U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Horáka, Ph.D. a soudců JUDr. Zdeňka Dese a JUDr. Kateřiny Hornochové ve věci žalobkyně ŠINDELÁŘ SPEDITION s.r.o., se sídlem v Sedleci 49, PSČ 373 47, identifikační číslo osoby 26024641, zastoupené Mgr. Janem Úlehlou, advokátem, se sídlem v Českých Budějovicích, Krajinská 224/37, proti žalované CN CARGO Spedition s.r.o., se sídlem ve Vodňanech, Výstavní 726/II, PSČ 389 01, identifikační číslo osoby 26049422, zastoupené JUDr. Jiřím Kroftou, advokátem, se sídlem v Praze 1, U Železné lávky 568/10, o 844.749,50 Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu ve Strakonicích pod sp. zn. 4 C 21/2007, o dovolání žalobkyně proti rozsudku Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 8. listopadu 2011, č. j. 22 Co 2051/2008-330, takto :

I. Dovolání se odmítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.

O d ů v o d n ě n í :

Okresní soud ve Strakonicích rozsudkem ze dne 21. března 2008,
č. j. 4 C 21/2007-238, zamítl žalobu o zaplacení částky 811.389,50 Kč spolu s úrokem z prodlení z částek specifikovaných v tomto výroku, jehož výše odpovídá ročně výši repo sazby stanovené Českou národní bankou platné pro první den kalendářního pololetí, ve kterém trvá prodlení žalované zvýšené o sedm procentních bodů ( bod I. výroku ), řízení ohledně částky 33.360,- Kč s příslušenstvím zastavil ( bod II. výroku ), rozhodl o náhradě nákladů řízení mezi účastníky ( bod III. výroku ), žalobkyni uložil povinnost zaplatit doplatek soudního poplatku ve výši 30.720,- Kč ( bod IV. výroku ) a České republice na nákladech řízení částku 12.869,50 Kč ( bod V. výroku ).
Žalobkyně se domáhala úhrady přepravného za více přeprav, které pro žalovanou v mezinárodní silniční nákladní dopravě provedla. Nárok na zaplacení podstatné části přepravného ve výši 744.139,50 Kč učinila žalovaná nesporným; nárok na zaplacení přepravného ve výši 18.000,- Kč za přepravu zboží provedenou dne 27. července 2006 z P. do B. vzal soud prvního stupně za prokázaný. Vzhledem k tomu, že žalovaná uplatnila v rámci procesní obrany jako protipohledávku vůči žalobkyni nárok na náhradu škody ve výši 4,757.146,38 Kč, která jí měla vzniknout odcizením jedné ze zásilek, jejíž přepravu žalobkyně pro žalovanou zajišťovala, stala se předmětem dokazování a posuzování soudu skutečnost, zda žalobkyně odpovídá za škodu způsobenou ztrátou zásilky, kterou přepravovala z P. do Ř.
Soud prvního stupně vyšel ze zjištění, že dne 21. března 2007 převzala žalobkyně zásilku 588 kartonů textilu o brutto váze 1800 kg k přepravě z P. do Ř. s tím, že vozidlo mělo být připraveno k vykládce 23. března 2007 nejpozději do 18 :00 hodin. Vozidlo řídili 2 řidiči, kteří měli podle dokladu ( který dostali při nakládce ) parkovat v případě pozdního dojezdu u benzinové pumpy v Ř. nebo na osvětleném frekventovaném místě. Řidiči přijeli na vykládku později - ve 20.15 hod, vozidlo již nebylo možno přistavit na vykládku, zaparkovali tedy vozidlo poblíž místa, kde měli vykládat - poblíž brány do kasáren, což považovali za bezpečné místo, nikoli na střeženém parkovišti. Vykládka se měla uskutečnit v nebezpečné oblasti, o čemž řidiči nebyli poučeni. Žádný seznam střežených parkovišť neměli. Vozidlo zamkli a šli spát. Kolem druhé hodiny v noci z 23. března na 24. března 2007 došlo k přepadení osádky vozidla šesti muži, zranění jednoho z řidičů a k odcizení nákladu, který nebyl řádně zabezpečen.
Po právní stránce věc posoudil dle čl. 17 Úmluvy o přepravní smlouvě v mezinárodní silniční nákladní dopravě ( CMR ), vyhlášené pod číslem 11/1975 Sb. ( dále jen „ Úmluva CMR “ ). Dospěl k závěru, že ztrátě zásilky ( loupežnému přepadení ) bylo možné předejít, a to řádným plánováním časového rozvrhu přepravy tak, aby bylo možno vykládku stihnout v požadovaném termínu, v případě pozdního dojezdu zaparkováním na střeženém parkovišti, vybavením vozidla bezpečnostním zámkem, poučením osádky vozidla o známém nebezpečí v teritoriu kolem Říma a o nutnosti parkovat na střeženém parkovišti včetně podání jim seznamu těchto míst. Žalobkyně tudíž odpovídá žalované za ztrátu zásilky ve smyslu č. 17 odst. 1 Úmluvy CMR, neboť neprokázala naplnění liberačního důvodu podle čl. 17 odst. 2 Úmluvy CMR. Žalobkyně prokázala loupež jako příčinu postrádání zásilky, neprokázala však, že by loupež byla neodvratitelná, naopak bylo prokázáno, že se žalobkyně dopustila při přípravě a provádění předmětné přepravy chyb, které ve svém důsledku vedly k odcizení zásilky. Protože žalovaná v rámci procesní obrany uplatnila k započtení svůj nárok na náhradu škody na zásilce ve výši 4,757.146,40 Kč, která výrazně převyšuje celkový nárok žalobkyně na zaplacení přepravného podle § 625 obchodního zákoníku ( dále jen „ obch. zák. “ ), jak byl v řízení zjištěn, soud prvního stupně žalobu zamítl.
K odvolání žalobkyně Krajský soud v Českých Budějovicích rozsudkem ze dne 16. prosince 2008, č. j. 22 Co 2051/2008-277, rozsudek soudu prvního stupně, vyjma výroku v odstavci II., o zastavení řízení, změnil tak, že žalované uložil povinnost zaplatit žalobkyni částku 811.389,50 Kč spolu s úrokem z prodlení z částek uvedených ve výroku rozsudku, jehož výše odpovídá ročně výši repo sazby stanovené Českou národní bankou platné pro první den kalendářního pololetí, ve kterém trvá prodlení žalované zvýšené o sedm procent bodu ( první výrok ) a rozhodl o náhradě nákladů řízení mezi účastníky před soudy obou stupňů ( druhý výrok ), o povinnosti žalobkyně doplatit soudní poplatek ve výši 32.050,- Kč ( třetí výrok ) a o povinnosti žalované k náhradě nákladů řízení státu v částce 12.869,50 Kč ( čtvrtý výrok ). Odvolací soud dospěl k odlišnému právnímu závěru ohledně naplnění podmínek liberace žalobkyně z odpovědnosti za škodu dle článku 17 odst. 2 Úmluvy CMR. Uvedl, že sám skutek loupežného přepadení a ozbrojeného útoku je liberačním důvodem ve smyslu uvedeného článku. Tento rozsudek, vyjma třetího výroku, Nejvyšší soud České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) zrušil rozsudkem ze dne 28. června 2011, č. j. 23 Cdo 1383/2009-312, a věc v tomto rozsahu vrátil odvolacímu soudu k dalšímu řízení. Nejvyšší soud zde upozornil, že okolnostmi rozhodnými pro posouzení, zda-li dopravce mohl ztrátu zásilky odvrátit či nikoli, jsou kromě okolností samotného skutku, při němž ke ztrátě zásilky došlo, také okolnosti spočívající v jednání dopravce, zejména plnění jeho povinnosti rizikům ztráty zásilky předcházet.
Odvolací soud následně rozsudkem ze dne 8. listopadu 2011,
č. j. 22 Co 2051/2008-330, rozsudek soudu prvního stupně ve výroku v odstavci I., III. a V. potvrdil ( bod I. výroku ) a rozhodl o povinnosti žalobkyně zaplatit žalované na náhradě nákladů odvolacího a dovolacího řízení částku 140.003,- Kč ( bod II. výroku ).
V návaznosti na závazný právní názor dovolacího soudu měl odvolací soud zato, že se soud prvního stupně dostatečně věnoval zjišťování skutkového stavu, vztahujícího se k tvrzení žalobkyně o přepadení vozidla dopravce v Ř. dne 24. března 2007. Dle jeho názoru pak ze soudem prvního stupně provedených důkazů nevyplývá, že by měla být žalobkyně jako dopravce podle čl. 17 odst. 2 Úmluvy CMR zproštěna odpovědnosti za ztrátu zásilky pro okolnosti, které nemohla odvrátit. Žalobkyně neučinila všechna jí dostupná opatření k tomu, aby se přepadení jejího vozidla a ztrátě zásilky vyhnula. Dospěl tedy k závěru, že v projednávané věci nedošlo k neodvratitelné události, pro kterou by žalobkyně mohla být odpovědnosti na základě čl. 17 odst. 2 Úmluvy CMR zproštěna.
Žalobkyně podala proti rozsudku odvolacího soudu dovolání, výslovně proti všem výrokům, odkazujíc co do jeho přípustnosti na ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ o. s. ř. “ ) a namítajíc nesprávné právní posouzení věci ( tedy dovolací důvod dle ustanovení § 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř. ).
Dovolatelka nesouhlasí s tím, že odvolací soud posoudil prokázané loupežné přepadení a odnětí zásilky jako událost nikoli neodvratitelnou ve smyslu ustanovení čl. 17 odst. 2 Úmluvy CMR. Dle jejího názoru není z odůvodnění rozsudku zřejmé, na základě jakých důkazů dospěl odvolací soud ke svým závěrům. Tyto podle žalobkyně obsahu provedeného dokazování neodpovídají. Není možné vůbec zjistit, z jakých zjištěných skutečností soud učinil závěr o tom, že žalobkyně neučinila všechna dostupná opatření k tomu, aby přepadení vozidla a ztrátě zásilky předešla, a že se tedy nejedná o neodvratitelnou událost ve smyslu Úmluvy CMR. Dále upozorňuje na obsah smluvního ujednání mezi objednatelem přepravy a dopravcem.
V závěru dovolatelka navrhuje, aby dovolací soud napadený rozsudek odvolacího soudu zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení.
Žalovaná se k dovolání žalobkyně dle obsahu spisu a předkládací zprávy nevyjádřila.
Nejvyšší soud České republiky ( dále též jen „ Nejvyšší soud “ ) úvodem poznamenává, že rozhodné znění občanského soudního řádu pro dovolací řízení ( od 1. července 2009 ) se podává z bodů 1. a 12., části první, článku II. zákona č. 7/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony.
Po zjištění, že dovolání bylo podáno ve lhůtě stanovené v § 240 odst. 1 o. s. ř., oprávněnou osobou řádně zastoupenou advokátem, jímž bylo dovolání též sepsáno ( § 241 odst. 1, 4 o. s. ř. ), se Nejvyšší soud zabýval nejdříve otázkou, zda je dovolání v této věci přípustné, neboť pouze z podnětu přípustného dovolání lze přezkoumat správnost napadeného rozhodnutí z hlediska uplatněných dovolacích důvodů.
Podle ustanovení § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští.
V posuzované věci dovolání žalobkyně přípustné není.
Přípustnost dovolání proti rozsudku, jímž odvolací soud potvrdil rozsudek soudu prvního stupně, upravuje ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) a c ) o. s. ř. O případ uvedený pod písmenem b ) v této věci nejde a důvod založit přípustnost dovolání podle písmene c ) Nejvyšší soud nemá, když dovolatelka mu nepředkládá k řešení žádnou otázku, z níž by bylo možné usuzovat, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam.
Podle ustanovení § 237 odst. 3 o. s. ř. má rozhodnutí odvolacího soudu po právní stránce zásadní význam ( § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř. ) zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 se nepřihlíží.
Z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. se podává, že dovolací přezkum je zde předpokládán zásadně pro posouzení otázek právních, pročež způsobilým dovolacím důvodem je ten, jímž lze namítat, že rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci [§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.]. Jen z pohledu tohoto důvodu, jehož obsahovým vymezením je dovolací soud vázán ( § 242 odst. 3 věta první o. s. ř. ), je pak možné - z povahy věci - posuzovat, zda dovoláním napadené rozhodnutí je zásadně významné. Naopak nelze účinně uplatnit námitky proti skutkovým zjištěním způsobem, který předjímá dovolací důvod podle § 241a odst. 3 o. s. ř., stejně jako důvod podle § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř., jestliže tvrzené vady procesu získání skutkových zjištění ( zejména provádění a hodnocení důkazů ) nezahrnují podmínku existence právní otázky zásadního významu ( srov. shodně usnesení Ústavního soudu ze dne 7. března 2006, sp. zn. III. ÚS 10/06, uveřejněné v časopise Soudní judikatura číslo 9, ročník 2006, pod číslem 130 ).
Při zkoumání, zda napadené rozhodnutí má zásadní právní význam, může dovolací soud posuzovat jen takové právní otázky, které dovolatelka v dovolání označila, případně jejichž řešení zpochybnila Z vylíčení uplatněných dovolacích důvodů je zřejmé, že dovolatelka nevymezila žádnou právní otázku, pro jejíž řešení by bylo možno usuzovat na zásadní právní význam napadeného rozhodnutí.
Dovolatelka výslovně neformuluje otázku, s níž spojuje zásadní právní význam napadeného rozhodnutí, z obsahu dovolání ( § 41 odst. 2 o. s. ř. ) však vyplývá, že brojí proti závěru odvolacího soudu ( soudu prvního stupně ), že v projednávané věci nedošlo k neodvratitelné události, pro kterou by mohla být žalobkyně zproštěna odpovědnosti za ztrátu zásilky na základě čl. 17 odst. 2 Úmluvy CMR. Dovolatelka ve svém dovolání sice formálně uplatňuje dovolací důvod nesprávného právního posouzení věci, nicméně ve skutečnosti v dovolání předestírá vlastní skutkové závěry o tom, proč by měla být jako dopravce zproštěna odpovědnosti za ztrátu zásilky ve smyslu ustanovení čl. 17 odst. 2 Úmluvy CMR. Její námitky tak směřují především proti zjištěnému skutkovému stavu, resp. hodnocení důkazů, vyplývají z jejího odlišného hodnocení provedených důkazů. Dovolací důvod stanovený v § 241a odst. 3 o. s. ř. ( jehož prostřednictvím lze namítat, že rozhodnutí vychází ze skutkového zjištění, které nemá podle obsahu spisu v podstatné části oporu v provedeném dokazování ), pod který je možno výhrady dovolatelky proti zjištěnému skutkovému stavu věci z hlediska jejich obsahu podřadit, však přípustnost dovolání podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. založit nemůže ( § 237 odst. 3 o. s. ř. ).
Polemizuje-li současně dovolatelka s odvolacím soudem učiněným právním posouzením skutkových zjištění o nenaplnění liberačních důvodů podle článku 17 odst. 2 Úmluvy CMR, nepředkládá touto polemikou žádnou otázku zásadního právního významu napadeného rozhodnutí. Odvolací soud při právním posouzení věci respektoval závěry učiněné Nejvyšším soudem v rozsudku ze dne 28. června 2011, sp. zn. 23 Cdo 1383/2009, od nichž se nemá dovolací soud důvod odchýlit.
V situaci, kdy Nejvyšší soud z hlediska uplatněných dovolacích námitek neshledal ani jiné okolnosti, které by činily potvrzující výrok rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé zásadně významným po právní stránce a kdy dovolání ani v části směřující proti rozhodnutí odvolacího soudu o nákladech řízení není přípustné ( srov. usnesení Nejvyššího soudu uveřejněné pod číslem 4/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ), nelze než uzavřít, že dovolání směřuje proti rozhodnutí odvolacího soudu, proti němuž není tento mimořádný opravný prostředek přípustný.
Nejvyšší soud proto, aniž nařizoval jednání ( § 243a odst. 1, věta první, o. s. ř. ), dovolání podle ustanovení § 243b odst. 5 ve spojení s § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.
O nákladech dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř., neboť žalobkyně, jejíž dovolání bylo odmítnuto, nemá na náhradu nákladů právo a žalované podle obsahu spisu žádné prokazatelné náklady v souvislosti s dovolacím řízením nevznikly.
Přípustnost dovolání Nejvyšší soud posuzoval s vědomím faktu, že Ústavní soud nálezem pléna ze dne 21. února 2012, sp. zn. Pl. ÚS 29/11, zrušil ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. až uplynutím 31. prosince 2012 ( srov. též nález Ústavního soudu ze dne 6. března 2012, sp. zn. IV. ÚS 1572/11 ).
Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 18. prosince 2012

JUDr. Pavel Horák, Ph.D.
předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu ve Strakonicích

sp. zn. 4 C 21/2007

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č. j. 22 Co 2051/2008-330

Okresní soud ve Strakonicích

č. j. 4 C 21/2007-238

soud prvního stupně

11/1975 Sb.

č. 17 odst. 1 Úmluvy CMR

čl. 17 odst. 2 Úmluvy CMR

§ 625 obchodního zákoníku

soud prvního stupně

Krajský soud v Českých Budějovicích

č. j. 22 Co 2051/2008-277

soudu prvního stupně

Odvolací soud

17 odst. 2 Úmluvy CMR

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

č. j. 23 Cdo 1383/2009-312

odvolacímu soudu

Nejvyšší soud

Odvolací soud

č. j. 22 Co 2051/2008-330

soudu prvního stupně

dovolacího soudu

odvolací soud

soud prvního stupně

soudem prvního stupně

čl. 17 odst. 2 Úmluvy CMR

čl. 17 odst. 2 Úmluvy CMR

odvolacího soudu

ve znění pozdějších předpisů

§ 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř.

odvolací soud

čl. 17 odst. 2 Úmluvy CMR

odvolací soud

Úmluvy CMR

dovolací soud

odvolacího soudu

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 240 odst. 1 o. s. ř.

§ 241 odst. 1, 4 o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 236 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. b ) a c ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

dovolací soud

§ 242 odst. 3 věta první o. s. ř.

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 10/06

dovolací soud

§ 41 odst. 2 o. s. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

čl. 17 odst. 2 Úmluvy CMR

čl. 17 odst. 2 Úmluvy CMR

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacím soudem

17 odst. 2 Úmluvy CMR

Odvolací soud

Nejvyšším soudem

sp. zn. 23 Cdo 1383/2009

dovolací soud

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

§ 243a odst. 1, věta první, o. s. ř.

Nejvyšší soud

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 29/11

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 1572/11


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatele A. D. G., zastoupeného JUDr. Veronikou Ordnungovou, advokátkou, se sídlem U Ladronky 1145/42, 169 00 Praha 6, proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 28. 6. 2011 č. j. 64 Co 21/2011-364 o návrhu na odklad vykonatelnosti tohoto rozsudku a o návrhu na zrušení § 237 odst. 2 písm. b ) zák. č. 99/1963 Sb., takto :

Ústavní stížnost a návrhy s ní spojené se odmítají.

Odůvodnění :

I.

Soud prvního stupně ( Obvodní soud pro Prahu 8 ) rozhodoval o žalobě, jíž se žalobkyně ( manželka stěžovatele ) domáhala, aby žalovanému ( stěžovateli v řízení o ústavní stížnosti ) - po dobu od podání žaloby do právní moci rozvodu manželství účastníků - byla uložena povinnost platit žalobkyni výživné na manželku ve výši 60 000 Kč měsíčně s tím, že do května 2006 žalobkyni poskytoval částku v rozmezí 60 000 Kč až 70 000 Kč měsíčně, od června 2006 žalobkyni ničeho nepřispívá, platí pouze výživné na nezletilé dcery. Žalobkyně uvedla, že její běžné měsíční náklady na domácnost, byt, daně, pojištění, automobil činí měsíčně částku 62 890 Kč a žalobkyně má po dobu trvání manželství právo na stejnou životní úroveň jako žalovaný, který má mimořádně vysoký příjem; s jeho profesním postavením na Ministerstvu obrany jsou spojeny další vysoké požitky, nadto má i příjmy od britské zbrojovky BAE Systems.

Původním rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 8 ze dne 16. 10. 2007 sp. zn. 28 C 163/2006 bylo žalobě stěžovatelky zčásti vyhověno; odvolací soud však usnesením ze dne 15. 1. 2009 č. j. 64 Co 385/2008-229 citovaný rozsudek zrušil a uložil soudu prvního stupně provést důkazní řízení za účelem zjištění, zda nedošlo k porušení manželské věrnosti účastníků.

Po následném doplnění dokazování obvodním soudem ze zjištěného skutkového stavu vyplynulo, že účastníci uzavřeli manželství dne 30. 9. 1999 a z manželství se narodila dcera K. a dcera E. Do roku 2000 žili účastníci společně ve Velké Británii, poté zůstal ve Velké Británii bydlet pouze žalovaný ( stěžovatel ), žalobkyně se odstěhovala do Prahy. Žalobkyně není zaměstnána, žalovaný je občan Velké Británie, zaměstnanec společnosti BAE s průměrným čistým měsíčním příjmem po přepočtu 703 298 Kč, a dále je vlastníkem zaměstnaneckých akcií, jejichž hodnota nebyla přesně zjištěna. V červnu 2006 podal žalovaný stěžovatel žádost o rozvod manželství. Soud prvního stupně vyšel ze zjištění, že prokázaný příjem žalovaného je dostatečný k přiznání výživného žalobkyni v požadované výši, vznikl-li by jí na ně nárok. Žalovaný přispíval na společnou domácnost do června 2006 částkou 60 000 Kč až 70 000 Kč měsíčně, od června 2006 neplatí žalobkyni ničeho. V roce 2006 poslal částku 1 000 000 Kč, kterou žalobkyně použila na rekonstrukci chalupy v H. P. Soud prvního stupně doplnil dokazování výslechy svědků; dospěl k závěru, že v březnu 2006 navázala žalobkyně známost s R. B., a to ještě před podáním návrhu na rozvod manželství, který žalovaný podal v červenci 2006. Na základě tohoto zjištění dospěl soud prvního stupně k závěru, že v době podání žaloby žalobkyně udržovala velmi blízké vztahy se svým současným partnerem, s nímž žije ve společné domácnosti, a z toho důvodu neměla snahu o obnovení manželského soužití se žalovaným; výživné jí nelze přiznat pro rozpor s dobrými mravy ve smyslu § 96 odst. 2 zákona o rodině. Soud prvního stupně v této souvislosti uvedl, že žalobkyně porušila § 18 zákona o rodině manželskou nevěrou, a přiznání výživného by bylo podle § 91 odst. 1, 2 zákona o rodině v rozporu s dobrými mravy. Soud prvního stupně nepřihlédl ke skutečnosti, že nevěra žalobkyně nebyla uvedena v rozvodovém rozsudku, neboť uvěřil žalovanému, že šlo o ústupek z jeho strany.

Proto Obvodní soud pro Prahu 8 napadeným rozsudkem ze dne 27. 5. 2010 č. j. 28 C 163/2006-314 žalobu zamítl.

Městský soud v Praze napadeným rozsudkem rozhodl, že se rozsudek soudu prvního stupně mění tak, že žalovaný ( stěžovatel ) je povinen platit žalobkyni počínaje dnem 3. 8. 2006 do 30. 4. 2009 částku 50 000 Kč měsíčně a že dlužné výživné za uvedené období v celkové výši 1 424 999 Kč je povinen zaplatit žalobkyni do dvou měsíců od právní moci rozsudku; jinak rozhodnutí soudu prvního stupně potvrdil.

Městský soud uvedl, že soud prvního stupně dostatečným způsobem zjistil skutkový stav; odvolací soud doplnil skutkové zjištění toliko z rozvodového rozsudku účastníků a z usnesení, jímž byl schválen smír, kterým účastníci vypořádali své SJM. Odvolací soud však nesouhlasil s následujícími úvahami obvodního soudu. Ten totiž dovodil, že by přiznání výživného žalobkyni bylo v rozporu s dobrými mravy ve smyslu § 96 odst. 2 zákona o rodině, aniž by přihlédl k příčinám rozvratu, které jsou uvedeny v rozsudku o rozvodu manželství účastníků. Soud prvního stupně tento svůj závěr založil ( podle odvolacího soudu ) pouze na skutkových zjištěních, která vyznívají v rozsudku výlučně v neprospěch žalobkyně, a závěr o rozpadu vztahu účastníků vyznívá tak, jako by tento rozvrat zavinila žalobkyně. Rozhodující však jsou skutečnosti vyplývající z rozsudku o rozvodu manželství účastníků ze dne 26. 3. 2009 sp. zn. 11 C 157/2006 vydaného Obvodním soudem pro Prahu 8; z něj odvolací soud zjistil, že hlavní příčinou rozvratu manželství je rozdílnost povah a zájmů účastníků, a též názorů na výchovu dětí a na trávení společného času, jakož i rozdílnost priorit a životních hodnot obou manželů, což účastníci učinili nesporným. Skutečnost, že žalobkyně navázala v průběhu doby, kdy již vztahy účastníků byly natolik rozvráceny, že nebyla naděje na jejich obnovu, vztah s jiným mužem, nenaplňuje skutkovou podstatu § 96 odst. 2 zákona o rodině, podle nějž nelze výživné přiznat, jestliže by to bylo v rozporu s dobrými mravy. Rozhodující je příčina uvedená v rozsudku o rozvodu manželství účastníků. Pro podporu tohoto závěru svědčí ( podle odvolacího soudu ) i chování žalobkyně, která se starala o společné děti účastníků na základě jejich dohody, a na žalovaném bylo, aby zajistil i její výživu. Skutečnost, že se ještě za trvání manželství sblížila s jiným partnerem, nedosahuje požadované intenzity rozporu s dobrými mravy. Tato základní námitka uplatněná žalovaným tedy byla v průběhu odvolacího řízení vyvrácena skutkovými zjištěními z rozsudku o rozvodu manželství účastníků.

II.

Stěžovatel navrhl ústavní stížností zrušit v záhlaví uvedené rozhodnutí Městského soudu v Praze, a to pro porušení čl. 1, 3, 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a čl. 6 odst. 1 a čl. 14 Úmluvy o ochraně lidských práv a svobod. Současně navrhl jeho odklad vykonatelnosti a navrhl i zrušení ustanovení § 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Podstatou ústavní stížnosti je názor stěžovatele, že přiznání výživného pro žalovanou je v rozporu s dobrými mravy, neboť táž nejen že zapříčinila svou nevěrou rozpad manželství, ale udržovala s novým přítelem vztah a vytvořila společnou domácnost ještě v průběhu trvání manželství. K tomu stěžovatel dodává, že byl porušen zákaz diskriminace z důvodu majetku a společenského postavení v jeho neprospěch. Odvolací soud dle stěžovatele nevzal v dostatečné míře v úvahu majetkové vyrovnání mezi stěžovatelem a žalobkyní ( v tomto směru stěžovatel uvádí konkrétnosti, tj. jakým majetkem žalobkyně disponuje ). Žalobkyně podle stěžovatele nevyužila možnost najít si zaměstnání a spoléhala se jen na jeho finanční možnosti.

III.

Ústavní soud je podle čl. 83 Ústavy České republiky soudním orgánem ochrany ústavnosti. Tuto svoji pravomoc vykonává mimo jiné tím, že ve smyslu čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy rozhoduje o ústavní stížnosti proti pravomocnému rozhodnutí a jinému zásahu orgánů veřejné moci do ústavně zaručených základních práv a svobod [srov. též ustanovení § 72 odst. 1 písm. a ) zákona o Ústavním soudu].

Jestliže ústavní stížnost směřuje proti rozhodnutí vydanému v soudním řízení, není samo o sobě významné, je-li namítána jeho věcná nesprávnost; Ústavní soud není součástí soustavy obecných soudů a není ani povolán k instančnímu přezkumu jejich rozhodnutí. Jeho pravomoc je založena výlučně k přezkumu z hlediska dodržení ústavněprávních principů, tj. zda v řízení ( rozhodnutím v něm vydaným ) nebyly dotčeny předpisy ústavního pořádku chráněná práva nebo svobody jeho účastníka a zda
řízení bylo vedeno v souladu s ústavními principy.

Z ústavního principu nezávislosti soudů ( čl. 82 Ústavy ) vyplývá i zásada volného hodnocení důkazů ( § 132 o. s. ř. ), jež má předobraz již ve stanovených pravidlech jejich provádění ( § 120 odst. 1, 2 o. s. ř. ). Soud rozhoduje, které skutečnosti jsou k dokazování relevantní a které z navržených ( případně i nenavržených ) důkazů provede, případně zda a nakolik se jeví nezbytné ( žádoucí ) dosavadní stav dokazování doplnit, které skutečnosti má za zjištěné, které dokazovat netřeba, případně které se zjišťují ve zvláštním režimu ( § 134, § 135 o. s. ř. ).

Ústavní soud tedy do organizace dokazování před obecnými soudy zasahuje jen za mimořádných podmínek ( viz kupříkladu doktrína tzv. opomenutých důkazů ), jež však výhrady stěžovatele obsažené v ústavní stížnosti, zjevně nenaplňují.

Pokud jde o námitky proti výsledným skutkovým zjištěním, včetně hodnocení provedených důkazů obecnými soudy, není Ústavní soud - vzhledem k výše podanému vymezení svého postavení vůči soudům obecným - zásadně oprávněn do tohoto procesu zasahovat, a to i kdyby mohl mít za to, že přiléhavější by bylo hodnocení jiné. Důvodem jeho zásahu je až stav, kdy hodnocení důkazů a tomu přijaté skutkové závěry jsou výrazem zjevného faktického omylu či logického excesu; zpravidla teprve tehdy lze mít za to, že bylo dosaženo ústavněprávní roviny problému. Nic z toho však odvolacímu soudu vytýkat nelze.

Z odůvodnění napadeného rozhodnutí se přitom podává, že odvolací soud vycházel ze standardního ( a adekvátního ) výkladu institutu výživného a kritérií pro jeho určení ( § 91 a § 96 zákona o rodině ) a pozornost věnoval právě těm skutkovým okolnostem, jež v jeho rámci mohly být relevantní. Ve svých právních závěrech postupoval v souladu s konstantní rozhodovací praxí, neboť vycházel nejen z příjmů, jež oba účastníci dosahovali v posuzovaném období, ale i z celkového hodnocení jejich majetkových poměrů včetně celkové hodnoty jejich movitého a nemovitého majetku, jakož i z dosažené životní úrovně a z významu péče o společné děti. Pro rozhodování o výživném mezi manžely totiž nepostačuje jen zjistit výši příjmů účastníků, ale je třeba zkoumat jednotlivě i osobní, rodinné a majetkové poměry každého z nich, jakož i konkrétní míru potřeb, založenou povahou jejich práce, způsobem života i zdravotním stavem.

V ústavněprávním kontextu nelze pominout ani to, že právě rozhodné ustanovení § 96 odst. 1 zákona o rodině vybízí k uplatnění tzv. soudního uvážení, směřujícího k vymezení relativně neurčitých pojmů, v němž je obecným soudům k dispozici relativně široký interpretační prostor, omezený až limity excesu, ať již věcného, logického či judikatorního, resp. situací, kdy podaný výklad dosahuje nepřípustné libovůle; není proto samo o sobě rozhodné, že význam hledisek, jež pro ně odvolací soud pokládal za určující, může být hodnocen též odlišně.

IV.

Ústavní soud v konkrétnostech doplňuje následující.

Podstatou ústavní stížnosti - jak již bylo uvedeno - je zejména názor stěžovatele, že přiznání výživného pro žalobkyni je v rozporu s dobrými mravy, neboť táž nejen že zapříčinila svou nevěrou rozpad manželství, ale udržovala s novým přítelem vztah a vytvořila společnou domácnost ještě v průběhu trvání manželství.

S touto námitkou se však řádně, racionálně a logicky akceptovatelně - a tudíž i ústavně souladně - vypořádal již Městský soud v Praze.

Městský soud argumentoval zejména následovně ( na str. 6 napadeného rozsudku ). Rozhodující jsou skutečnosti vyplývající z rozsudku o rozvodu manželství účastníků ze dne 26. 3. 2009 sp. zn. 11 C 157/2006 vydaného Obvodním soudem pro Prahu 8; z něj odvolací soud zjistil, že hlavní příčinou rozvratu manželství je rozdílnost povah, názorů a zájmů účastníků, a to též na výchovu dětí a trávení společného času, jakož i rozdílnost priorit a životních hodnot obou manželů, což účastníci učinili nesporným. Skutečnost, že žalobkyně navázala v průběhu doby, kdy již vztahy účastníků byly natolik rozvráceny, že nebyla naděje na jejich obnovu, vztah s jiným mužem, nenaplňuje podle odvolacího soudu skutkovou podstatu § 96 odst. 2 zákona o rodině, podle nějž nelze výživné přiznat, jestliže by to bylo v rozporu s dobrými mravy. Přiznání výživného by bylo v rozporu s dobrými mravy tehdy, jestliže by například manželka opustila manžela, který se převážně na rozvratu manželství nepodílel, kvůli jinému muži a následně by žádala výživné manželky. O takovou situaci se však v projednávané věci - jak bylo zjištěno z rozsudku o rozvodu manželství účastníků - nejedná; hlavní příčinou rozvratu manželství nebyla podle odvolacího soudu nevěra žalobkyně, a nadto k rozvratu vztahu účastníků již došlo v předchozí době, tedy před navázáním vztahu žalobkyně k panu B. Závěr soudu prvního stupně v tom směru, že by byl žalovaný učinil ústupek, pokud jde o důvody rozvratu manželství, nemá dle odvolacího soudu oporu v provedeném dokazování a jde o pouhou spekulaci a domněnku. Odvolací soud tedy shledal, že ve věci nejsou splněny podmínky § 96 odst. 2 zákona o rodině pro nepřiznání výživného manželky z důvodu rozporu s dobrými mravy. Pro podporu tohoto závěru svědčí dle odvolacího soudu i chování žalobkyně, která se starala o společné děti účastníků na základě dohody účastníků, a na žalovaném bylo, aby zajistil i její výživu. Skutečnost, že se ještě za trvání manželství sblížila s jiným partnerem, požadované intenzity rozporu s dobrými mravy ( poznámka : v této konkrétní souzené věci ) nedosahuje.

Tudíž, základní námitka uplatněná stěžovatelem byla ( dle odvolacího soudu ) v průběhu odvolacího řízení dostatečně vyvrácena zjištěními z rozsudku o rozvodu manželství účastníků.

Dále stěžovatel namítal, že byl porušen zákaz diskriminace z důvodu majetku a společenského postavení. Tím měl stěžovatel zřejmě na mysli, že se určení výše vyživovací povinnosti nemělo odvíjet tolik od jeho příjmů. Avšak, právní norma odvíjející výši výživného i od majetkových poměrů povinného - srov. § 96 odst. 1 zákona o rodině - diskriminační zjevně není. Naopak, vychází z toho, že jestliže se v manželství narodily děti, je třeba přihlížet u druhého manžela ( jako nositele oprávnění na výživné mezi manželi ) i k jeho péči o děti. To proto, že zatímco jeden manžel se dále může věnovat profesní činností, a tím tak získávat příjem, druhý manžel - v nyní posuzované věci žalobkyně - má z důvodu péče o společné děti výdělkové možnosti nutně ztížené. Jde o dělbu rolí mezi manželi tak, jak odpovídá v těchto případech i konstantní judikatuře, jež není nespravedlivá.

Odvolací soud rovněž - dle stěžovatele - nevzal rovněž v dostatečné míře v úvahu majetkové vyrovnání mezi stěžovatelem a žalobkyní. Opak však plyne z napadeného rozsudku odvolacího soudu ( srov. např. str. 7 napadeného rozsudku : "…odvolací soud však přihlédl k prokázaným potřebám žalobkyně za toto období, jakož i k dalším okolnostem věci, tedy, že žalobkyně získala veškerý majetek účastníků, který se nachází na území České republiky, jak odvolací soud zjistil z usnesení Obvodního soudu pro Prahu 8 ze dne 3.1.2011, č.j. 22 C 182/2009-101,…" ). Tedy, odvolací soud tuto skutečnost reflektoval, zhodnotil a Ústavní soud - v souladu se svou judikaturou - nevidí důvod, aby tato hodnocení sám přehodnocoval.

Stěžovatel konečně namítá, že žalobkyně nevyužila možnost najít si zaměstnání a spoléhala se jen na finanční možnosti stěžovatele. Tu odkazuje Ústavní soud např. na skutkové zjištění Obvodního soudu pro Prahu 8, dle kterého žalobkyně pečuje o nezletilé děti, jež jsou častěji nemocné, a proto vyžadují zvýšenou péči ( srov. str. 3 rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 8 ze dne 27. 5. 2010 sp. zn. 28 C 163/2006 ). Tuto argumentaci je nutno považovat za přijatelnou a dostatečnou.

Za tohoto stavu dospěl Ústavní soud k závěru, že základní práva a svobody, jichž se stěžovatel dovolává, napadeným rozhodnutím zjevně porušeny nebyly.

Proto Ústavní soud ústavní stížnost jako návrh zjevně neopodstatněný odmítl [§ 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu].

Proto byl odmítnut i návrh stěžovatele na odklad vykonatelnosti napadeného usnesení.

Návrh na zrušení ust. § 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř. Ústavní soud odmítl [§ 43 odst. 2 písm. a ), b ) zákona o Ústavním soudu]. Shodně učinil např. v usnesení ze dne 22. 12. 2004 sp. zn. III. ÚS 343/04, v němž uvedl : "Odhlédnuto od toho, že ve věci stěžovatele žádný z obecných soudů toto ustanovení neaplikoval ( stěžovatel dovolání nepodal ), lze konstatovat - jak již uvedl Ústavní soud ve věci sp. zn. III. ÚS 298/02 - že samotné právo na dovolání ústavně zaručeno není. V Ústavě ČR, Listině základních práv a svobod a mezinárodních smlouvách podle čl. 10 Ústavy ČR žádné takové procesní oprávnění zakotveno není. V čl. 2 sedmého protokolu k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod ( sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb. ) - v mezinárodní smlouvě dle čl. 10 Ústavy ČR - je zakotveno pouze právo na odvolání v některých trestních věcech. Právo na dovolání, jakožto mimořádný opravný prostředek, který by měl mít stěžovatel k dispozici, jde tedy nad rámec ústavně zaručených procesních oprávnění.".

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 8. března 2012

Vojen Güttler
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

č. j. 64 Co 21/2011-364

Obvodní soud pro Prahu 8

Obvodního soudu pro Prahu 8

sp. zn. 28 C 163/2006

odvolací soud

č. j. 64 Co 385/2008-229

soudu prvního stupně

obvodním soudem

Soud prvního stupně

Soud prvního stupně

soud prvního stupně

§ 96 odst. 2 zákona o rodině

Soud prvního stupně

§ 18 zákona o rodině

§ 91 odst. 1, 2 zákona o rodině

Soud prvního stupně

Obvodní soud pro Prahu 8

č. j. 28 C 163/2006-314

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolací soud

Odvolací soud

obvodního soudu

§ 96 odst. 2 zákona o rodině

Soud prvního stupně

odvolacího soudu

sp. zn. 11 C 157/2006

Obvodním soudem pro Prahu 8

odvolací soud

§ 96 odst. 2 zákona o rodině

odvolacího soudu

Městského soudu

§ 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Odvolací soud

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy České republiky

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Ústavní soud

čl. 82 Ústavy

§ 132 o. s. ř.

§ 120 odst. 1, 2 o. s. ř.

§ 134, § 135 o. s. ř.

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolacímu soudu

odvolací soud

§ 91 a § 96 zákona o rodině

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

odvolací soud

Ústavní soud

Městský soud

sp. zn. 11 C 157/2006

Obvodním soudem pro Prahu 8

odvolací soud

odvolacího soudu

§ 96 odst. 2 zákona o rodině

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Odvolací soud

§ 96 odst. 2 zákona o rodině

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

odvolacího soudu

odvolací soud

odvolací soud

Obvodního soudu pro Prahu 8

č.j. 22 C 182/2009-101

odvolací soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 8

Obvodního soudu pro Prahu 8

sp. zn. 28 C 163/2006

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 343/04

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 298/02

čl. 10 Ústavy ČR

č. 209/1992 Sb.

čl. 10 Ústavy ČR

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 14. prosince 2012 o dovolání obviněného R. Č. , proti usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 26. 3. 2012, sp. zn. 3 To 37/2012, jako soudu odvolacího, v trestní věci vedené u Okresního soudu v Ostravě pod sp. zn. 9 T 69/2011, takto :

Podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. se dovolání obviněného R. Č. odmítá.

Odůvodnění :

Rozsudkem Okresního soudu v Ostravě ze dne 1. 11. 2011, sp. zn. 9 T 69/2011, byl obviněný R. Č. uznán vinným přečinem podvodu podle § 209 odst. 1 tr. zákoníku a byl mu za to uložen trest odnětí svobody v trvání šesti měsíců, jehož výkon byl podle § 81 odst. 1, § 82 odst. 1 tr. zákoníku podmíněně odložen na zkušební dobu v trvání dvanácti měsíců. Podle § 228 odst. 1 tr. ř. byla obviněnému uložena povinnost nahradit poškozené spol. EUREPOL, spol. s r. o., se sídlem Ostrava – Vítkovice, Výstavní 604/111, škodu ve výši 14.384,- Kč.

 Stalo se tak zejména na podkladě zjištění, že obviněný dne 26. 1. 2010, aniž by měl oprávnění jednat jménem obchodní společnosti EUREPOL, spol. s r. o., mimo rámec dohody o provedení práce, opravňující jej jen k provádění technického dozoru nad stavbami, a mandátní smlouvy a plné moci, jež jej opravňovaly jen k zařizování stavebních prací, zajišťování subdodavatelů, stavebního materiálu a stavební techniky, a tedy nemaje oprávnění uzavírat jménem obchodní společnosti EUREPOL, spol. s r. o., písemné smlouvy vyjma uvedené náplně činnosti, veden záměrem obohatit se v souvislosti s jednáním s obchodní společností EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s r. o., která zastupovala obchodní společnost EUREPOL, spol. s r. o., při řešení pojistné události - havárie jejího automobilu, a v této souvislosti obchodní společnosti EUREPOL, spol. s r. o., rovněž zapůjčila náhradní vozidlo, předložil K. L. , zaměstnanci obchodní společnosti EUREPOL, spol. s r. o, majícímu na starosti vydávání a přijímání pokladní hotovosti, pokladní doklad ze dne 26. 1. 2010 na částku 14.384,-Kč a ze dne 26. 1. 2010 na částku 2.877,-Kč, kteréžto částky měly představovat půjčovné náhradního vozidla, přičemž prohlásil, že tyto částky za obchodní společnost EUREPOL, spol. s r. o., zaplatil k rukám obchodní společnosti EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s. r. o., z vlastních prostředků, a domáhal se proplacení těchto částek, ač ve skutečnosti zaplatil obchodní společnosti EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s. r. o., z vlastních prostředků pouze částku 2.877.-Kč, neboť závazek obchodní společnosti EUREPOL, spol. s r.o., zaplatit obchodní společnosti EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s. r. o. zbytek půjčovného za vozidlo ve výši 14.384,-Kč již předtím zanikl uzavřením smlouvy o půjčce peněz a o postoupení pohledávky, na jejímž základě získala obchodní společnost EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s r .o., nárok na část pojistného plnění ve výši 14.384,- Kč, kterou by jinak pojišťovna hradila přímo obchodní společnosti EUREPOL, spol. s r. o., přičemž o této skutečnosti věděl, neboť smlouvu o půjčce peněz a o postoupení pohledávky sám dne 26. 1. 2010 podepsal, a takto uváděje zaměstnance obchodní společnosti EUREPOL, spol. s r. o. v omyl, dosáhl na úkor obchodní společnosti EUREPOL, spol. s r. o., se sídlem Ostrava – Vítkovice, Výstavní 604/1111, výplaty částky 14.384,- Kč.

O odvolání obviněného R. Č. rozhodl Krajský soud v Ostravě napadeným usnesením ze dne 26. 3. 2012, sp. zn. 3 To 37/2012, tak, že je podle § 256 tr. ř. jako nedůvodné zamítl.

Proti citovanému rozsudku odvolacího soudu podal obviněný R. Č. prostřednictvím svého obhájce dovolání, v němž uplatnil dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., tj. že napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení.

V odůvodnění tohoto mimořádného opravného prostředku obviněný odkázal na nález Ústavního soudu ze dne 28. 11. 2005, sp. zn. IV. ÚS 219/04. V návaznosti na to konstatoval, že jeho jednání, jak je popsáno v žalobním návrhu, bylo nesprávně kvalifikováno, když se nejedná o trestný čin a pokud je soudy obou dvou stupňů jako trestný čin kvalifikovaly, pochybily. Rovněž odmítl názor Krajského soudu v Ostravě, podle kterého Okresní soud v Ostravě učinil ve věci správná skutková zjištění. Vytkl, že krajský soud nesprávně vyhodnotil jeho námitky směřující vůči skutkovým zjištěním, týkající se zejména skutečnosti, že rozhodnutí o jeho vině bylo založeno zejména na základě výpovědí svědkyň M. V. , L. Š. a B. Š. , které, stejně jako výpověď svědka P. P. , jej neusvědčují z vytýkaného jednání. Rovněž popřel, že by jednal nad rámec pověření, když jednal se společností EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s. r. o, ohledně pojistné události vztahující se k motorovému vozidlu spol. EUREPOL, s r. o., neboť vyřizováním těchto záležitostí byl pověřen svým otcem J. Č. , který výše uvedené osvědčil čestným prohlášením a jako tehdejší jednatel společnosti veškeré obviněným učiněné úkony schválil. Svědek P. byl uvědoměn i bratrem obviněného M. Č. , společníkem spol. EUREPOL, s r. o., že za tuto společnost bude se spol. EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s. r. o. jednat vždy obviněný. Nebylo tedy prokázáno, že by uvedl svědka P. P. v omyl a že by se na něčí úkor obohatil, když svědek dle své výpovědi prokazatelně věděl, že za společnost EUREPOL, s r. o., bude obviněný jednat. Obviněný poznamenal, že dle platné právní úpravy je případné překročení rozsahu oprávnění „ zhojeno “ dodatečným schválením ze strany zmocnitele, k čemuž v tomto případě prokazatelně došlo.

Pokud se jedná o listinné důkazy v řízení provedené, obviněný zmínil obsah smlouvy o půjčce peněz a postoupení pohledávky ze dne 26. 1. 2010. Uvedl, že existují dvě pohledávky, jedna, kterou má spol. EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s. r. o., z titulu půjčky a druhá, kterou má spol. EUREPOL, spol. s r. o. z titulu postoupené pohledávky, kdy cena této pohledávky, jak je patrno z bodu III. citované smlouvy, byla rovněž dohodnuta na částku 14.384,- Kč bez DPH. Dále je ve shora uvedené listině konstatována dohoda zúčastněných stran, že provedou vzájemný zápočet, po jehož provedení tyto pohledávky zanikají. S ohledem na tyto listinné důkazy v řízení provedené, jakož i z příjmového dokladu znějícího na částku 14.384,- Kč, kdy jako účel platby je uvedeno „ půjčovné “, vyplývá, že tato obviněným realizovaná platba byla provedena v hotovosti z jeho finančních prostředků, které vybral dne 26. 1. 2010 ze svého osobního účtu vedeného u Raiffeisenbank. Není tak pravdou, že by částka ve výši 14.384,- Kč, kterou si spol. EUREPOL, spol. s r. o., měla půjčit od spol. EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s. r. o., zanikla z titulu pojistného plnění ze strany spol. Kooperativa, a. s., neboť z textu smlouvy je zřejmé, že k zaplacení dané částky mělo dojít výše zmiňovaným vzájemným zápočtem.

Co se týče vad právních, obviněný namítl, že skutková zjištění neodpovídají zákonnému znaku objektivní stránky přečinu podvodu dle ust. § 209 odst. 1 tr. zákoníku, uvedení jiného v omyl, ani nelze dovodit subjektivní stránku, tedy jeho úmysl uvést někoho v omyl, využít něčího omylu nebo zamlčet podstatné skutečnosti, a takto se na něčí úkor obohatit. Nesprávné hmotně právní posouzení shledal i v rozhodnutí soudu o náhradě škody, neboť plnění ze strany pojišťovny bylo nižší než 14.384 Kč. S odkazem na judikaturu Nejvyššího soudu taktéž namítl, že na dané jednání měla být aplikována zásada ultima ratio. Závěrem obviněný navrhl, aby Nejvyšší soud rozsudek Krajského soudu v Ostravě i rozsudek Okresního soudu v Ostravě zrušil a sám ve věci rozhodl tak, že jej zprostí obžaloby, neboť v žalobním návrhu označený skutek není trestným činem.

K mimořádnému opravnému prostředku se ve smyslu znění § 265h odst. 2 věty první tr. ř. písemně vyjádřil státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství.

K dovolací argumentaci obviněného uvedl, že s odkazem na dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. se nelze úspěšně domáhat opravy skutkových zjištění učiněných soudy prvního a druhého stupně, ani přezkoumávání správnosti jimi provedeného dokazování. Zásah do skutkových zjištění je možné připustit v určitém rozsahu i v rámci řízení o dovolání, avšak v podstatě jen tehdy, existuje-li extrémní nesoulad mezi učiněnými skutkovými zjištěními na straně jedné a právními závěry soudu na straně druhé. Taková situace však v dané věci nenastala. Konstatoval, že při hodnocení správnosti vyslovené hmotně právní kvalifikace bude nutné zohlednit skutkové závěry, které jsou vyjádřeny zejména v tzv. skutkové větě výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně, případně dále rozvedeny a upřesněny v odůvodnění rozhodnutí soudů obou stupňů. Dodal, že pokud se v předmětných soudních rozhodnutích mimo jiné uvádí, že obviněný, veden záměrem obohatit se, předložil pokladní doklady na částku 14.384 Kč a na částku 2.877 Kč, kteréžto částky měly představovat půjčovné náhradního vozidla, přičemž prohlásil, že tyto částky z vlastních prostředků zaplatil a domáhal se tak jejich následného proplacení od společnosti EUREPOL, spol. s r. o., ač ve skutečnosti z vlastních prostředků platil pouze částku 2.877 Kč, a uvedená společnost mu obě zmíněné částky proplatila, jsou v rámci takto popsaného skutku dostatečně vyjádřeny všechny znaky přečinu podvodu podle § 209 odst. 1 tr. zákoníku. Nelze tak přisvědčit argumentaci obviněného, že jeho jednání, jak bylo soudy obou stupňů zjištěno, nelze kvalifikovat jako přečin podvodu podle § 209 odst. 1 tr. zákoníku. Podle státního zástupce k naplnění uplatněného dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. nedošlo a navrhl tedy, aby Nejvyšší soud dovolání jako neopodstatněné podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. odmítl.

Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 265c tr. ř. ) při posuzování mimořádného opravného prostředku předně shledal, že dovolání obviněného R. Č. je přípustné [§ 265a odst. 1, 2 písm. h ) tr. ř.], bylo podáno oprávněnou osobou [§ 265d odst. 1 písm. b ), odst. 2 tr. ř.], v zákonné lhůtě a na místě, kde lze podání učinit ( § 265e odst. 1, 2 tr. ř. ).

 Protože dovolání lze podat jen z důvodů uvedených v ustanovení § 265b tr. ř., bylo dále zapotřebí posoudit otázku, zda uplatněný dovolací důvod, resp. konkrétní argumenty, o něž se dovolání opírá, lze považovat za důvod uvedený v předmětném zákonném ustanovení.

Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je dán v případech, kdy rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Uvedenou formulací zákon vyjadřuje, že dovolání je určeno k nápravě právních vad rozhodnutí ve věci samé, pokud tyto vady spočívají v právním posouzení skutku nebo jiných skutečností podle norem hmotného práva, nikoliv z hlediska procesních předpisů. Tento dovolací důvod neumožňuje brojit proti porušení procesních předpisů, ale výlučně proti nesprávnému hmotně právnímu posouzení ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 1. 9. 2004, sp. zn. II. ÚS 279/03 ). Skutkový stav je při rozhodování o dovolání hodnocen pouze z toho hlediska, zda skutek nebo jiná okolnost skutkové povahy byly správně právně posouzeny, tj. zda jsou právně kvalifikovány v souladu s příslušnými ustanoveními hmotného práva. S poukazem na tento dovolací důvod totiž nelze přezkoumávat a hodnotit správnost a úplnost zjištění skutkového stavu, či prověřovat úplnost provedeného dokazování a správnost hodnocení důkazů ve smyslu § 2 odst. 5, 6 tr. ř. ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 15. 4. 2004, sp. zn. IV. ÚS 449/03 ). Nejvyšší soud není povolán k dalšímu, již třetímu justičnímu zkoumání skutkového stavu ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 73/03 ). Případy, na které dopadá ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., je tedy nutno odlišovat od případů, kdy je rozhodnutí založeno na nesprávném skutkovém zjištění. Dovolací soud musí vycházet ze skutkového stavu tak, jak byl zjištěn v průběhu trestního řízení a jak je vyjádřen především ve výroku odsuzujícího rozsudku, a je povinen zjistit, zda je právní posouzení skutku v souladu s vyjádřením způsobu jednání v příslušné skutkové podstatě trestného činu s ohledem na zjištěný skutkový stav.

Nejvyšší soud dále zdůrazňuje, že ve smyslu ustanovení § 265b odst. 1 tr. ř. je dovolání mimořádným opravným prostředkem určeným k nápravě výslovně uvedených procesních a hmotně právních vad, ale nikoli k revizi skutkových zjištění učiněných soudy prvního a druhého stupně, ani k přezkoumávání jimi provedeného dokazování. Těžiště dokazování je totiž v řízení před soudem prvního stupně a jeho skutkové závěry může doplňovat, popřípadě korigovat jen soud druhého stupně v řízení o řádném opravném prostředku ( § 259 odst. 3, § 263 odst. 6, 7 tr. ř. ). Tím je naplněno základní právo obviněného dosáhnout přezkoumání věci ve dvoustupňovém řízení ve smyslu čl. 13 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen „ Úmluva “ ) a čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě. Dovolací soud ovšem není obecnou třetí instancí zaměřenou na přezkoumání všech rozhodnutí soudů druhého stupně a samotnou správnost a úplnost skutkových zjištění nemůže posuzovat už jen z toho důvodu, že není oprávněn bez dalšího přehodnocovat provedené důkazy, aniž by je mohl podle zásad ústnosti a bezprostřednosti v řízení o dovolání sám provádět ( srov. omezený rozsah dokazování v dovolacím řízení podle § 265r odst. 7 tr. ř. ). Pokud by zákonodárce zamýšlel povolat Nejvyšší soud jako třetí stupeň plného přezkumu, nepředepisoval by katalog dovolacích důvodů. Už samo chápání dovolání jako mimořádného opravného prostředku ospravedlňuje restriktivní pojetí dovolacích důvodů Nejvyšším soudem ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 73/03 ).

Ze skutečností blíže rozvedených v předcházejících odstavcích tedy vyplývá, že východiskem pro existenci dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. jsou v pravomocně ukončeném řízení stabilizovaná skutková zjištění vyjádřená především v popisu skutku v příslušném výroku rozhodnutí ve věci samé, popř. i další soudem ( soudy ) zjištěné okolnosti relevantní z hlediska norem hmotného práva ( trestního, ale i jiných právních odvětví ).

V posuzované věci uplatněné dovolací námitky obviněného směřují výhradně právě do oblasti skutkové a procesní. Obviněný totiž soudům vytýká pouze nesprávné hodnocení důkazů a vadná skutková zjištění, přitom současně prosazuje vlastní hodnocení důkazů a vlastní ( pro něho příznivou a od skutkových zjištění soudů nižších stupňů odlišnou ) verzi skutkového stavu věci ( tvrdí, že se jednání, které je mu kladeno za vinu, nedopustil ). Toliko z uvedených skutkových ( procesních ) výhrad vyvozuje závěr o nesprávném právním posouzení skutku, resp. o jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je tedy obviněným ve skutečnosti spatřován toliko v porušení procesních zásad vymezených zejména v ustanovení § 2 odst. 5, 6 tr. ř. Takové námitky pod výše uvedený ( ani jiný ) dovolací důvod podřadit nelze.

Jen pro úplnost tak lze dodat, že na základě obsahu spisu je zřejmé, že soudy své skutkové závěry opřely o konkrétní skutková zjištění učiněná na základě provedených důkazů a z těchto pak učinily i odpovídající skutkový závěr. Vycházely přitom zejména ze svědeckých výpovědí B. Š. , L. Š. , K. N. , M. V. , P. P. , K. L. a dále z celé řady listinných důkazů, které na svědecké výpovědi navazují a jsou s nimi v souladu. Jedná se zejména o smlouvu o půjčce peněz a postoupení pohledávky ze dne 26. 1. 2010, z jejíhož obsahu se podává, že spol. EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s. r. o., jako věřitel a postupník poskytla společnosti EUREPOL, spol. s r.o., jako dlužníku a postupiteli půjčku ve výši 14.384,- Kč bez DPH, která byla určena k úhradě nájemného, které dlužník zaplatil za užívání náhradního osobního automobilu v souvislosti se škodní událostí na jeho vlastním vozidle. Z obsahu této smlouvy dále vyplývá, že EUREPOL, spol. s r. o., má peněžitou pohledávku vůči pojišťovně Kooperativa, pojišťovna a. s., ve výši 14.384,- Kč bez DPH z titulu náhrady účelně vynaložených nákladů za užívání náhradního vozidla obchodní společnosti EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s. r. o., v souvislosti se škodní událostí. Tuto pohledávku za pojišťovnou Kooperativa, a. s., ve výši 14.384,- Kč bez DPH pak postoupila na spol. EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s. r. o. Dále je ve shora uvedené listině konstatováno, že se zúčastněné strany dohodly na tom, že provedou vzájemný zápočet, po jehož provedení předmětné pohledávky zanikají. Mimo citovanou smlouvu o půjčce, lze též zmínit smlouvu o nájmu dopravního prostředku – osobního vozidla Renault Mégan, uzavřenou mezi pronajímatelem spol. EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s. r. o., a nájemcem EUREPOL, spol. s r. o., příjmové a výdajové doklady, faktury za opravu a odtah havarovaného vozidla, výpisy z účtu obviněného u Raiffeisen banky a z pokladní knihy společnosti EUREPOL, s r. o., oznámení o postoupení pohledávky, potvrzení o registraci škodní události, oznámení o poskytnutí pojistného plnění, dohodu o provedení práce jakož i mandátní smlouvu uzavřené mezi EUREPOL, spol. s r. o., a obviněným. Na druhé straně soud prvního stupně přesvědčivým způsobem odůvodnil, z jakých důvodů oprávněně neshledal věrohodnou verzi obviněného R. Č. , pokud uvedl, že na jedné straně uhradil z vlastních finančních prostředků částku 14.384,- Kč a zároveň podpisem smlouvy o půjčce a postoupení pohledávky potvrdil, že si finanční částku ve výši 14.384,- Kč nad to i zapůjčil, převzal a pohledávku, kterou měla společnost EUREPOL, spol. s r. o., ve výši 14.384,- Kč za pojišťovnou Kooperativa, a. s., postoupil na společnost EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s. r. o. K tomu soud poznamenal, že pokud by se takto stalo, byla by společnosti EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s. r. o., částka 14.384,- Kč zaplacena dvakrát ( obviněným i pojišťovnou Kooperativa ), k čemž však nedošlo. Jestliže by obviněný skutečně částku 14.384,- Kč hradil z vlastních prostředků, jeví se jako nelogické, aby zároveň podepisoval smlouvu o půjče a postoupení pohledávky, z jejíhož bodu I. vyplývá, že obviněný podpisem této potvrzuje rovněž i přijetí finančních prostředků. Lze dodat, že k postoupení pohledávky skutečně platně došlo, jak vyplývá ze sdělení pojišťovny Kooperativa, a. s., kdy ve prospěch společnosti EXPERT znalecká a poradenská kancelář, s. r. o., bylo bankovním převodem hrazeno 12.512,- Kč a zbylý rozdíl do částky 14.384,- Kč byl společností EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s. r. o., dobropisován v hodnotě 2.246,- Kč dne 9. 2. 2010, tedy čtyři dny po oznámení o plnění společnosti Kooperativa, přičemž i na tomto dokladu se nachází podpis obviněného.

Vytýká-li obviněný nesprávnost výroku o náhradě škody s poukazem na nesprávné vymezení rozsahu škody, neboť plnění ze strany pojišťovny bylo nižší než částka 14.384,- Kč, ani této námitce nelze přisvědčit. Ostatně v tomto směru již přiléhavě argumentoval prvostupňový soud, pokud v odůvodnění svého rozhodnutí konstatoval, že faktura za zapůjčení vozidla zní na částku 14.384,00 Kč a 20 % DPH ve výši 2.877,- Kč. Ve smlouvě o půjčce uzavřené dne 26. 1. 2010 obviněný v bodě I. vlastoručně stvrdil, že před podpisem smlouvy jako půjčku převzal v hotovosti částku 14.384,- Kč, určenou k úhradě nájemného za užití náhradního motorového vozidla. Z bodu II. smlouvy vyplývá, že dlužník, tedy společnost EUREPOL, spol. s r. o., má pohledávku vůči pojišťovně Kooperativa ve výši 14.384,- Kč z titulu nároku vynaloženého na zapůjčení náhradního vozidla. Pokud z bodu III. smlouvy o půjčce vyplývá, že se smluvní strany dohodly na vzájemném zápočtu pohledávek ve výši 14. 384,- Kč ze smlouvy o půjčce a o postoupení pohledávky, je na základě tohoto smluvního ujednání společnost EXPERT - znalecká a poradenská kancelář, s. r. o., oprávněna požadovat nájemné za užití motorového vozidla ve výši 14.384,- Kč přímo od pojišťovny Kooperativa a společnost EUREPOL , spol. s r. o., není povinna vyjma DPH ve výši 2.877,00 Kč hradit nic. Pokud rovněž odvolací soud na podkladě těchto skutkových zjištění dospěl k přesvědčení, že odvoláním napadený rozsudek je správný i ve výroku o náhradě škody, lze se podle Nejvyššího soudu s tímto ztotožnit, když závady ve výroku o náhradě škody nebyly shledány.

Je zjevné, že jak soud prvního stupně, tak odvolací soud postupovaly při hodnocení důkazů důsledně podle § 2 odst. 6 tr. ř., tzn. že je hodnotily podle vnitřního přesvědčení založeného na pečlivém uvážení všech okolností případu jednotlivě i v jejich souhrnu a učinily skutková zjištění, která lze bezvýhradně akceptovat. Tyto důkazy si plně korespondují a společně tak vytvářejí podklad pro spolehlivý závěr, s nímž se ztotožnil i soud odvolací, že obviněný R. Č. po objektivní i subjektivní stránce naplnil všechny zákonné znaky skutkové podstaty přečinu podvodu podle § 209 odst. 1 tr. zákoníku, přičemž jednal v úmyslu přímém podle ust. § 15 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku.

Za relevantní výhradu nelze považovat ani tvrzení obviněného, že posuzované jednání má soukromoprávní základ, do něhož by neměly zasahovat prostředky trestní represe s poukazem na princip „ ultima ratio “. K tomu Nejvyšší soud konstatuje, že lze bezpochyby přisvědčit názoru, podle něhož není namístě trestní stíhání, jestliže se jednání obviněného ( škůdce či jiného porušovatele práva ) pohybovalo výhradně v rovině vztahů občanskoprávních či obchodněprávních, resp. že v právním státě je nepřípustné, aby prostředky trestní represe nahrazovaly jiné, mimotrestní možnosti vynucení porušeného práva, které nebyly využity, nejsou-li vedle toho splněny všechny předpoklady vzniku trestní odpovědnosti. V posuzovaném případě však zároveň nelze přehlédnout, že čin spáchaný obviněným, jak byl v soudním řízení zjištěn, se zcela jednoznačně nepohyboval jen v rovině občanskoprávních vztahů, ale dostal se již do oblasti trestněprávní regulace. Obviněný totiž svým jednáním naplnil všechny znaky jedné ze skutkových podstat trestných činů proti majetku. Podstatné je, že jednal způsobem a za podmínek stanovených trestním zákonem k tomu, aby jím spáchaný skutek mohl být posouzen jako trestný čin, za který lze uložit trest podle zákona.

S ohledem na principy vyplývající z ústavně garantovaného práva obviněného na spravedlivý proces může Nejvyšší soud do skutkového základu rozhodnutí napadeného dovoláním zasáhnout jen zcela výjimečně, pokud to odůvodňuje extrémní rozpor mezi skutkovými zjištěními soudů a provedenými důkazy. Takový rozpor je dán zejména tehdy, pokud skutková zjištění soudů nemají žádnou obsahovou spojitost s důkazy nebo nevyplývají z důkazů při žádném z logicky přijatelných způsobů jejich hodnocení či jsou opakem toho, co je obsahem důkazů, na jejichž podkladě byla tato zjištění učiněna, apod. O takovou situaci se však v předmětné trestní věci nejedná.

Nejvyšší soud na podkladě spisu rozhodně nemohl učinit závěr, že by se ze strany odvolacího soudu v posuzované věci jednalo o svévolné, rozporuplné, nelogické či nepřezkoumatelné hodnotící úvahy, které by odporovaly základním principům hodnocení důkazů. Odvolací soud ( a před ním též soud prvního stupně ) podrobně rozvedl, které skutečnosti vzal za prokázané, o které důkazy svá skutková zjištění opřel, jakými úvahami se řídil při hodnocení vzájemně si odporujících důkazů. V posuzované věci je tedy zřejmé, že se soudy ve smyslu ustanovení § 2 odst. 5, 6 tr. ř. náležitě vypořádaly se všemi skutečnostmi důležitými pro své rozhodnutí a Nejvyšší soud tak v tomto směru neshledal důvodu k výtkám na jejich adresu. V podrobnostech lze odkázat na odůvodnění obou soudních rozhodnutí.

Lze připomenout, že každý dovolatel musí nejen v souladu s ustanovením § 265f odst. 1 věty první tr. ř. v mimořádném opravném prostředku odkázat na ustanovení § 265b odst. 1 písm. a ) až l ) nebo § 265b odst. 2 tr. ř., o něž se dovolání opírá, ale i obsah konkrétně uváděných námitek, tvrzení a právních názorů musí věcně odpovídat uplatněnému dovolacímu důvodu, jak je vymezen v příslušném zákonném ustanovení. Z jiného důvodu, než je uveden v § 265b tr. ř., je dovolání podáno i v případě, kdy je v něm sice citováno některé jeho ustanovení, ale ve skutečnosti jsou vytýkány vady, které zákon jako dovolací důvody nepřipouští. Tak je tomu i v této trestní věci.

Podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. Nejvyšší soud dovolání odmítne, bylo-li podáno z jiného důvodu, než je uveden v § 265b tr. ř. Jelikož Nejvyšší soud v posuzované věci shledal, že dovolání nebylo podáno z důvodů stanovených zákonem, rozhodl v souladu s § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. o jeho odmítnutí. Za podmínek § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř. tak učinil v neveřejném zasedání.

Poučení : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. ř. ).

V Brně dne 14. prosince 2012

 Předseda senátu :
 JUDr. Antonín Draštík

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 3 To 37/2012

soudu odvolacího

Okresního soudu v Ostravě

sp. zn. 9 T 69/2011

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

Okresního soudu v Ostravě

sp. zn. 9 T 69/2011

§ 209 odst. 1 tr. zákoníku

§ 81 odst. 1, § 82 odst. 1 tr. zákoníku

§ 228 odst. 1 tr. ř.

Krajský soud v Ostravě

sp. zn. 3 To 37/2012

§ 256 tr. ř.

odvolacího soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 219/04

Krajského soudu v Ostravě

Okresní soud v Ostravě

krajský soud

§ 209 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

Krajského soudu v Ostravě

Okresního soudu v Ostravě

§ 265h odst. 2 věty první tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 209 odst. 1 tr. zákoníku

§ 209 odst. 1 tr. zákoníku

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. ř.

§ 265a odst. 1, 2 písm. h ) tr. ř.

§ 265e odst. 1, 2 tr. ř.

§ 265b tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 279/03

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 449/03

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 73/03

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Dovolací soud

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 tr. ř.

soudem prvního stupně

§ 259 odst. 3, § 263 odst. 6, 7 tr. ř.

čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě

Dovolací soud

§ 265r odst. 7 tr. ř.

Nejvyšší soud

Nejvyšším soudem

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 73/03

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

soud prvního stupně

odvolací soud

Nejvyššího soudu

soud prvního stupně

odvolací soud

§ 2 odst. 6 tr. ř.

soud odvolací

§ 209 odst. 1 tr. zákoníku

§ 15 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

Odvolací soud

soud prvního stupně

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265f odst. 1 věty první tr. ř.

§ 265b tr. ř.

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

§ 265n tr. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatelky B. H., zastoupené Mgr. Jiřím Hrbkem, advokátem se sídlem Praha 4, Komořanská 63, proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 19. 7. 2010, čj. 14 Nc 813/2008 - 181, a rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 15. 11. 2010, čj. 68 Co 446/2010 - 213, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včasnou ústavní stížností stěžovatelka, jako matka nezletilé, navrhla zrušení v záhlaví uvedených rozsudků, vydaných v řízení o úpravě styku otce s nezletilou M. L. K. Stěžovatelka v ústavní stížnosti uvedla, že s M. K. jsou rodiči nezletilé M. L., nikdy spolu nežili a nevedli společnou domácnost. Na návrh otce soud upravil jeho styk s nezletilou v konkrétní dny v měsíci, ovšem bez přítomnosti matky. Rozhodl tak i přes námitky stěžovatelky, že nezletilá není a nebude ještě po určitou dobu schopna styku s otcem bez její přítomnosti a že taková forma styku bude pro nezletilou traumatizující a v rozporu se zájmy nezletilé.

Stěžovatelka poukázala na čl. 3 a čl. 18 Úmluvy o právech dítěte a rovněž čl. 6, čl. 8 a čl. 14 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a zdůraznila, že mezi rodiči je sporná otázka nutnosti účasti matky u styku otce s dcerou. Tato otázka je ryze odborná, ale soud v této otázce zaujal stanovisko bez odborného vyjádření - znaleckého posudku, tedy bez řádného objasnění skutkového stavu a v rozporu se zájmem dítěte. Stěžovatelka jako matka nejlépe ví, že styku s otcem nezletilá M. ještě schopná není, bylo by to pro ni silně traumatizující.

Z obsahu přiložených rozsudků Ústavní soud zjistil, že Obvodní soud pro Prahu 4, rozsudkem ze dne 19. 7. 2010, čj. 14 Nc 813/2008 - 181, upravil styk otce s nezletilou s tím, že po dobu dvou měsíců od právní moci rozsudku bude probíhat za přítomnosti matky, poté již bez její přítomnosti. Styku otce s nezletilou nebudou přítomni prarodiče ze strany matky. Po provedeném dokazování dospěl soud k závěru, že nebyla zjištěna žádná skutečnost, která by bránila úpravě styku otce s nezletilou, která má na styk s otcem právo a může to obohatit její vývoj. Otec má také právo prostřednictvím styku s dcerou realizovat svá práva vyplývající z rodičovské odpovědnosti. Soud rozhodl, že při styku s dítětem nebudou přítomni prarodiče nezletilé ze strany matky, neboť jejich přítomnost by mohla omezovat spontánnost a uvolněnost atmosféry tohoto setkávání. Otec má právo na styk s nezletilou bez přítomnosti dalších osob, protože tomu žádné skutečnosti nebrání.

Městský soud v Praze k odvolání stěžovatelky změnil rozsudek soudu prvního stupně v podstatě pouze v tom, že změnil hodiny styku a určil, že se bude uskutečňovat v přítomnosti matky pouze do 28. 2. 2011. Odvolací soud se ztotožnil s postupem soudu prvního stupně. Dále uvedl, že za daného stavu lze i bez posouzení psychologických předpokladů nezletilé dospět k závěru, že pro bezproblémové a pro nezletilou přínosné fungování styku je nezbytné, aby se konal často, aby si nezletilá na otce zvykla. Z výpovědi rodičů je zřejmé, že při oboustranné snaze jsou schopni v zájmu nezletilé zajistit průběh setkání otce s nezletilou bez rušivých momentů. Odvolací soud po zvážení všech hledisek určil dobu styku na dopolední hodiny od 9 :30 do 12 :30 hodin, což je pro nezletilou přínosnější. Do 28. 2. 2011 se bude styk realizovat za přítomnosti matky, aby si nezletilá na otce zvykla a pobyt s ním se pro ni stal běžnou záležitostí.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Stěžovatelka v ní vytýká zejména odvolacímu soudu, že nedostatečně zjistil skutkový stav, neboť neprovedl všechny důkazy potřebné pro rozhodnutí ve věci, zejména znalecký posudek z oboru dětské psychologie, v němž by byla odborníkem posouzena otázka styku otce s nezletilou bez přítomnosti matky.

Ústavní soud ustáleně judikuje, že jeho úkolem je jen ochrana ústavnosti, nikoliv "běžné" zákonnosti. Ústavní soud není povolán k přezkumu správnosti aplikace podústavního práva. Zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen v případě, že shledá současně porušení základního práva či svobody. Ústavní soud rozhodně není další přezkumnou instancí v řízení před obecnými soudy ( čl. 83 Ústavy ČR ).

Odůvodnění ústavní stížnosti je v podstatě jen polemikou se závěry obecných soudů. V této souvislosti je nutno znovu připomenout, že ústavní stížnost není jen dalším zvláštním opravným prostředkem proti rozhodnutím obecných soudů, protože Ústavní soud není součástí jejich soustavy. Navíc se jedná o spor z oblasti rodinného práva, kde dal zákonodárce jasně najevo, že pro tento typ řízení postačí dvě instance soudního procesu. Proto v ustanovení § 237 odst. 2 písm. b ) OSŘ vyloučil možnost podat dovolání ve věcech upravených zákonem o rodině. Nelze tedy cestou ústavní stížnosti nahrazovat chybějící možnost dovolání, o což stěžovatelka v této věci v podstatě usiluje.

Po přezkumu ústavnosti řízení i napadených rozhodnutí Ústavní soud dospěl k závěru, že obecné soudy na základě provedených důkazů správně a dostatečně zjistily skutkový stav věci a vyvodily z něho právní závěry, které náležitě odůvodnily. Zabývaly se argumenty stěžovatelky a přesvědčivě se s nimi vypořádaly. V podrobnostech lze odkázat na odůvodnění jejich rozhodnutí. Ústavní stížnost je jen projevem nespokojenosti s rozhodnutími obecných soudů a stěžovatelka neuvedla nic, co by celou věc posouvalo do ústavně-právní roviny. Pokud tedy obecné soudy rozhodly způsobem, s nímž se stěžovatelka neztotožňuje, nezakládá to samo o sobě důvod k úspěšné ústavní stížnosti.

Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem dospěl I. senát Ústavního soudu k závěru, že jsou splněny podmínky ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů. Proto, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků řízení, usnesením ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 23. února 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 4

čj. 14 Nc 813/2008 - 181

Městského soudu v Praze

čj. 68 Co 446/2010 - 213

čl. 3 a čl. 18 Úmluvy o právech dítěte

Ústavní soud

Obvodní soud pro Prahu 4

čj. 14 Nc 813/2008 - 181

soudu prvního stupně

Odvolací soud

soudu prvního stupně

Odvolací soud

odvolacímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavní soud

§ 237 odst. 2 písm. b ) OSŘ

Ústavní soud

Ústavního soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy senátu Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Pavla Holländera o ústavní stížnosti stěžovatele Ing. H. J., zastoupeného JUDr. Milanem Jelínkem, advokátem, se sídlem v Hradci Králové, Resslova 1253a, proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 23. 9. 2011, sp. zn. 20 Co 454/2011, a proti usnesení Okresního soudu v Semilech ze dne 19. 8. 2011, sp. zn. 0 Nc 60/2011, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Ústavní stížností se stěžovatel, s odvoláním na tvrzené porušení ústavně zaručených práv zakotvených v čl. 36 Listiny základních práv a svobod, jakož i čl. 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, domáhal zrušení shora uvedených rozsudků obecných soudů.

Dne 19. 8. 2011 vydal Okresní soud v Semilech podle ustanovení § 76b odst. 1 občanského soudního řádu napadené usnesení č. j. 0 Nc 60/2011-29, kterým uložil stěžovateli, aby se za 1 ) zdržel setkávání s žalobkyní M. J. a její dcerou Evou ( jedná se o pseudonym ) a synem Jiřím ( jedná se o pseudonym ) a navazování kontaktu s nimi, a za 2 ) zdržel vstupu do bytu žalobkyně na adrese T. a jeho bezprostřední blízkosti do vzdálenosti 100 metrů. Soud uvedl, že ze strany žalovaného docházelo ke konfliktům, slovnímu, psychickému a jinému napadání žalobkyně ( manželky stěžovatele ); zmíněné nezletilé osoby jsou jejich děti.

Proti uvedenému rozhodnutí podal stěžovatel odvolání, které Krajský soud v Hradci Králové napadeným usnesením ze dne 23. 9. 2011, sp. zn. 20 Co 454/2011, zamítl. Podle tohoto soudu se jednalo o prostředek ochrany proti domácímu násilí, a je tedy třeba, aby soudy jednaly bezodkladně; proto nelze okresnímu soudu vytýkat ani to, že nezletilým dětem, jichž se rozhodnutí také dotýká, nebyl ustanoven opatrovník.

Stěžovatel v ústavní stížnosti zejména uvedl, že obecné soudy v rámci svého rozhodování dle ust. § 76b o. s. ř. vykročily z mezí použitelnosti tohoto ustanovení a formou předběžného opatření upravily vztahy, které mají být upravovány v jiném řízení. Předběžným opatřením Okresního soudu v Semilech bylo stěžovateli uloženo zdržet se setkávání s žalobkyní a navazování kontaktů s ní a dále pak zdržet se setkávání s dětmi stěžovatele, které žijí ve společné domácnosti s matkou; důsledkem takovéhoto rozhodnutí je značné riziko zpřetrhání vazeb mezi stěžovatelem a jeho nezletilými dětmi. Předběžnému opatření však podle stěžovatele zejména chybí zákonná opora, neboť je založeno na excesivní interpretaci ust. § 76b občanského soudního řádu.

Stěžovatel prohlásil, že práva dětí a nezletilých právní řád neponechává bez ochrany, leč k tomu slouží jiné prostředky. Konkrétně se jedná o řízení ve věcech péče soudu o nezletilé; dle ust. § 27 odst. 3 zákona o rodině je opatrovnický soud oprávněn omezit či zakázat styk rodiče s dítětem. V odůvodněných případech může opatrovnický soud rozhodovat i formou předběžného opatření, nikoli však dle ust. § 76b o. s. ř. Stěžovatel dále doplnil, že v současné době probíhá řízení o úpravě jeho styku s nezletilými dětmi.

Stěžovatel dodal, že předběžné opatření dle ust. § 76b o. s. ř. je výjimečným dočasným opatřením, které poskytuje ochranu obětem domácího násilí tak, že jim vytváří prostor uspořádat si osobní život tím, že potenciálnímu ( možnému ) pachateli domácího násilí je bráněno v přístupu do společného obydlí. V žádném případě - podle názoru stěžovatele - nesmí sloužit jako prostředek řešení neshod rodičů na výchově jejich společných dětí. V uvedeném postupu proto stěžovatel spatřuje též porušení svého ústavně zaručeného práva na zákonného soudce, neboť ve věci měl rozhodovat soud opatrovnický.

Podle stěžovatele byl další vývoj ten, že usnesením Okresního soudu v Semilech č. j. 0 Nc 61/2011-23 ze dne 15. 9. 2011 bylo předběžné opatření prodlouženo o jeden měsíc, tj. do 19. 10. 2011; dalším usnesením č. j. 0 Nc 62/2011-8 ze dne 14. 10. 2011 pak okresní soud předběžné opatření prodloužil až do 19. 8. 2012, což potvrdil Krajský soud v Hradci Králové ( pozn. uvedená rozhodnutí nejsou napadena ústavní stížností ). Stěžovatel pokračoval, že výslovně je v o. s. ř. stanoveno, že celková doba trvání opatření nesmí přesáhnout jeden rok. V projednávaném případě došlo k tomu, že předběžné opatření bylo prodlouženo až na maximální mez s odůvodněním, že rozpad manželského vztahu je "evidentně konfliktní", opatrovnické řízení týkající se poměrů nezletilých dětí není dosud ukončeno ( a vzhledem k postoji účastníků to ani nelze v dohledné době očekávat ), takže není zatím ani možné manželství rozvést. Právě vzhledem k přetrvávajícím konfliktním situacím, u nichž nelze předpokládat jejich smírné vyřešení v brzké době, prodloužil soud předběžné opatření na maximální možnou dobu 1 roku, tedy do 19. srpna 2012.

V doplnění ústavní stížnosti, které Ústavní soud obdržel dne 10. 5. 2012, stěžovatel uvedl, že v daném případě bylo vydáno prvostupňové ( prozatím nikoli pravomocné ) rozhodnutí, kterým byly nezletilé děti svěřeny do výchovy matky. Manželství stěžovatele a vedlejší účastnice prozatím rozvedeno nebylo, upravena však byla výchova a výživa nezletilých dětí a v současné době probíhá samostatné řízení, jehož předmětem je úprava styku stěžovatele s dětmi. Právě toto řízení je podle stěžovatele komplikováno předběžným opatřením, neboť vedlejší účastnice zastává názor, že dokud předběžné opatření trvá, je bezpředmětné o úpravě styku otce s dětmi jakkoli jednat.

Z uvedených důvodů stěžovatel navrhl, aby Ústavní soud napadená rozhodnutí zrušil.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud již mnohokrát zdůraznil, že není jakýmsi "superrevizním orgánem" či běžnou třetí instancí v systému všeobecného soudnictví a že není oprávněn zasahovat do jurisdikční činnosti obecných soudů, pokud postupují v souladu s ústavními předpisy. Rovněž vymezení zásad spravedlivého procesu a nutnosti jejich dodržování se týká rozsáhlá judikatura Ústavního soudu, na kterou lze pro stručnost odkázat.

Ve shodě se svou ustálenou judikaturou Ústavní soud konstatuje, že ústavní soudnictví a pravomoc Ústavního soudu jsou vybudovány na zásadě přezkumu věcí pravomocně skončených, u nichž současně nelze případnou zjištěnou protiústavnost napravit jiným způsobem, tedy především využitím procesních prostředků daných právním systémem České republiky. Ústavní soud tak v civilním řízení ( ale nejen v něm ) zpravidla posuzuje jeho soulad se zásadami spravedlivého procesu ve smyslu čl. 36 Listiny, jehož se dovolává i stěžovatel, v jeho celku, tj. v zásadě až po pravomocném skončení řízení.

V posuzované ústavní stížnosti směřují námitky stěžovatele proti rozhodnutí o předběžném opatření. Od této skutečnosti se pak odvíjí i další posuzování věci Ústavním soudem, která však spočívá nikoliv v posouzení podmínek pro nařízení předběžného opatření; to je zásadně věcí soudů obecných, poněvadž závisí na konkrétních okolnostech toho kterého případu. To vyjadřuje Ústavní soud ve své ustálené judikatuře ( srov. např. nález sp. zn. II. ÚS 221/98 Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 16, nález č. 158, str. 171 ); podstatou přezkumu je posouzení ústavnosti takového rozhodnutí jen z toho pohledu, zda konkrétní nařízení předběžného opatření mělo zákonný podklad, zda bylo vydáno příslušným orgánem a zda není projevem svévole. Ústavní soud ve své předchozí judikatuře rovněž konstatoval, že při rozhodování o nařízení předběžného opatření se nerozhoduje o právech a povinnostech účastníků, ale jde o opatření, které má jen dočasný charakter, neboť jím konečný výsledek sporu ve věci samé prejudikován není.

Z obsahu napadených rozhodnutí je dle Ústavního soudu patrné, že soudy podmínky pro vydání předběžného opatření zvážily řádně. Ústavní soud se v projednávané věci mohl soustředit toliko na otázku, zda ze strany obecných soudů nedošlo ke zjevnému, resp. extrémnímu vybočení ze zákonných zásad. Takové pochybení v jejich rozhodnutí však neshledal.

Ani v předmětné věci tedy Ústavní soud neposuzoval projednávanou věc odlišně od své ustálené judikatury. Dospěl k závěru, že napadené usnesení bylo vydáno příslušným soudem na základě zákona; usnesení - zejména odvolacího soudu - pak dostatečně uvádí důvody, na nichž je založeno a vypořádává se v náležitém rozsahu i s námitkami stěžovatele obsaženými v jeho odvolání. Napadená usnesení o vydání předběžného opatření byla řádně vydána i odůvodněna, v souladu s ust. § 76b o. s. ř., upravujícím ochranu před domácím násilím; to bylo, jako soudy konstatovaly, podepřeno lékařskými zprávami, policejními záznamy i psychologickým vyšetřením. Neobstojí proto námitka stěžovatele, že byl odňat svému zákonnému soudci, založená na jeho konstrukci, že měl správně rozhodovat soud opatrovnický. Soudy rozhodovaly na základě shora uvedeného zákona ( totiž občanského soudního řádu ) z důvodů, které jeho aplikaci umožňovaly, resp. vyžadovaly.

Pokud stěžovatel protestuje proti prodlužování předběžného opatření, provedenému dalšími rozhodnutími, na která v ústavní stížnosti, resp. v jejím doplnění odkazuje, je nutno uvést, že Ústavní soud mohl přezkoumat jen ústavní stížností výslovně napadená rozhodnutí a žádná další či jiná. Pro úplnost lze však dodat, že dne 19. 8. 2012 platnost předběžného opatření skončí a příslušný soud bude rozhodovat o úpravě styku stěžovatele s dětmi ( poznámka : v této věci již jedná, jak plyne z doplnění ústavní stížnosti ); proto námitka, že toto řízení je komplikováno vydaným předběžným opatřením, postrádá smyslu.

Ústavní stížnost je zjevně založena na několika odlišných právních názorech stěžovatele od názoru obecných soudů, jak měly tyto soudy v řízení postupovat. Jejich závěry ve věci však nelze považovat za nepředvídatelné a ani z jejich odůvodnění se nejeví, že by soudy ve věci postupovaly svévolně či záměrně v neprospěch stěžovatele. Jejich rozhodnutí jsou logická, jasná, přesvědčivá a je tedy možno se s nimi ztotožnit i z hlediska ústavněprávního.

Jelikož Ústavní soud nezjistil, že by v dané věci došlo k porušení ústavně zaručených základních práv nebo svobod stěžovatele, byla ústavní stížnost jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, odmítnuta.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 25. července 2012

Vojen Güttler
předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Hradci Králové

sp. zn. 20 Co 454/2011

Okresního soudu v Semilech

sp. zn. 0 Nc 60/2011

čl. 36 Listiny základních práv a svobod

Okresní soud v Semilech

§ 76b odst. 1 občanského soudního řádu

č. j. 0 Nc 60/2011-29

Krajský soud v Hradci Králové

sp. zn. 20 Co 454/2011

okresnímu soudu

§ 76b o. s. ř.

Okresního soudu v Semilech

§ 76b občanského soudního řádu

§ 27 odst. 3 zákona o rodině

§ 76b o. s. ř.

§ 76b o. s. ř.

Okresního soudu v Semilech

č. j. 0 Nc 61/2011-23

č. j. 0 Nc 62/2011-8

okresní soud

Krajský soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

čl. 36 Listiny

Ústavním soudem

Ústavní soud

sp. zn. II. ÚS 221/98

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolacího soudu

§ 76b o. s. ř.

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

Ústavního soudu


Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález
Ústavního soudu ( I. senátu ) ze dne 10. března 1998 sp. zn. I. ÚS 112/97 ve věci ústavní stížnosti ing. arch. J. S. proti postupu Okresního soudu v Českém Krumlově spočívajícímu v průtazích v řízení o výkon rozhodnutí o úpravě styku otce s nezletilou dcerou.
1. Ústavní stížnosti se vyhovuje. 2. Ústavní soud zakazuje Okresnímu soudu v Českém Krumlově, aby pokračoval v průtazích v řízení o výkon rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 22. 9. 1989, ve znění rozhodnutí téhož soudu ze dne 21. 9. 1990 čj. 14 Nc 242/89-66, jímž byl upraven styk stěžovatele ing. arch. J. S. s nezletilou N. S. a přikazuje mu, aby v řízení neprodleně jednal.

Odůvodnění

Dne 27. 3. 1997 podal stěžovatel Ústavnímu soudu návrh, aby bylo Okresnímu soudu v Českém Krumlově zakázáno pokračovat v porušování jeho základních lidských práv a svobod spočívajícím v odmítání činit potřebná opatření, aby dítě nemohlo být odděleno od svého rodiče proti jeho vůli.
Stěžovatel se domáhal, aby byl umožněn výkon soudního rozhodnutí ohledně styku stěžovatele s jeho dcerou.
Stěžovatel je otcem nezletilé N. S., která byla svěřena do výchovy matce, když manželství jejich rodičů bylo rozvedeno rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 24. 4. 1989 sp. zn. 30 C 54/89, který nabyl právní moci dne 8. 8. 1989. Otci nezletilé je podle něho její matkou fakticky upíráno právo na styk s dcerou N., když k návrhu otce byl rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 22. 9. 1989, ve znění rozhodnutí téhož soudu ze dne 21. 9. 1990 čj. 14 Nc 242/89-66, upraven styk otce s nezletilou N. tak, že je oprávněn se s ní stýkat, a to v roce vždy od soboty od 9.00 hodin do neděle 18.00 hodin, dále každoročně 25. prosince vždy v době od 9.00 hodin do 17.00 hodin, v každém lichém roce o velikonočních svátcích od soboty 9.00 hodin do pondělí 17.00 hodin a každoročně po dobu dvou týdnů, o letních prázdninách tak, že nezletilou v uvedené dny a hodiny vyzvedne v místě bydliště matky, kde ji po skončení styku matce opět vrátí.
Den 17. 11. 1990 podle ústavní stížnosti odmítla její matka JUDr. D. L. otci umožňovat styk s dcerou podle výše uvedeného soudnímu rozhodnutí. Došlo sice v letech 1991 - 1992 k trestnímu stíhání ing. arch. J. S. po střetu s JUDr. D. L. a pohrůžka vazbou pro možnost údajného pokračování v trestné činnosti zabránila prý fakticky stěžovateli v osobním kontaktu s dítětem.
Stěžovatel však po zproštění obžaloby požadoval opakovaně od Okresního soudu v Českém Krumlově, aby využil zákonných možností a umožnil mu realizaci práva rodiče na styk s dítětem. Poslední krok byl prý ze strany Okresního soudu v Českém Krumlově učiněn dne 21. září 1992, kdy soud vydal výzvu sp. zn. P 106/91, kterou vyzval matku nezletilé N. podle § 272 odst. 2 občanského soudního řádu, aby plnila rozhodnutí soudu. Od tohoto data Okresní soud v České Krumlově fakticky nezabezpečoval výkon soudnímu rozhodnutí, ač mohl zahájit řízení ve věcech péče o nezletilé i sám bez návrhu stran.
Tím nerespektoval Úmluvu o právech dítěte, zejména její čl. 3 a čl. 9, a tak nebylo zajištěno, aby zájem dítěte byl předním hlediskem při jakékoli činnosti týkající se dítěte, dále aby byla zajištěna dítěti taková ochrana a péče, která je nezbytná pro jeho blaho a není brán ohled na práva a povinnosti jednoho z rodičů, zejména aby dítě nemohlo být v rozporu s právem odděleno od svého rodiče proti jeho vůli. Tím bylo zasaženo do ústavních práv stěžovatele, jež jsou zaručena mezinárodní smlouvou.
Podle čl. 83 Ústavy je Ústavní soud soudním orgánem ochrany ústavnosti; podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy rozhoduje Ústavní soud o ústavních stížnostech prOti pravomocnému rozhodnutí a jinému zásahu orgánu veřejné moci do ústavně zaručených práv a svobod, zejména došlo-li k porušení základního práva nebo svobody zaručené ústavním zákonem nebo meZinárodní smlouvou podle čl. 10 Ústavy.
Ústavní soud si vyžádal stanoviska Okresního úřadu v Českém Krumlově a Okresního úřadu v Českém Krumlově.
Z vyjádření Okresního úřadu v Českém Krumlově, referátu sociálních věcí a zdravotnictví, Ústavní soud zjistil, že tento orgán se zabývá tímto případem od r. 1990, kdy mu jej postoupil Okresní úřad pro Prahu 4. Sdělení neobsahuje žádné nové skutečnosti a konstatuje jen, že pracovnice úřadu se zúčastnily styku otce s nezletilou ( bez údaje kdy a kde a že již v r. 1991 dítě odmítalo styk, přičemž nebylo možno posoudit, zda tento postoj zaujalo po vlastní negativní zkušenosti s otcem, či zda bylo ovlivněno matkou.
Z vyjádření Okresního soudu v Českém Krumlově Ústavní soud zjistil, že vzhledem ke změně agendy převzala spis od původního předsedy senátu dne 17. 6 jiná předsedkyně senátu, která uvedla, že ani v období od 21. 9. 1992, kdy dle otce byl učiněn poslední krok ke splnění soudního rozhodnutí, nebyl soud nečinný.
Při posuzování věci Ústavní soud zejména přezkoumal spis P 106/91 Okresního soudu v Českém Krumlově a dospěl k závěru, že ústavní stížnost je důvodná.
Ani vyjádření tohoto soudu k ústavní stížnosti nemohlo odůvodnit nečinnost příslušného soudu, zejména v počáteční fázi, když nebylo dodržováno rozhodnutí soudu z r. 1989 o úpravně styku otce s nezletilou, ani prodlení, k nimž v celém případně došlo.
Ze spisu vyšly najevo zejména mimořádné prodlevy v řízení, z nichž nejmarkantnější bylo rozhodování o návrhu otce ze dne 28. 8. 1990 na svěření nezletilé do jeho výchovy. Teprve rozsudkem Okresního soudu v Českém Krumlově ze dne 2. 9. 1993 čj. P 106/91-274 bylo rozhodnuto o návrhu otce na svěření dítěte do jeho výchovy a jeho návrh byl zamítnut. K odvolání otce byl tento rozsudek usnesením Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 26. 1. 1994 čj. 5 Co 1942/93-297 zrušen a věc byla vrácena soudu I. stupně k dalšímu řízení, zejména z důvodu potřeby nového znaleckého dokazování.
Ve věcizměny výchovy vzal však otec svůj návrh zpět a řízení bylo dne 3. 6. 1996 zastaveno.
Za tohoto stavu stěžovatel při ústním jednání před Ústavním soudem prohlásil, že ústavní stížnost směřuje k tomu, aby Okresní soud v Českém Krumlově nadále nepokračoval v průtazích v řízení o výkon rozhodnutí, pokud jde o jeho styk s nezletilou N. S.
Ústavní soud shledal především porušení práva stěžovatele podle ustanovení čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod, podle něhož každý má právo, aby jeho věc byla projednána veřejně bez zbytečných průtahů a v jeho přítomnosti a aby se mohl vyjádřit ke všem projednávaným důkazům.
V daném případě se jedná o průtahy v rozhodování o změně výchovného prostředí, když v důsledku běhu času se změnil podstatným způsobem vztah nezletilé k otci, markantně pozorovatelný v závěrech znaleckých posudků.
Pokud se týká námitek otce o umožnění styku s nezletilou, má Ústavní soud za to. že tato otázka je zásadně odvislá od hodnocení konkrétní situace na základě konkrétních důkazů a hodnocení skutečnosti, jak má styk být uskutečňován v přiměřené míře. Pokud však jde o neumožnění styku s nezletilou na základě nečinnosti obecného soudu, musí Ústavní soud konstatovat, že tím byla porušena Úmluva o právech dítěte přinejmenším v jejím čl. 9 odst. 3, kterým je Česká ( Československá ) republika vázána ode dne ý. 1. 1991.
Ustanovení této Úmluvy má přednost před zákonem podle čl. 10 Ústavy a tak také musí být v praxi obecných soudů aplikováno.
Z uvedených důvodů Ústavní soud ústavní stížnost vyhověl.

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 112/97

Okresního soudu

Ústavní soud

Okresnímu soudu

Obvodního soudu pro Prahu 4

čj. 14 Nc 242/89-66

Ústavnímu soudu

Okresnímu soudu

Obvodního soudu pro Prahu 4

sp. zn. 30 C 54/89

Obvodního soudu pro Prahu 4

čj. 14 Nc 242/89-66

Okresního soudu

Okresního soudu v Českém Krumlově

sp. zn. P 106/91

§ 272 odst. 2 občanského soudního řádu

Okresní soud

Úmluvu o právech dítěte

čl. 3 a čl. 9

čl. 83 Ústavy

Ústavní soud

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Ústavní soud

čl. 10 Ústavy

Ústavní soud

Ústavní soud

Okresního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

P 106/91

Okresního soudu v Českém Krumlově

Okresního soudu v Českém Krumlově

čj. P 106/91-274

Krajského soudu v Českých Budějovicích

čj. 5 Co 1942/93-297

Ústavním soudem

Okresní soud v Českém Krumlově

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Úmluva o právech dítěte

čl. 9 odst. 3

čl. 10 Ústavy

Ústavní soud


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky projednal dne 14. prosince 2012 v neveřejném zasedání návrh Ministerstva spravedlnosti České republiky na rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, a rozhodl t a k t o :

1. Podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, se na část odsouzení občanky České republiky M. W. , rozsudkem Obvodního soudu Ettlingen, Spolková republika Německo, ze dne 30. 9. 2008, sp. zn. 1 Ds 260 Js 22930/08, ve spojení s rozsudkem Zemského soudu Karlsruhe, Spolková republika Německo, ze dne 27. 4. 2009, sp. zn. 8 Ns 260 Js 22930/08, pro trestné činy zpronevěry a výdělečného počítačového podvodu a tomu odpovídající část souhrnného trestu odnětí svobody v trvání jednoho roku, hledí jako na odsouzení soudem České republiky.2. Zamítá se návrh Ministerstva spravedlnosti České republiky podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, ohledně části odsouzení občanky České republiky M. W. , rozsudkem Zemského soudu Karlsruhe, Spolková republika Německo, ze dne 27. 4. 2009, sp. zn. 8 Ns 260 Js 22930/08, ve které byl do souhrnného trestu zahrnut trest odnětí svobody v trvání čtyř měsíců uložený jí rozsudkem Obvodního soudu Karlsruhe, Spolková republika Německo, ze dne 20. 1. 2009, sp. zn. 10 Ds 250 Js 40322/08.O d ů v o d n ě n í :

Výše uvedeným rozsudkem Obvodního soudu Ettlingen ze dne 30. 9. 2008 byla M. W. uznána vinnou trestnými činy zpronevěry a výdělečného počítačového podvodu v devíti případech podle §§ 246 odst. 1, 263a odst. 1, 2, 263 odst. 3 bod 1 a 53 trestního zákoníku Spolkové republiky Německo a ve spojení s rozsudkem Zemského soudu Karlsruhe ze dne 27. 4. 2009 byla odsouzena k souhrnnému trestu odnětí svobody v trvání jednoho roku a dvou měsíců, a to při zahrnutí úhrnného trestu odnětí svobody v trvání čtyř měsíců uloženého jí rozsudkem Obvodního soudu Karlsruhe ze dne 20. 1. 2009.

Trestné činnosti, pro kterou byla M. W. odsouzena rozsudkem Obvodního soudu Ettlingen, se dopustila podle zjištění jmenovaného soudu tím, že si ponechala pro sebe EC-kartu poškozeného B. ( vydanou Postbank Karlsruhe ), kterou tento ztratil na ulici před městským hotelem Engel, Kronenstrasse 13, 76275 Ettlingen, mezi 27. 6. 2007 a 3. 7. 2007. Pomocí této karty a na ní zaznamenaného PIN v období od 3. 7. 2007 do 11. 7. 2007 vyzvedla celkem v devíti případech ( 17 výběrů ) u různých bankomatů neoprávněně peníze, celkem 8 480 €.

Trestné činnosti, pro kterou byla M. W. odsouzena rozsudkem Obvodního soudu Karlsruhe ze dne 20. 1. 2009, se dopustila podle zjištění jmenovaného soudu tím, že dne 18. 6. 2008 kolem 16.10 hod. odcizila v obchodních prostorách firmy HIT, Eichelbergstrasse 34, 76189 Karslruhe, pět triček v hodnotě celkem 124,75 €. Dne 22. 10. 2008 kolem 16.08 hod. odcizila v obchodních prostorách firmy Nahkauf, Rheinstrasse 36, 76185 Karlsruhe tabák v hodnotě 31,90 €.

Ministerstvo spravedlnosti České republiky podalo ve shora uvedené věci návrh Nejvyššímu soudu České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) na rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ zákon “ ).

Nejvyšší soud věc přezkoumal a shledal, že jsou částečně splněny zákonné podmínky pro rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona.

Především je třeba uvést, že podle § 4a odst. 3 zákona může Nejvyšší soud na návrh Ministerstva spravedlnosti ČR rozhodnout, že se na odsouzení občana České republiky soudem jiného členského státu Evropské unie hledí jako na odsouzení soudem České republiky, jestliže se týká činu, který je trestný i podle právního řádu České republiky a je-li to odůvodněno závažností činu a druhem trestu, který za něj byl uložen.

Je-li předmětem rozsudku soudu jiného členského státu Evropské unie více skutků, posuzuje se podmínka oboustranné trestnosti uvedená v § 4a odst. 3 zákona samostatně ve vztahu ke každému z těchto skutků. Pokud některý z nich není trestným činem podle právního řádu České republiky, pak Nejvyšší soud zamítne návrh Ministerstva spravedlnosti České republiky na rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona ohledně tohoto skutku a jemu odpovídající části trestu. Část trestu odpovídající odsouzení, na něž se hledí jako na odsouzení soudem České republiky, určí v rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona Nejvyšší soud s přihlédnutím k poměru závažnosti skutku, u něhož jsou splněny podmínky pro zápis, a závažnosti skutku, ohledně něhož tyto podmínky splněny nejsou ( srov. přiměřeně č. 51/2000 Sb. rozh. tr. ).

Z podaného návrhu a z obsahu připojeného spisového materiálu vyplývá, že odsouzená M. W. je občankou České republiky, která byla odsouzena soudem jiného členského státu Evropské unie, přičemž se odsouzení ( výrok o vině ) rozsudkem Obvodního soudu Ettlingen ze dne 30. 9. 2008 týká skutků, které vykazují znaky trestného činu i podle příslušných právních předpisů České republiky ( trestný čin neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 tr. zákoníku, trestný čin krádeže podle § 205 tr. zákoníku ).
 Naproti tomu formální podmínky nejsou splněny u skutku, pro který byla obviněná uznána vinnou rozsudkem Obvodního soudu Karlsruhe ze dne 20. 1. 2009, který byl německým soudem kvalifikován jako trestný čin krádeže podle §§ 242 odst. 1, 248a a 53 trestního zákoníku Spolkové republiky Německo. Tento skutek, tak, jak byl popsán německým soudem, totiž nenaplňuje znaky trestného činu podle příslušných právních předpisů České republiky a to s ohledem na výši způsobené škody, jež nedosahuje hranice škody nikoli nepatrné podle § 138 tr. zákoníku a současně není dán ani jiný z kvalifikačních znaků § 205 odst. 1 písm. a ) až e ) nebo odst. 2 tr. zákoníku. Proto Nejvyšší soud návrh Ministerstva spravedlnosti České republiky ohledně tohoto skutku zamítl. Tím jsou částečně splněny formální podmínky ustanovení § 4a odst. 3 zákona.

Nejvyšší soud dále u té části odsouzení, u níž jsou splněny formální podmínky postupu podle § 4a odst. 3 zákona, zkoumal, zda jsou splněny i podmínky materiální povahy, a shledal, že tomu tak je. Odsouzená se dopustila úmyslné trestné činnosti směřující proti zájmu společnosti na ochraně platebních prostředků a tím i řádného fungování zejména bezhotovostního platebního styku a rovněž proti zájmu společnosti na ochraně vlastnického práva. Jednala přitom v takovém rozsahu ( zejména pokud jde o výši způsobené škody ), že již lze tuto trestnou činnost označit za závažnou ve smyslu § 4a odst. 3 zákona. Pokud jde o druh trestu, byl jí uložen citelný trest odnětí svobody. Lze tedy dovodit, že podmínky ustanovení § 4a odst. 3 zákona týkající se závažnosti činu a druhu uloženého trestu jsou splněny.

Z uvedených důvodů proto Nejvyšší soud návrhu Ministerstva spravedlnosti České republiky částečně vyhověl.

Poučení : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 14. prosince 2012
 Předseda senátuJUDr. Karel Hasch

Nejvyšší soud České republiky

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

sp. zn. 1 Ds 260 Js 22930/08

sp. zn. 8 Ns 260 Js 22930/08

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

sp. zn. 8 Ns 260 Js 22930/08

sp. zn. 10 Ds 250 Js 40322/08

Obvodního soudu

Zemského soudu Karlsruhe

Obvodního soudu Karlsruhe

Obvodního soudu Ettlingen

Obvodního soudu Karlsruhe

Nejvyššímu soudu České republiky

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud

č. 51/2000 Sb.

Obvodního soudu Ettlingen

§ 234 tr. zákoníku

§ 205 tr. zákoníku

Obvodního soudu Karlsruhe

§ 138 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud