že se vozidlo nenachází na místě, kde jej odstavila, a ani později žádná adekvátní opatření ( naopak jí zřejmě při stáří a nízké hodnotě vozu tento stav vyhovoval ), není s ohledem na okolnosti vzniku škody využití moderačního práva namístě.

Proti rozsudku odvolacího soudu podala žalovaná dovolání, jehož přípustnost dovozuje z § 237 odst. 1 písm. c ), odst. 3 o.s.ř. pro otázku zásadního právního významu, zda je možné za součást nákladů za nucený odtah vozidla ve smyslu § 45 odst. 4 zákona o silničním provozu považovat rovněž náklady spojené s jeho úschovou či uskladněním. Pokud ano, mělo by být zvažováno, jaká doba úschovy je přiměřená. Není totiž jasné, proč bylo zcela bezcenné vozidlo drženo na parkovišti šest a půl roku s vědomím narůstajících nákladů na parkování. Dovolatelka vytýká odvolacímu soudu, že neposoudil věc z pohledu § 450 obč. zák. a § 3 odst. 1 obč. zák., a vznáší námitku promlčení uplatněného nároku. Navrhla, aby dovolací soud napadená rozhodnutí soudů obou stupňů zrušil a vrátil věc soudu prvního stupně k dalšímu řízení.

Žalobce ve vyjádření k dovolání vyjádřil své přesvědčení, že soudy obou stupňů posoudily věc zcela správně, v řešené věci nejsou důvody pro aplikaci § 450 obč. zák. a námitku promlčení nelze úspěšně vznést v průběhu řízení před dovolacím soudem. Navrhl, aby dovolací soud dovolání žalované zamítl.

Nejvyšší soud jako soud dovolací po zjištění, že dovolání bylo podáno včas, účastníkem řízení ( § 240 odst. 1 o.s.ř. ), řádně zastoupeným advokátem ( § 241 odst. 1 a 4 o.s.ř. ), napadené rozhodnutí přezkoumal a dospěl k závěru, že dovolání je přípustné podle § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř. pro řešení právní otázky moderace náhrady nákladů na umístění vozu na parkovací ploše po jeho odtahu. Dovolání je důvodné.

Dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. b ) o.s.ř. ( nesprávné právní posouzení věci ), který dovolatelka uplatňuje, může spočívat v tom, že odvolací soud věc posoudil podle nesprávného právního předpisu, nebo že správně použitý právní předpis nesprávně vyložil, případně jej na zjištěný skutkový stav věci nesprávně aplikoval.

Podle § 450 obč. zák. z důvodů zvláštního zřetele hodných soud náhradu škody přiměřeně sníží. Vezme přitom zřetel zejména k tomu, jak ke škodě došlo, jakož i k osobním a majetkovým poměrům fyzické osoby, která ji způsobila; přihlédne přitom také k poměrům fyzické osoby, která byla poškozena. Snížení nelze provést, jde-li o škodu způsobenou úmyslně.

Uvedené ustanovení zakotvuje tzv. moderační ( zmírňovací ) právo soudu určit výši náhrady škody nižší částkou, než je její skutečný rozsah tak, aby přiznaná náhrada škody vyjadřovala to, co v konkrétním případě lze po škůdci spravedlivě požadovat. Patří k právním normám s relativně neurčitou ( abstraktní ) hypotézou, tj. k právním normám, jejichž hypotéza není stanovena přímo právním předpisem, a které tak přenechávají soudu, aby podle svého uvážení v každém jednotlivém případě vymezil sám hypotézu právní normy ze širokého, předem neomezeného okruhu okolností, lze-li je podřadit pod pojem „ důvodů zvláštního zřetele hodných “. V občanském zákoníku ani v jiných občanskoprávních předpisech není tento pojem definován a pro posouzení, zda jsou v konkrétním případě takové důvody dány, zákon přináší pouze příkladmá hlediska, soud proto může v odůvodněných případech použít moderační právo i na základě jiných okolností. Zákon tedy nestanoví všechna kritéria, jimiž je naplněn pojem „ důvody zvláštního zřetele hodné “ a jimiž je třeba poměřovat přiměřenost snížení náhrady, ani nevyžaduje, aby všechna demonstrativně vyjmenovaná hlediska byla naplněna ( srovnej též rozsudek Nejvyššího soudu ČR ze dne 31. 1. 2008, sp. zn. 25 Cdo 691/2006, publikovaný pod C 5797 v Souboru civilních rozhodnutí NS, C. H. Beck ).

V obecné rovině není vyloučeno, že z pohledu zákonné úpravy podmínek moderačního práva soudu podle ustanovení § 450 obč. zák. všechna hlediska v něm demonstrativně uvedená nemusí být zvažována, jestliže nejsou ve srovnání s jinými okolnostmi pro posouzení daného případu podstatná ( významná ), a nestávají se tudíž součástí hypotézy právní normy. Na druhé straně zákonem označená hlediska jsou bezpochyby typickými, nejčastějšími a zpravidla nejpodstatnějšími důvody, zakládajícími moderaci. Ukládá-li zákon v první řadě, aby bylo zvažováno, jak ke škodě došlo, dává soudu prostor k posouzení všech v úvahu přicházejících okolností, které se vyskytly v souvislosti se škodní událostí a které je třeba zohlednit podle míry relevance, jež jim lze z pohledu moderačního oprávnění soudu přisuzovat. Jde zároveň o zcela logické hledisko, neboť v různorodých životních situacích může škoda vzniknout za specifických okolností, které sice nemusí mít vliv na vznik odpovědnosti, avšak právě z jejich pohledu může požadavek na plnou náhradu škody vyznívat jako nepřiměřeně přísné či tvrdé opatření.

V posuzované věci jde o specifický nárok, který se sice právně kvalifikuje jako náhrada škody ( srov. nález Ústavního soudu ze dne 6. 11. 2003, sp. zn. III. ÚS 150/03, publikovaný ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu, ročník 2003, sv. 31, s. 149, pod č. 128 ), což zároveň zakládá oprávnění soudu použít tzv. moderaci, nejde nicméně o případ, kdy oprávněné osobě vzniká újma jako taková; spíše je zřejmé, že prostředky plynoucí jí z tohoto důvodu představují zdroj jejích příjmů ( zde tzv. „ poplatek za skladování vozidla “ ). Z tohoto pohledu musí být nahlíženo i na důvody moderace včetně kritéria dopadu použití moderačního práva do poměrů poškozeného, jímž je v dané věci statutární město, které jako obec ve smyslu § 2 odst. 1 věty první, odst. 2 zákona č. 128/2000 Sb., o obecním zřízení, je veřejnoprávní korporací, která má pečovat o všestranný rozvoj svého území a o potřeby svých občanů a při plnění svých úkolů má chránit též veřejný zájem. Jinými slovy má-li klasická náhrada škody reparovat způsobenou újmu, přičemž použití moderačního práva je výjimkou, která nastupuje výjimečně k odstranění tvrdosti, kterou by plná náhrada znamenala pro povinnou osobu, u tohoto specifického nároku musí být výjimka posuzována šířeji, neboť se nedotýká práva na odstranění nepříznivého zásahu do majetkové sféry poškozeného, nýbrž jeho zákonem upravené činnosti, která má svou výdělečnou stránku.

Odvolací soud správně zvažoval okolnosti, za nichž ke škodě došlo, a důvodně podrobil kritice počínání žalované, která vzhledem k nízké hodnotě vozu a k předpokládaným zvýšeným nákladům na jeho zaopatření neprojevila dostatečnou aktivitu, aby své vozidlo našla a postarala se o něj. Na druhé straně ovšem nezohlednil, že k nárůstu nákladů ( majících charakter škody ) došlo i vlivem počínání žalobce, který rovněž nikterak intenzivně nepátral po majiteli vozu, resp. vyzval vlastnici k odvozu vozidla s velkým časovým odstupem.

Kromě toho nelze přehlédnout, že základním smyslem moderačního práva je odstranění tvrdosti dopadu povinnosti k náhradě škody do poměrů osoby, která za ni odpovídá, proto je nezbytné zvážit, zda žalovaná částka, která v daném případě zřejmě mnohonásobně převyšuje měsíční příjem žalované a zjevně se vymyká jejím majetkovým poměrům, je adekvátní náhradou, jež by příslušela žalobci za to, že téměř bezcenné vozidlo uchovával několik let na svém parkovišti. To je zdůvodněno zejména charakterem nároku, který je škodou v širším slova smyslu a který by při své povaze poplatku za umístění vozu neměl dosahovat nepřiměřeně vysokých částek, obzvláště jde-li o vozidlo, které se svým stavem blíží či dokonce rovná vraku [silniční vozidlo, které je trvale technicky nezpůsobilé k provozu a není opatřeno státní poznávací značkou nebo které je zjevně trvale technicky nezpůsobilé k provozu - § 19 odst. 2 písm. g ) zákona č. 19/1997 Sb., o pozemních komunikacích; srov. též jeho § 19 odst. 3 a 4], u nějž zákon předpokládá definitivní odstranění, tj. likvidaci, nikoliv dlouhodobé skladování.

Je tedy zřejmé, že zahrnul-li odvolací soud do svých úvah, na jejichž základě vyloučil použití moderačního práva, pouze okolnosti vzniku škody na straně žalované, aniž přihlédl k postupu žalobce a ke specifickému charakteru uplatněného nároku a aniž se dostatečně zabýval dopadem nároku do majetkových poměrů účastníků, nelze považovat právní posouzení podmínek pro aplikaci ustanovení § 450 obč. zák. za úplné, a tedy ani za správné.

Z uvedeného vyplývá, že dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. b ) o.s.ř. je naplněn, a proto Nejvyšší soud České republiky rozsudek odvolacího soudu zrušil spolu se závislými výroky o náhradě nákladů řízení; vzhledem k tomu, že uvedené důvody dopadají i na rozhodnutí soudu prvního stupně, dovolací soud zrušil i je a věc vrátil Městskému soudu v Brně k dalšímu řízení ( § 243b odst. 2 věta za středníkem, odst. 3 věta první o.s.ř. ), to vše v rozsahu částky 212.440,- Kč poplatku za umístění vozidla na odstavném parkovišti.

Ve vztahu k částce 1.216,- Kč, představující náklady na odtah vozidla, brání přezkumu napadeného rozhodnutí v dovolacím řízení ustanovení § 237 odst. 2 písm. a ) o.s.ř., podle nějž není dovolání přípustné ve věcech, v nichž dovoláním dotčeným výrokem bylo rozhodnuto o peněžitém plnění nepřevyšujícím 50.000,- Kč a v obchodních věcech 100.000,- Kč; k příslušenství pohledávky se přitom nepřihlíží. Jde totiž o samostatný dílčí nárok stojící vedle nároku na náhradu za umístění vozidla na parkovišti, který má odlišný skutkový základ ( srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31. 3. 2005, sp. zn. 25 Cdo 1097/2004, publikované pod C 3431 v Souboru civilních rozhodnutí NS, C. H. Beck ), proto se taková samostatnost zohledňuje i při rozhodování o přípustnosti dovolání. Dovolání tak v tomto rozsahu směřuje proti výroku rozsudku o věci samé, jímž bylo rozhodnuto o samostatném peněžitém plnění nepřevyšujícím 50.000,- Kč, a jeho přípustnost je tudíž vyloučena citovaným ustanovením. Nejvyšší soud proto dovolání žalované jako nepřípustné zčásti odmítl podle § 243b odst. 5 a § 218 písm. c ) o.s.ř., aniž se mohl zabývat věcným obsahem jí uplatněných námitek.

Právní názor vyslovený v tomto rozsudku je závazný. V novém konečném rozhodnutí o věci rozhodne soud i o náhradě nákladů dovolacího řízení ( § 243d odst. 1 o.s.ř. ).

Proti tomuto rozsudku není přípustný opravný prostředek.
 V Brně dne 30. listopadu 2012

 JUDr. Petr Vojtek, v. r.
 předseda senátu

§ 237 odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

ve znění od 01.07.2009

§ 450 obč. zák.

§ 45 odst. 4 předpisu č. 361/2000Sb.

25 Cdo 1193/2011

Nejvyšší soud České republiky

Městského soudu v Brně

sp. zn. 108 C 14/2009

Krajského soudu v Brně

č. j. 17 Co 451/2009-85

odvolacího soudu

Krajského soudu v Brně

č. j. 17 Co 451/2009-85

Městského soudu v Brně

č. j. 108 C 14/2009-52

Městskému soudu v Brně

Krajský soud v Brně

č. j. 17 Co 451/2009-85

č. j. 108 C 14/2009-52

Městský soud v Brně

č. j. 108 C 14/2009-59

odvolací soud

§ 45 odst. 4 zákona č. 361/2000 Sb.

soud prvního stupně

č. 634/1992 Sb.

Odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 450 obč. zák.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ), odst. 3 o.s.ř.

§ 45 odst. 4 zákona o silničním provozu

odvolacímu soudu

§ 450 obč. zák.

§ 3 odst. 1 obč. zák.

dovolací soud

soudu prvního stupně

dovolacím soudem

dovolací soud

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 240 odst. 1 o.s.ř.

§ 241 odst. 1 a 4 o.s.ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o.s.ř.

odvolací soud

§ 450 obč. zák.

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 25 Cdo 691/2006

§ 450 obč. zák.

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 150/03

Ústavního soudu

§ 19 odst. 3 a 4

odvolací soud

§ 450 obč. zák.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o.s.ř.

Nejvyšší soud České republiky

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

dovolací soud

Městskému soudu v Brně

§ 237 odst. 2 písm. a ) o.s.ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 25 Cdo 1097/2004

Nejvyšší soud

§ 243b odst. 5 a § 218 písm. c ) o.s.ř.

§ 243d odst. 1 o.s.ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl ve věci ústavní stížnosti Ing. J. K., zastoupeného JUDr. Pavlem Bergerem, advokátem, se sídlem v Praze, proti rozsudku Městského soudu v Praze č. j. 23 Co 103/2010-146 ze dne 14. dubna 2010, a rozsudkům Obvodního soudu pro Prahu 4 č. j. 14 Nc 226/2009-91 ze dne 17. prosince 2009, a č. j. 14 Nc 226/2009-120 ze dne 14. ledna 2009, za účasti 1 ) Městského soudu v Praze a 2 ) Obvodního soudu pro Prahu 4, jako účastníků řízení, a 1 ) A. K., 2 ) K. K. a 3 ) Ing. A. K., jako vedlejších účastnic řízení, takto :

Usnesení č. j. II. ÚS 2807/10-14 ze dne 13. ledna 2011 se opravuje tak, že v záhlaví v označení rozhodnutí a účastníků řízení se namísto slov "Obvodního soudu pro Prahu 10" uvádí správně "Obvodního soudu pro Prahu 4".

Odůvodnění :

Při vyhotovování shora označeného usnesení došlo v záhlaví usnesení k nesprávnému označení ústavní stížností napadeného rozhodnutí soudu prvního stupně, jakož i tohoto soudu jako účastníka řízení.

Ústavní soud byl na toto pochybení upozorněn, proto soudce zpravodaj v souladu s § 63 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, ve spojení s § 164 občanského soudního řádu vydal toto usnesení, kterým byla opravena zjevná nesprávnost.

Poučení :Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 10. února 2011

JUDr. Jiří Nykodým, v. r.
předseda II. senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

č. j. 23 Co 103/2010-146

Obvodního soudu pro Prahu 4

č. j. 14 Nc 226/2009-91

č. j. 14 Nc 226/2009-120

Městského soudu v Praze

Obvodního soudu pro Prahu 4

č. j. II. ÚS 2807/10-14

Obvodního soudu pro Prahu 10

Obvodního soudu pro Prahu 4

soudu prvního stupně

Ústavní soud

§ 63 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

§ 164 občanského soudního řádu

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Hany Gajdziokové a soudců JUDr. Miroslava Galluse a JUDr. Pavla Příhody v právní věci žalobkyně BRADDOCK FINANCE CAPITAL LTD., se sídlem Suite B, 29 Harley Street, Londýn, W1G 9QR, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, registrační číalo 04575632, zastoupené Mgr. Davidem Metelkou, advokátem se sídlem v Ostravě-Mariánských Horách, Boleslavova 901/7, proti žalovaným 1 ) Z. A., a 2 ) H. A., o zaplacení částky 5,578.318,20 Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Karviné - pobočky v Havířově pod sp. zn. 116 C 265/2007, o dovolání žalobkyně proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 24. srpna 2011, č. j. 51 Co 552/2010-406, takto :

I. Dovolací řízení se zastavuje.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.
Odůvodnění :

Proti v záhlaví označenému rozsudku Krajského soudu v Ostravě podala žalobkyně dovolání, které podáním ze dne 20. prosince 2012, doručeným Nejvyššímu soudu téhož dne, vzala zpět. Nejvyšší soud proto dovolací řízení podle ustanovení § 243b odst. 5 věty druhé občanského soudního řádu zastavil.
Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení se opírá o ustanovení § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 2 věty první občanského soudního řádu, když žalobkyně procesně zavinila, že dovolací řízení bylo zastaveno, a žalovaným podle obsahu spisu v dovolacím řízení náklady nevznikly.
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 15. ledna 2013

 JUDr. Hana Gajdzioková
 předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

sp. zn. 116 C 265/2007

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 51 Co 552/2010-406

Krajského soudu v Ostravě

Nejvyššímu soudu