U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Pavlíny Brzobohaté a soudců JUDr. Miroslava Feráka a Doc. JUDr. Věry Korecké, CSc., ve věci žalobce města Horažďovice, se sídlem v Horažďovicích, Mírové nám. 1, identifikační číslo osoby 00255513, proti žalovanému Ing. J. H., bytem v H.., o vyklizení nemovitosti, vedené u Okresního soudu v Klatovech pod sp. zn. 10 C 103/2007, o dovolání žalovaného proti rozsudku Krajského soudu v Plzni ze dne 17. dubna 2008, č. j. 13 Co 137/2008-72, takto :

I. Dovolání se odmítá.
II. Žalovaný je povinen zaplatit žalobci na náhradě nákladů dovolacího řízení částku 1.800,- Kč do tří dnů od právní moci tohoto usnesení.
O d ů v o d n ě n í :
Žalovaný napadl dovoláním rozsudek Krajského soudu v Plzni ( odvolací soud ) ze dne 17. dubna 2008, č. j. 13 Co 137/2008-72, kterým potvrdil rozsudek Okresního soudu v Klatovech ( soud prvního stupně ) ze dne 13. 12. 2007, č. j. 10 C 103/2007-53, jímž uložil žalovanému vyklidit nebytové prostory sestávající z provozovny restaurace, sociálního zařízení, kuchyně, skladu, kanceláře, archivu, šatny a schodiště o celkové výměře 165,18 m² v přízemí domu na M. v H. v k. ú. H. ( dále též jen „ nebytové prostory “ ), a vyklizené předat žalobci do patnácti dnů od právní moci rozsudku a rozhodl o nákladech řízení; současně rozhodl o nákladech odvolacího řízení.
Protože rozhodnutí odvolacího soudu bylo vyhlášeno přede dnem nabytí účinnosti zákona č. 7/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony, ( tj. před 1. 7. 2009 ) Nejvyšší soud jako soud dovolací projednal dovolání a rozhodl o něm v souladu s čl. II bodu 12 věty první tohoto zákona podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění před novelou provedenou zákonem č. 7/2009 Sb. ( dále též jen „ o. s. ř.” ).
Dovolání proti potvrzujícímu rozsudku odvolacího soudu není přípustné podle § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. ( rozsudek soudu prvního stupně, potvrzený napadeným rozsudkem, byl jeho prvním rozhodnutím ve věci ) a z následujících důvodů nemůže být přípustné ani podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. ( který byl nálezem Ústavního soudu ze dne 21. 2. 2012, sp. zn. Pl.ÚS 29/11, uplynutím dne 31. 12. 2012 zrušen, do té doby však zůstává aplikovatelným právním předpisem ).
Jelikož ve smyslu § 242 odst. 3 o. s. ř. je dovolací soud ( s výjimkou určitých vad řízení ) vázán uplatněným dovolacím důvodem, jsou pro úsudek, zda rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam či nikoli, relevantní pouze otázky ( z těch, na kterých rozhodnutí odvolacího soudu spočívá ), jejichž posouzení dovolatel napadl.
Přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. je spjata se závěrem o zásadním významu rozsudku po stránce právní, způsobilým dovolacím důvodem je proto zásadně jen důvod podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.; není jím naopak důvod podle § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř. ( že je řízení postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci ), ani podle § 241a odst. 3 o. s. ř. ( jímž lze vytýkat nesprávnosti ve zjištěném skutkovém stavu ).
Rozhodnutí odvolacího soudu je založeno na závěru, že byla-li smlouva o nájmu nebytových prostor uzavřena na dobu neurčitou a o výpovědních důvodech se účastníci smlouvy nedohodli, může pronajímatel podle § 10 zákona č. 116/1990 Sb., o nájmu nebytových prostor, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ zákon č. 116/1990 Sb. “ ), vypovědět smlouvu bez udání důvodu; případné uvedení výpovědního důvodu ve výpovědi nezakládá soudu povinnost zkoumat, zda skutečně došlo k jeho naplnění. Správnost tohoto závěru dovolatel zpochybnil.
Námitka dovolatele obstát nemůže. Oprávnění pronajímatele vypovědět písemně smlouvu o nájmu nebytových prostor uzavřenou na dobu neurčitou bez udání důvodů, není-li dohodnuto jinak, je upraveno v § 10 zákona č. 116/1990 Sb.; případná ( ne )důvodnost motivů, které ho vedli k uplatnění jeho práva vypovědět takovýto nájem, jsou pro právní posouzení věci ( závěr, že nájem skončil a žalovaný prostory užívá bez právního důvodu ) irelevantní ( srovnej např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 06. 2003, sp. zn. 28 Cdo 819/2003 ).
V řízení bylo prokázáno ( je-li zvažována přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř., nelze zjištěný skutkový stav úspěšně zpochybnit ), že dne 28. 7. 2001 uzavřeli účastníci smlouvu o nájmu nebytových prostor na dobu neurčitou, že si žádné výpovědní důvody nesjednali, že žalobce dal ( po rozhodnutí rady ) žalovanému výpověď z nájmu nebytových prostor z důvodu neplacení nájemného s tříměsíční výpovědní lhůtou, kterou žalovaný převzal dne 30. 3. 2007, a že výpovědní lhůta skončila ke dni 30. 6. 2007. Po uplynutí výpovědní lhůty užívá dovolatel nebytové prostory bez právního důvodu a žaloba, jíž se žalobce domáhá ochrany svého vlastnického práva ( vyklizení předmětných prostor ), je proto důvodná.
Přípustnost dovolání tak nelze dovodit ani z § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., dovolání tedy směřuje z pohledu uplatněných dovolacích námitek proti rozhodnutí odvolacího soudu, vůči němuž není tento mimořádný opravný prostředek přípustný. Nejvyšší soud proto dovolání podle § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.
O náhradě nákladů dovolacího řízení dovolací soud rozhodl podle § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1, § 151 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř. a zavázal dovolatele, jehož dovolání bylo odmítnuto, k náhradě nákladů dovolacího řízení vzniklých žalobci v souvislosti s podáním vyjádření k dovolání prostřednictvím advokáta. Tyto náklady sestávají z odměny advokáta v částce 1.500,- Kč ( § 2 odst. 1, § 7 písm. d/ ve spojení s § 10 odst. 3, § 15 ve spojení s § 14 odst. 1, § 18 odst. 1 vyhlášky č. 484/2000 Sb., ve znění před novelou provedenou vyhláškou č. 64/2012 Sb. ), z paušální částky náhrad hotových výdajů ve výši 300,- Kč, jež stojí vedle odměny ( srov. § 2 odst. 1, § 13 odst. 1 a 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb., ve znění pozdějších předpisů ). Protože žalobce již právně zastoupen není, byl tyto náklady dovolatel zavázán zaplatit žalobci.
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
Nesplní-li povinný dobrovolně, co mu ukládá vykonatelné rozhodnutí, může oprávněný podat návrh na soudní výkon rozhodnutí.
V Brně dne 13. prosince 2012
 JUDr. Pavlína B r z o b o h a t á
 předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Klatovech

sp. zn. 10 C 103/2007

Krajského soudu v Plzni

č. j. 13 Co 137/2008-72

Krajského soudu v Plzni

odvolací soud

č. j. 13 Co 137/2008-72

Okresního soudu v Klatovech

soud prvního stupně

č. j. 10 C 103/2007-53

odvolacího soudu

č. 7/2009 Sb.

č. 99/1963 Sb.

občanský soudní řád

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyšší soud

soud dovolací

čl. II bodu 12 věty první tohoto zákona

č. 99/1963 Sb.

občanský soudní řád

č. 7/2009 Sb.

o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl.ÚS 29/11

§ 242 odst. 3 o. s. ř.

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 10 zákona č. 116/1990 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 10 zákona č. 116/1990 Sb.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 28 Cdo 819/2003

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

dovolací soud

č. 64/2012 Sb.

ve znění pozdějších předpisů


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

V situaci, kdy zákonodárce nepřijal v rozporu s ústavním pořádkem právní úpravu umožňující jednostranné zvyšování nájemného, jsou obecné soudy povinny posoudit, zda v dané konkrétní věci došlo v důsledku stanoveného regulovaného nájemného k nucenému omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod, jakož i zda byly splněny podmínky pro vznik práva na náhradu za takové omezení.

Obecné soudy nesmí apriorně zamítat žaloby pronajímatelů na náhradu vůči státu, jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( viz nález ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), nýbrž musejí uplatněný nárok posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny. V tomto smyslu jsou povinny poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nedodržení tohoto postupu představuje porušení základního práva žalobce na ochranu majetku a na soudní ochranu ve smyslu čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatele J. P. zrušil I. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 29. 6. 2009 v řízení podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 7. 10. 2008 sp. zn. 35 Co 300/2008 a rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 29. 1. 2008 sp. zn. 22 C 265/2006 pro rozpor s čl. 36 Listiny.

Narativní část

Stěžovatel se s odkazem na zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem, domáhal vůči žalované České republice - Ministerstvu financí náhrady škody ( ve výši rozdílu mezi stávajícím regulovaným měsíčním nájemným a obvyklým nájemným ), která mu jako vlastníku nájemního domu vznikla v období od 1. 8. 2004 do 31. 7. 2006 tím, že žalovaný stát po zrušení vyhlášky Ministerstva financí č. 176/1993 Sb., o nájemném z bytů, nálezem Ústavního soudu Pl. ÚS 3/2000, včas nepřijal zákon, který by ústavně konformním způsobem upravil otázku nájemného. Obvodní soud zamítl žalobu stěžovatele se závěrem, že na postup Parlamentu ČR nelze v daném případě zákon č. 82/1998 Sb. vztáhnout. Městský soud rozsudek soudu prvního stupně ve věci samé potvrdil.

Odůvodnění nálezu Ústavního soudu

Ústavní soud nálezem sp. zn. Pl. ÚS 20/05 konstatoval protiústavnost dlouhodobé nečinnosti Parlamentu České republiky spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy. Ústavní soud v odůvodnění citovaného nálezu uvedl, že obecné soudy, i přes absenci předvídané konkrétní úpravy, musí posoudit možné zvýšení nájemného, a to v závislosti na místních podmínkách. K těmto závěrům se Ústavní soud rovněž přihlásil ve svých nálezech sp. zn. I. ÚS 489/05, II. ÚS 93/05 a I. ÚS 489/05.

Stanovisko Pl. ÚS-st. 27/09 sjednotilo do té doby nejednotnou judikaturu Ústavního soudu; jednak upřesnilo, že obecné soudy mohou rozhodovat o zvýšení nájemného pouze za období od podání žaloby do 31. 12. 2006 ( od 1. 1. 2007 již jednostranné zvyšování nájemného připouští § 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb., před podáním žaloby tomu bránil konstitutivní účinek konkrétního rozhodnutí ), a dále stanovilo, že obecné jsou povinny posoudit možnost zvýšení nájemného z hlediska práva pronajímatelů na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení a případně uplatnit i nové důkazy či námitky.

Obecné soudy tedy nesmějí nárok na náhradu škody vůči státu zamítat apriorně, ale jsou povinny při respektování závěrů vyslovených v judikatuře Ústavního soudu posoudit specifika jednotlivých uplatněných nároků v konkrétních případech.

Z výše uvedených důvodů Ústavní soud shledal, že napadenými rozhodnutími došlo k porušení práva stěžovatele na spravedlivý proces podle čl. 36 a násl. Listiny, a proto ústavní stížnosti vyhověl.

Soudcem zpravodajem v dané věci byl Vojen Güttler. Žádný soudce neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Ústavní soud přijal dne 28. 4. 2009 stanovisko sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09 ( ST 27/53 SbNU 885; 136/2009 Sb. ), zpřesňující a sjednocující dřívější judikaturu. V něm vyslovil, že obecné soudy mohou rozhodovat o zvýšení nájemného za období od podání žaloby do 31. 12. 2006. Nájemné za období před podáním žaloby zvyšovat nemohou, neboť tomu brání povaha rozhodnutí s konstitutivními účinky; zvýšení nájemného za období od 1. 1. 2007 přiznat nelze, neboť od tohoto data již jednostranné zvyšování nájemného připouští § 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb., o jednostranném zvyšování nájemného z bytu a o změně zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů ( výrok I ).

Dále Ústavní soud v tomto stanovisku konstatoval ( výrok II ), že žaloby pronajímatelů ( vlastníků bytů ) na náhradu škody vůči státu [opírající se o zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád )], jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy [nález Ústavního soudu ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ( N 47/40 SbNU 389; 252/2006 Sb. )], jsou obecné soudy povinny posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nárok vůči státu na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod má subsidiární charakter vůči nároku pronajímatele bytu proti nájemci na zvýšení nájemného jen za dobu počínající dnem podání žaloby. Za dobu, která tomuto dni předchází, může pronajímatel bytu uplatnit svůj nárok na náhradu za nucené omezení vlastnického práva proti státu přímo.

Ze závěrů výše uvedeného stanoviska, které doplňuje a upřesňuje stávající judikaturu a které obecné soudy v době posuzování zkoumané věci nemohly znát, je tedy zřejmé, že postup těchto soudů při posuzování stěžovatelova nároku nemůže obstát. Pro úplnost je však nutno připomenout - jak citované stanovisko Ústavního soudu uvádí - že samotná protiústavnost právní úpravy regulovaného nájemného ještě neznamená, že v každém individuálním případě došlo k porušení základního práva pronajímatele, resp. vlastníka bytu, ani to, že výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva musí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným. Obecné soudy však nesmějí nárok na náhradu vůči státu zamítat apriorně, ale jsou povinny při respektování shora vyslovených závěrů posoudit specifika jednotlivých uplatněných nároků v konkrétních případech a vytvořit procesní prostor včetně řádného poučení účastníků řízení, aby se účastníci mohli k novému právnímu posouzení vyjádřit a uplatnit případně i nové důkazy či námitky.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález

Ústavního soudu - I. senátu složeného z předsedy senátu Františka Duchoně a soudců Vojena Güttlera a Ivany Janů - ze dne 29. června 2009 sp. zn. I. ÚS 2855/08 ve věci ústavní stížnosti J. P. proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 7. října 2008 sp. zn. 35 Co 300/2008 a proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 29. ledna 2008 sp. zn. 22 C 265/2006, jimiž byla zamítnuta stěžovatelova žaloba na zaplacení částky 164 680 Kč proti žalované České republice - Ministerstvu financí z titulu náhrady škody, která stěžovateli - vlastníkovi nájemního domu vznikla jako rozdíl mezi regulovaným a obvyklým nájemným z bytů.

Výrok

Rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 7. 10. 2008 sp. zn. 35 Co 300/2008 a rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 29. 1. 2008 sp. zn. 22 C 265/2006 se zrušují.

Odůvodnění

I.

Ústavní stížností se stěžovatel domáhal zrušení rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 7. 10. 2008 sp. zn. 35 Co 300/2008 a rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 29. 1. 2008 sp. zn. 22 C 265/2006. Citovaným rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 1 byla zamítnuta žaloba stěžovatele na zaplacení částky 164 680 Kč proti žalované České republice - Ministerstvu financí. Městský soud v Praze jako soud odvolací napadeným rozsudkem uvedený rozsudek soudu prvního stupně ve věci samé potvrdil a změnil jej ve výroku o nákladech řízení, jež je stěžovatel povinen zaplatit žalované, tak, že jejich výše činí 35 830,90 Kč. Dále uložil stěžovateli povinnost zaplatit žalované náklady odvolacího řízení v částce 21 360,50 Kč.

Ve věci se jednalo o to, že se stěžovatel shora uvedené částky domáhal - s odkazem na zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád ) - z titulu náhrady škody, která mu jako vlastníku nájemního domu v Praze vznikla v období od 1. 8. 2004 do 31. 7. 2006 tím, že žalovaný stát po zrušení vyhlášky Ministerstva financí č. 176/1993 Sb., o nájemném z bytu a úhradě za plnění poskytovaná s užíváním bytu, nálezem Ústavního soudu č. 231/2000 Sb. [nález sp. zn. Pl. ÚS 3/2000 ze dne 21. 6. 2000 ( N 93/18 SbNU 287 )] včas nepřijal zákon, který by ústavně konformním způsobem upravil otázku nájemného v bytech. Žalovaná částka představuje rozdíl mezi stávajícím regulovaným měsíčním nájemným ve výši 2 138 Kč a obvyklým nájemným činícím částku 6 862 Kč měsíčně.

Soud prvního stupně v napadeném rozsudku dospěl k závěru, že na postup Parlamentu České republiky nelze v daném případě zákon č. 82/1998 Sb. vztáhnout.

Odvolací soud se dovolal existující judikatury Nejvyššího soudu, která uvedený závěr potvrzuje. Uvedl, že mu není známo, že by Ústavní soud vydal nález, ve "kterém by ztotožnil nesprávný úřední postup ve smyslu shora citovaného zákona s tím, že nebyl včas vydán zákon v podobě požadované částí občanů České republiky". Nárok žalobce prý nelze posuzovat ani podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) ani dle obecných ustanovení občanského práva ( § 420 a násl. občanského zákoníku ), neboť na nárok založený na jednání orgánů státu při výkonu státní moci je třeba aplikovat právě speciální zákon č. 82/1998 Sb. Soud prvního stupně tedy podle odvolacího soudu nepochybil, jestliže žalobu stěžovatele zamítl.

II.

Stěžovatel v ústavní stížnosti v podstatě uvedl, že napadenými rozsudky došlo k porušení jeho základního práva na soudní ochranu dle čl. 36 odst. 1 a 2 Listiny a na ochranu majetku ve smyslu čl. 11 odst. 1 Listiny. Právo stěžovatele na soudní ochranu se podle něj odvíjí ze samotného nálezu Ústavního soudu publikovaného ve Sbírce zákonů pod č. 84/2003 Sb. [nález sp. zn. Pl. ÚS 2/03 ze dne 19. 3. 2003 ( N 41/29 SbNU 371 )], ze kterého výslovně vyplývá jeho právo domáhat se soudní ochrany, v souladu s odůvodněním nálezu uváděným slovy : "Vzhledem k výše konstatované protiústavnosti právního stavu ( a pro uvedená specifika nájemních smluv s regulovaným nájemným ), nebude-li do českého právního řádu zavedena ústavně konformní regulace nájemného, nezbude Ústavnímu soudu než dostát svým povinnostem, jež pro něj vyplývají z Ústavy [České republiky], a alespoň v individuálních případech zajistit fungování principů vycházejících z ústavního pořádku České republiky, eventuálně příslušných mezinárodních úmluv.". Zdůraznil, že při uplatňování svých práv v soudním řízení před obecnými soudy postupoval důsledně dle publikovaných stanovisek a nálezů Ústavního soudu, z nich odvíjel svoje právní nároky vůči vedlejšímu účastníkovi řízení, avšak nalezení svého práva před obecnými soudy se nedočkal. Stěžovatel považuje za nepřípustné, aby "za právní situace vytvořené právním závěrem Ústavního soudu ["nelze se domáhat zaplacení rozdílu mezi obvyklým a regulovaným nájemným za dobu minulou", podle nálezu sp. zn. I. ÚS 489/05 ze dne 6. 4. 2006 ( N 80/41 SbNU 59 )] bylo obecnými soudy po stěžovateli jako žalobci požadováno ( jako předpoklad úspěšnosti stěžovatele jako žalobce v řízení o náhradu škody vůči českému státu způsobené rozdílem mezi tzv. regulovaným a tržním nájemným ), aby uplatňoval svůj právní nárok na zaplacení pohledávky se stejnou právní podstatou vůči nájemcům bytů s tzv. regulovaným nájemným za dobu minulou, přičemž pro futuro se domáhat zaplacení pohledávky na zaplacení rozdílu mezi tzv. regulovaným a tržním nájemným vůči nájemcům bytů s tzv. regulovaným nájemným domáhat nemůže, vzhledem k přijetí zákonné úpravy podle zákona č. 107/2006 Sb., o jednostranném zvyšování nájemného z bytu a o změně zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů". Porušení svých základních práv a svobod shledává stěžovatel zejména v názoru soudů, že v posuzované věci nejde o nečinnost Parlamentu České republiky, ale o proces rozhodování hlasováním členů zákonodárného sboru za situace, kdy Parlamentu byly opakovaně předkládány návrhy zákona o nájemném a tyto nebyly přijaty, že výsledek hlasování poslanců nebo senátorů v zákonodárném sboru není úředním postupem a nelze z něj dovozovat odpovědnost za škodu ve vztahu k jednotlivým voličům a že pro vznik odpovědnosti státu za škodu nebyl naplněn předpoklad nesprávného úředního postupu při uplatňování veřejné moci. Stěžovatel dodal - za situace, kdy řádně a úplně splnil svoji povinnost tvrzení a povinnost důkazní, tedy vylíčil skutkový stav věci v rozhodných skutečnostech, označil důkazy k prokázání svých skutkových tvrzení a v řízení před soudem prvního stupně prokázal oprávněnost uplatněného nároku na zaplacení peněžitého plnění ( nároku na náhradu škody ) vůči žalovanému - že setrvává na svých dosavadních skutkových i právních tvrzeních uvedených v obsahu žalobního návrhu a v odvolání proti rozsudku soudu prvního stupně, na kterých nemá v řízení před Ústavním soudem žádný důvod cokoli měnit či upravovat; jeho žalobní tvrzení konstantně vycházejí z dostupné judikatury Ústavního soudu, kterou citoval i v ústavní stížnosti.

Stěžovatel se konečně domáhá odložení vykonatelnosti napadeného rozsudku Městského soudu v Praze jako soudu odvolacího, zejména s ohledem na výrok stanovící jeho povinnost nahradit českému státu náklady řízení před soudem prvního stupně ve výši 35 830,90 Kč a náklady odvolacího řízení ve výši 21 360,50 Kč.

Z uvedených důvodů stěžovatel navrhl zrušení napadených rozsudků obecných soudů.

Stěžovatel na závěr prohlásil, že souhlasí, aby Ústavní soud upustil od ústního jednání ve věci samé.

III.

Ve svém vyjádření k ústavní stížnosti Městský soud v Praze uvedl, že zcela odkazuje na odůvodnění svého napadeného rozsudku, a navrhuje, aby ústavní stížnost byla odmítnuta. Uvedl rovněž, že souhlasí s upuštěním od ústního jednání před Ústavním soudem.

Obvodní soud pro Prahu 1 rovněž odkázal na obsah svého rozsudku a vyslovil souhlas s upuštěním od ústního jednání.

Vedlejší účastník řízení, Česká republika - Ministerstvo financí, ve svém vyjádření uvedl, že stěžovatel v nalézacím řízení u obecného soudu neprokázal oprávněnost uplatněného nároku na údajně vzniklou škodu. Podle ministerstva stěžovatel postupoval zjevně shodně s mnohými hromadně podávanými žalobami jiných neúspěšných nových vlastníků nájemních domů. Vyjádření je prý v souladu se stanoviskem vlády České republiky k přijatelnosti a odůvodněnosti stížnosti Jana Vomočila, Oskara Morawetze, Vladislava a Václava Hlaváčkových proti České republice ze dne 28. 12. 2007, jak bylo schváleno a odesláno Evropskému soudu pro lidská práva ve Štrasburku, který projednává všechny hromadně podané žaloby vlastníků nájemních domů v České republice proti České republice, ze shodných důvodů, jaké uvádějí stěžovatelé. Pokud je v mezinárodních souvislostech stěžovateli obvykle odkazováno na rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva o omezení vlastnických práv ve věci Hütten-Czapská proti Polsku, je prý účelově opomíjen odlišný právní vývoj úpravy vlastnických práv v poválečném období v obou zemích. Co se týče stanoviska pléna Ústavního soudu sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09 ze dne 28. 4. 2009 ( ST 27/53 SbNU 885; 136/2009 Sb. ), vedlejší účastník řízení uvedl, že je nepovažuje za pokyn k nahrazení soudního důkazního řízení o konkrétních žalobách mechanickým vyplácením paušálních částek peněžitých náhrad z prostředků státního rozpočtu všem majitelům nájemních domů, kteří stát žalovali o co nejvyšší částku svého jiným způsobem neprosazeného podnikatelského výnosu. Proto vedlejší účastník navrhl, aby Ústavní soud ústavní stížnost zamítl.

Ústavní soud shledal, že od ústního jednání nelze očekávat další objasnění věci ve smyslu § 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu, a proto od něho se souhlasem účastníků upustil.

IV.

Ústavní stížnost je důvodná.

Ústavní soud se problematikou, jíž se dotýká ústavní stížnost, zabýval v minulosti již několikrát.

Ústavní soud nálezem sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ze dne 28. 2. 2006 ( N 47/40 SbNU 389; 252/2006 Sb. ) konstatoval, že dlouhodobá nečinnost Parlamentu České republiky spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy, je protiústavní a porušuje čl. 4 odst. 3, čl. 4 odst. 4 a čl. 11 Listiny a čl. 1 odst. 1 Dodatkového protokolu k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod. V odůvodnění citovaného nálezu také mimo jiné uvedl, že obecné soudy, i přes absenci předvídané konkrétní úpravy, musí rozhodnout o ( poznámka : možném ) zvýšení nájemného, a to v závislosti na místních podmínkách tak, aby nedocházelo k diskriminacím výše zmíněným. Konkrétní rozhodovací postup Ústavní soud nenabídl ( aby nenahrazoval poslání soudů obecných ), avšak zdůraznil, že je nutno se vyvarovat libovůle; rozhodnutí se musí zakládat na racionální argumentaci a důkladném uvážení všech okolností případu, použití přirozených zásad a zvyklostí občanského života, závěrů právní nauky a ustálené ústavně konformní soudní praxe.

V nálezu sp. zn. I. ÚS 489/05 ze dne 6. dubna 2006 pak Ústavní soud uvedl, že při rozhodování o výši nájemného bude obecný soud konstitutivním rozhodnutím ( pro futuro ) dotvářet objektivní právo. V tomto směru je správná premisa obvodního soudu, že se nelze domáhat zaplacení rozdílu mezi obvyklým a regulovaným nájemným.

V nálezu sp. zn. II. ÚS 93/05 ze dne 8. 6. 2006 ( N 118/41 SbNU 475 ) Ústavní soud mimo jiné konstatoval, že zákonodárce reagoval až přijetím zákona č. 107/2006 Sb., který nabyl účinnosti dne 31. března 2006. V dané věci se jedná o případ, kdy se stěžovatel domáhal jednostranného zvýšení nájemného převážně za dobu, kdy neexistoval žádný právní předpis, který by jednostranné zvýšení nájemného umožňoval. Odmítly-li obecné soudy požadavek stěžovatele s poukazem na neexistenci právní úpravy, dopustily se tím ve vztahu k němu odepření spravedlnosti ( denegatio iustitiae ).

V nálezu sp. zn. I. ÚS 489/05 ze dne 6. dubna 2006, jakož i v nálezu sp. zn. IV. ÚS 111/06 ze dne 16. 5. 2006 ( N 102/41 SbNU 303 ) Ústavní soud uvedl, že výrokem nálezu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 byla zdůrazněna odpovědnost státu za újmu vzniklou nepřijetím předvídané právní úpravy. Z toho plyne, že pokud pronajímatelův důvodný nárok nebude v plné míře uspokojen, nezbude mu jiná cesta než uplatnit vůči státu požadavek na náhradu škody. Uvedená teze tudíž formuluje požadavek subsidiarity uplatnění náhrady škody v předmětné věci vůči státu po vyčerpání efektivních procesních prostředků k ochraně práva směřujících vůči nájemcům.

Jelikož judikatura Ústavního soudu zaznamenala ve věcech týkajících se dané problematiky vývoj směřující k některým nejednotným nebo rozdílným právním závěrům, I. senát Ústavního soudu ( řešící obdobný případ, vedený pod sp. zn. I. ÚS 2220/08 ) předložil věc plénu k zaujetí stanoviska podle § 23 zákona o Ústavním soudu. Ústavní soud přijal dne 28. 4. 2009 stanovisko sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09, zpřesňující a sjednocující dřívější judikaturu. V něm vyslovil, že obecné soudy mohou rozhodovat o zvýšení nájemného za období od podání žaloby do 31. 12. 2006. Nájemné za období před podáním žaloby zvyšovat nemohou, neboť tomu brání povaha rozhodnutí s konstitutivními účinky; zvýšení nájemného za období od 1. 1. 2007 přiznat nelze, neboť od tohoto data již jednostranné zvyšování nájemného připouští § 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb., o jednostranném zvyšování nájemného z bytu a o změně zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů ( výrok I ).

Dále Ústavní soud v tomto stanovisku konstatoval ( výrok II ), že žaloby pronajímatelů ( vlastníků bytů ) na náhradu škody vůči státu [opírající se o zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád )], jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( nález Ústavního soudu ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), jsou obecné soudy povinny posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nárok vůči státu na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny má subsidiární charakter vůči nároku pronajímatele bytu proti nájemci na zvýšení nájemného jen za dobu počínající dnem podání žaloby. Za dobu, která tomuto dni předchází, může pronajímatel bytu uplatnit svůj nárok na náhradu za nucené omezení vlastnického práva proti státu přímo.

Ze závěrů výše uvedeného stanoviska, které doplňuje a upřesňuje stávající judikaturu a které obecné soudy v době posuzování zkoumané věci nemohly znát, je tedy zřejmé, že postup těchto soudů při posuzování stěžovatelova nároku nemůže obstát. Pro úplnost je však nutno připomenout - jak citované stanovisko Ústavního soudu uvádí - že samotná protiústavnost právní úpravy regulovaného nájemného ještě neznamená, že v každém individuálním případě došlo k porušení základního práva pronajímatele, resp. vlastníka bytu, ani to, že výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva musí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným. Obecné soudy však nesmějí nárok na náhradu vůči státu zamítat apriorně, ale jsou povinny při respektování shora vyslovených závěrů posoudit specifika jednotlivých uplatněných nároků v konkrétních případech a vytvořit procesní prostor včetně řádného poučení účastníků řízení, aby se účastníci mohli k novému právnímu posouzení vyjádřit a uplatnit případně i nové důkazy či námitky.

Z uvedených důvodů Ústavní soud shledal, že napadenými rozhodnutími došlo k porušení práva stěžovatele na spravedlivý proces podle čl. 36 a násl. Listiny.

Proto Ústavní soud podle § 82 odst. 3 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ústavní stížnosti vyhověl, jak je dostatečně zřejmé z výroku i odůvodnění tohoto nálezu.

Co se však týče žádosti stěžovatele o odložení vykonatelnosti napadených rozsudků, Ústavní soud jí nevyhověl. Ústavní soud především připomíná, že v případě návrhu na odklad vykonatelnosti, který je nutno chápat jako významnou výjimku z pravidla ( srov. § 79 zákona o Ústavním soudu ), není dán nárok na automatické vyhovění takovému návrhu. Záleží na úvaze Ústavního soudu, jehož judikatura je v těchto případech z povahy věci, i s ohledem na princip minimalizace zásahů do pravomoci jiných orgánů, přísně restriktivní; jinak by byl Ústavní soud spíše další soudní instancí v rámci obecného soudnictví než soudním orgánem ochrany ústavnosti, což je však jeho stěžejní ústavní úlohou. Vyhověním ústavní stížnosti a vázaností obecných soudů názorem Ústavního soudu se ostatně situace stěžovatele i ve vztahu k nákladům řízení v přiměřené lhůtě napravila.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Městského soudu v Praze

sp. zn. 35 Co 300/2008

Obvodního soudu pro Prahu 1

sp. zn. 22 C 265/2006

čl. 36 Listiny

č. 82/1998 Sb.

č. 176/1993 Sb.

Ústavního soudu

Pl. ÚS 3/2000

Obvodní soud

č. 82/1998 Sb.

Městský soud

soudu prvního stupně

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 489/05

II. ÚS 93/05

I. ÚS 489/05

Pl. ÚS-st. 27/09

Ústavního soudu

§ 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb.

čl. 11 odst. 4 Listiny

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

136/2009 Sb.

§ 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb.

č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

č. 82/1998 Sb

č. 358/1992 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

252/2006 Sb.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 2855/08

Městského soudu v Praze

sp. zn. 35 Co 300/2008

Obvodního soudu pro Prahu 1

sp. zn. 22 C 265/2006

Městského soudu v Praze

sp. zn. 35 Co 300/2008

Obvodního soudu pro Prahu 1

sp. zn. 22 C 265/2006

Městského soudu v Praze

sp. zn. 35 Co 300/2008

Obvodního soudu pro Prahu 1

sp. zn. 22 C 265/2006

Obvodního soudu pro Prahu 1

Městský soud

soud odvolací

soudu prvního stupně

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

č. 176/1993 Sb.

Ústavního soudu

č. 231/2000 Sb.

sp. zn. Pl. ÚS 3/20

č. 82/1998 Sb.

Nejvyššího soudu

Ústavní soud

§ 420 a násl. občanského zákoníku

č. 82/1998 Sb.

Soud prvního stupně

odvolacího soudu

čl. 36 odst. 1 a 2 Listiny

čl. 11 odst. 1 Listiny

Ústavního soudu

č. 84/2003 Sb.

sp. zn. Pl. ÚS 2/03

Ústavnímu soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 489/05

č. 107/2006 Sb.

č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

soudem prvního stupně

soudu prvního stupně

Ústavním soudem

Ústavního soudu

Městského soudu

soudu odvolacího

soudem prvního stupně

Ústavní soud

Městský soud

Ústavním soudem

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

136/2009 Sb.

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

252/2006 Sb.

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 489/05

Ústavní soud

obvodního soudu

sp. zn. II. ÚS 93/05

Ústavní soud

č. 107/2006 Sb.

sp. zn. I. ÚS 489/05

sp. zn. IV. ÚS 111/06

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 2220/08

§ 23 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

§ 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb.

č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

Ústavního soudu

Ústavní soud

čl. 36 a násl. Listiny

Ústavní soud

Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 79 zákona o Ústavním soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dnešního dne bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Františka Duchoně a Ivany Janů o ústavní stížnosti stěžovatelky I. M., zastoupené Mgr. René Gemmelem, advokátem, K. Sliwky 126/18, 733 01 Karviná - Fryšták, proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 13. 4. 2010, sp. zn. 13 Co 586/2009, a proti rozsudku Okresního soudu v Karviné ze dne 18. 8. 2009, sp. zn. 19 C 126/2009, za účasti Krajského soudu v Ostravě a Okresního soudu v Karviné, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Ve včas podané ústavní stížnosti, která i jinak splňuje náležitosti ústavní stížnosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatelka namítala porušení svého práva na spravedlivý proces plynoucí z čl. 36 Listiny základních práv a svobod.

Rozsudkem Okresního soudu v Karviné ze dne 18. 8. 2009, sp. zn. 19 C 126/2009, byl zamítnut návrh stěžovatelky, aby jejímu manželu bylo uloženo přispívat na její výživu částkou 1.300,- Kč měsíčně počínaje dnem 21. 5. 2009. Rozsudkem Krajského soudu v Ostravě ze dne 13. 4. 2010, sp. zn. 13 Co 586/2009, bylo toto rozhodnutí potvrzeno.

Stěžovatelka v ústavní stížnosti především poukázala na ustanovení § 91 odst. 2 zákona o rodině, dle něhož má soud vyživovací povinnost mezi manžely stanovit tak, aby hmotná a kulturní úroveň manželů byla zásadně stejná. Podstatu pochybení obecných soudů stěžovatelka spatřovala v tom, že soudy obou stupňů vyšly při stanovení hmotné úrovně manžela "z faktických výdajů bez ohledu na to, zda jsou tyto výdaje nezbytné nebo nadstandardní." Poukázala na skutečnost, že její manžel má vysoké náklady na bydlení, protože bydlí sám v nadstandardním bytě 4 + 1, ačkoliv adekvátním bydlením by pro něj byl byt menší, a tedy i s nižšími náklady na bydlení. Právě tento rozdíl v nákladech na bydlení stěžovatelka považovala za zcela zásadní při úvaze o rozdílné hmotné úrovni ve vztahu k rozhodování o nároku na výživné manželky.

Pro úplnost Ústavní soud uvádí, že stěžovatelka sama Ústavnímu soudu vylíčila svou verzi skutkového stavu samostatným podáním, které nebylo podáno prostřednictvím advokáta a k němuž byla připojena řada listin dokládajících její a manželovy majetkové poměry. K těmto údajům a listinám Ústavní soud podrobněji nepřihlížel, neboť se nejednalo o doplnění ústavní stížnosti podané prostřednictvím obligatorního zástupce a údaje v nich obsažené se zcela míjely s podstatou řízení o Ústavní stížnosti ( neobsahovaly námitky ústavněprávní relevance ).

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud je podle článku 83 Ústavy soudním orgánem ochrany ústavnosti a tuto svoji pravomoc vykonává mimo jiné tím, že ve smyslu článku 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy rozhoduje o ústavní stížnosti proti pravomocnému rozhodnutí a jinému zásahu orgánů veřejné moci do ústavně zaručených základních práv a svobod [srov. též ustanovení § 72 odst. 1 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" )].

Podstatou námitek stěžovatelky je nesouhlas s hodnocením důkazů, jak je provedly obecné soudy ve vztahu ke zjištění majetkových poměrů obou manželů.

Pokud Ústavní soud nezjistí extrémní nesoulad mezi právními závěry obecného soudu a vykonanými skutkovými zjištěními, nepřísluší mu, aby do procesu dokazování zasahoval, a to ani tehdy, pokud by mohl mít za to, že jiné hodnocení důkazů by bylo přiléhavější. Rozhodovací praxe Ústavního soudu definovala určité základní a podstatné zásady, které je třeba při nakládání s důkazem respektovat. Pochybení v procesu dokazování, resp. při zjišťování skutkového stavu, tak představuje porušení základních práv a svobod jen za určitých podmínek. Jde o případy důkazů získaných, a tudíž posléze použitých v rozporu s procesními předpisy, případy důkazů opomenutých a případy svévolného hodnocení provedených důkazů.

V nyní posuzovaném případě již soud prvního stupně ve svém rozsudku podrobně vyložil z jakých důkazů vycházel a jakým způsobem je hodnotil. Ústavní soud nehodnotí jako projev svévole, pokud soud prvního stupně uzavřel, že stěžovatelka ze subjektivních příčin opustila společnou domácnost a "žalovanému [manželovi] nelze objektivně vytýkat ukončení společného soužití a v řízení nebyly prokázány skutečnosti, pro které by se chování žalovaného v průběhu manželství dalo hodnotit jako v rozporu s dobrými mravy ( § 96 odst. 2 zákona o rodině ), [pročež] není důvodné, aby žalobkyně po žalovaném platbu výživného pro svou osobu požadovala." Ve světle těchto zjištění stěžejní námitka uplatněná stěžovatelkou v této ústavní stížnosti nemůže obstát, neboť je zjevné, že obecný soud dostál své povinnosti hodnotit zjištěné skutečnosti ve vzájemných souvislostech. Zároveň soud prvního stupně zhodnotil jakými majetkovými hodnotami stěžovatelka disponuje či disponovala [vše na str. 5 rozsudku]. Soud druhého stupně se s námitkami stěžovatelky ústavně konformním způsobem vyrovnal, a to včetně ( skutkových ) tvrzení, která stěžovatelka nově specifikovala až v odvolání.

Ústavní soud tedy neshledal, že by napadená rozhodnutí obecných soudů byla stižena takovými vadami, které by zakládaly kasační pravomoc Ústavního soudu. Napadená rozhodnutí jsou - ve vztahu k závěru, že hmotná a kulturní úroveň obou manželů je v zásadě stejná - adekvátně a srozumitelně odůvodněna a na jejich obsah postačí v podrobnostech odkázat.

Ústavní soud připomíná, že zákon o Ústavním soudu rozeznává v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ), jako zvláštní kategorii návrhů, návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti a jejích přílohách. Pokud informace zjištěné uvedeným postupem vedou Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, ústavní stížnost bude bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že v této fázi jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního a meritorního. Z tohoto důvodu Ústavní soud nejednal ani s vedlejším účastníkem řízení.

Ústavní soud proto z výše uvedených důvodů ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 14. července 2010

Vojen Güttler, v.r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 13 Co 586/2009

Okresního soudu v Karviné

sp. zn. 19 C 126/2009

Krajského soudu

Okresního soudu

č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

čl. 36 Listiny základních práv a svobod

Okresního soudu v Karviné

sp. zn. 19 C 126/2009

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 13 Co 586/2009

§ 91 odst. 2 zákona o rodině

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

článku 83 Ústavy

článku 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu

soud prvního stupně

Ústavní soud

soud prvního stupně

§ 96 odst. 2 zákona o rodině

soud prvního stupně

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Olgy Puškinové a soudců JUDr. Vladimíra Mikuška a JUDr. Miroslavy Jirmanové, Ph.D., v exekuční věci oprávněné Československé obchodní banky, a. s., se sídlem v Praze 5, Radlická 333/150, identifikační číslo osoby 000 01 350, proti povinným 1 ) J. F., 2 ) E. F., zastoupené JUDr. Lubomírem Bejdlem, advokátem se sídlem v Ústí nad Labem, Vaníčkova 1112/27, a 3 ) A. S. ( dříve J. F. ), pro 32.981,18 Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Ústí nad Labem pod sp. zn. 52 Nc 6612/2008, o dovolání povinné proti usnesení Krajského soudu v Ústí nad Labem ze dne 23. února 2012, č. j. 9 Co 759/2011 - 87, takto :
Dovolání se odmítá. Odůvodnění :
Krajský soud v Ústí nad Labem shora označeným usnesením potvrdil k odvolání povinné usnesení ze dne 1. 7. 2011, č. j. 52 Nc 6612/2008 - 62, jímž Okresní soud v Ústí nad Labem zamítl její návrh „ na částečné zastavení exekuce prodejem nemovitosti “ [nařízené usnesením Okresního soudu v Ústí nad Labem ze dne 17. 1. 2008, č. j. 52 Nc 6612/2008 - 11, podle pravomocného a vykonatelného rozsudku téhož soudu ze dne 11. 12. 2006, č. j. 7 C 188/2006 - 103, jímž byla vymáhaná platební povinnost žalovaným ( povinným ) uložena s tím, že plněním jednoho ze žalovaných zaniká v rozsahu tohoto plnění povinnost ostatních žalovaných plnit] a kterým rozhodl, že o nákladech „ řízení o zastavení “ rozhodne soudní exekutor příkazem k úhradě nákladů exekuce. K námitkám povinné, která stejně jako v podání ze dne 30. 3. 2011 ( jež soud prvního stupně posoudil jako návrh na částečné zastavení exekuce, pokud je prováděna prodejem jejího bytu ) nesouhlasila s exekucí prodejem nemovitosti, žádala, aby soud zjistil příjmy prvního povinného a zajistil, aby i on platil na vymáhanou pohledávku, a dále uvedla, že jejím jediným příjmem je invalidní důchod a že soudní exekutor „ porušil “ splátkový kalendář, odvolací soud konstatoval, že na základě exekučního titulu je možné vymáhat celý dluh po povinných jako solidárně zavázaných dlužnících tehdy, jestliže je ve výroku rozsudku vysloveno, že žalovaní jsou povinni dluh zaplatit s tím, že plněním jednoho z nich zaniká povinnost druhého, případně ostatních ( viz rozhodnutí publikované pod číslem 56/1995 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ). Tak je tomu i v dané věci a je tedy na soudním exekutorovi, aby zvolil co nejefektivnější způsob, jakým bude dluh uspokojen. Odvolací soud shodně se soudem prvního stupně dospěl k závěru, že bylo-li v řízení zjištěno, že dlužnou částku se nepodařilo vymoci přiměřenějšími způsoby exekuce proti povinným na základě vydaných exekučních příkazů ( srážkami z důchodu prvního povinného bylo sraženo jen 915,- Kč, z jeho mzdy ničeho a majetek třetího povinného nebyl dohledán ), a povinná uhradila ve splátkách jen 9.500,- Kč, je namístě vydání exekučního příkazu na prodej bytu povinné; soudní exekutor, který tento způsob provedení exekuce zvolil, tak nejednal v rozporu se zákonem ( srov. § 47 zákona č. 120/2001 Sb. ).

Proti tomuto usnesení odvolacího soudu podala povinná dovolání ( viz její podání ze dne 22. 6. 2012 nazvané jako „ Odvolání k Nejvyššímu soudu “ ), doplněné podáním ze dne 16. 7. 2012 a podáním ze dne 26. 9. 2012 učiněným prostřednictvím soudem jí ustanoveného zástupce. Namítá, že způsob provádění exekuce „ zvolený soudním exekutorem “ považuje za nespravedlivý, směřující jen ke značnému ztížení její již nyní neúnosné sociální situace. Odvolacímu soudu vytýká, že nepřihlédl ke skutečnosti, že vymáhaná pohledávka je ve zřejmém nepoměru s hodnotou postižené bytové jednotky, že na jistině byla již zaplacena částka přes 10.000,- Kč a že „ přehlédl její zájem dluh v pravidelných splátkách splácet “. Má rovněž za to, že soudy obou stupňů věc posuzovaly pouze striktně formalisticky bez přihlédnutí k její tíživé osobní, majetkové a sociální situaci, z čehož dovozuje naplnění dovolacích důvodů podle § 241a odst. 2 písm. a ) a b ) o. s. ř. Navrhla, aby dovolací soud usnesení soudů obou stupňů zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.

Dovolací soud dovolání projednal a rozhodl o něm podle občanského soudního řádu ve znění účinném od 1. 7. 2009 do 31. 12. 2012 ( viz článek II, bod 12. části první zákona č. 7/2009 Sb. a článek II, bod 7. části první zákona č. 404/2012 Sb. ) a po přezkoumání věci podle § 242 o. s. ř. dospěl k závěru, že dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. ( toto ustanovení bylo sice zrušeno nálezem Ústavního soudu ČR ze dne 28. února 2012, sp. zn. Pl. ÚS 29/11, ale až uplynutím dne 31. 12. 2012, přičemž podle závěru uvedeného v nálezu téhož soudu ze dne 6. března 2012, sp. zn. IV. ÚS 1572/11, zůstává pro posouzení přípustnosti dovolání podaných do 31. prosince 2012 i nadále použitelné ) ve spojení s § 238a odst. 1 písm. c ), odst. 2 a s § 130 odst. 1 zákona č. 120/2001 Sb. není přípustné.

Podle § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští.

Ve smyslu § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. - jež podle § 238a odst. 2 o. s. ř. platí obdobně a podle něhož je přípustnost dovolání nutno v předmětné věci posuzovat vedle § 238a odst. 1 písm. c ) o. s. ř. - je dovolání proti potvrzujícímu usnesení odvolacího soudu, jemuž nepředcházelo kasační rozhodnutí, přípustné jen, dospěje-li dovolací soud k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam; ten je dán zejména tehdy, řeší-li rozhodnutí odvolacího soudu právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je odvolacími soudy či soudem dovolacím rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak ( § 237 odst. 3 o. s. ř. ).

Z toho, že přípustnost dovolání je ve smyslu citovaného ustanovení spjata se závěrem o zásadním významu rozhodnutí po stránce právní, vyplývá, že dovolací přezkum se otevírá zásadně pro posouzení otázek právních majících zásadní význam ( jiné otázky, zejména posouzení správnosti nebo úplnosti skutkových zjištění, přípustnost dovolání neumožňují ). Způsobilým dovolacím důvodem, kterým lze dovolání odůvodnit, je tedy [vyjma případu – o který zde nejde, a netvrdí to ani dovolatelka - kdy by samotná vada podle § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř. splňovala podmínku zásadního právního významu, tedy šlo-li by o tzv. „ spor o právo “ ( ve smyslu sporného výkladu či aplikace předpisů procesních] jen dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř., jímž lze namítat nesprávné právní posouzení věci. Při přezkumu napadeného rozhodnutí je Nejvyšší soud uplatněným důvodem včetně jeho obsahového vymezení vázán ( § 242 odst. 3 věta první o. s. ř. ), z čehož vyplývá mimo jiné, že při zkoumání, zda napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve smyslu § 237 odst. 3 o. s. ř. ve věci samé po právní stránce zásadní právní význam, může posuzovat jen takové právní otázky, které dovolatel v dovolání označil ( viz usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. června 2004, sp. zn. 21 Cdo 541/2004, uveřejněné v časopise Soudní judikatura číslo 7, ročníku 2004, pod číslem 132 ).

Dovolatelka žádnou otázku, která by měla činit rozhodnutí odvolacího soudu po právní stránce zásadně významným ( § 237 odst. 3 o. s. ř. ), v dovolání nevymezila a ani na základě námitek obsažených v dovolání k tomuto závěru nelze dospět.

Nejvyšší soud v mnoha rozhodnutích ( např. v usnesení ze dne 27. listopadu 2003, sp. zn. 20 Cdo 2103/2002, uveřejněném v časopise Soudní judikatura číslo 2, ročníku 2004, pod č. 38, v usnesení ze dne 27. října 2005, sp. zn. 20 Cdo 352/2005, v usnesení ze dne 27. května 2005, sp. zn. 20 Cdo 1281/2004, a v usnesení ze dne 31. července 2012, sp. zn. 20 Cdo 4341/2010, i s odkazem na starší judikaturu - usnesení Krajského soudu v Praze, uveřejněné ve Sbírce rozhodnutí a sdělení soudů ČSSR pod číslem 41/1968, a stanovisko „ Ze zhodnocení rozhodování soudů a státních notářství při výkonu rozhodnutí “, Cpj 159/79 Nejvyššího soudu ČSR z 18. 2. 1981, uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod číslem 21/1981 ) judikoval, že případný nepoměr výše pohledávky a ceny nemovitostí, navrhne-li oprávněný provést výkon jejich prodejem, je podle § 264 odst. 1 o. s. ř. pouze jedním, v zákoně výslovně uvedeným, z více kritérií vhodnosti ( srov. pojem „ zejména “ ) navrženého způsobu výkonu. Zjištění takového nepoměru nemůže samo o sobě odůvodnit postup podle uvedeného ustanovení ( zamítnutí návrhu na nařízení výkonu způsobem nevhodným a současně - po slyšení oprávněného - jeho nařízení způsobem vhodným ); soud totiž musí zvážit, zda je vůbec možné nařídit výkon jiným způsobem, který v přiměřené době povede k naplnění účelu soudní exekuce, jímž je uskutečnění subjektivního práva oprávněné osoby ( uspokojení vymáhané pohledávky ). V případě, že jiným způsobem nelze pohledávku oprávněného vůbec nebo v přiměřené době uspokojit, není navrhovaný způsob zřejmě nevhodný ani tehdy, jestliže cena předmětu, z něhož má být oprávněný uspokojen, značně přesahuje výši vymáhané pohledávky s příslušenstvím ( z literatury viz např. Drápal, L., Bureš, J. a kol. Občanský soudní řád II., § 201-376. Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2009, s. 2199 ). Pro exekuce podle zákona č. 120/2001 Sb. se uvedená zásada neprojeví již při nařízení exekuce soudem, jak je tomu u výkonu rozhodnutí podle občanského soudního řádu, ale teprve při vydávání exekučního příkazu soudním exekutorem.

V rozhodnutí uveřejněném pod číslem 77/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek byl dále vysloven a odůvodněn závěr, že vydá-li soudní exekutor více exekučních příkazů, je způsobilou obranou proti nepřiměřenému rozsahu exekuce návrh na částečné zastavení exekuce dle § 268 odst. 4, druhá část věty, o. s. ř., případně na odklad exekuce dle § 266 odst. 2 o. s. ř.

Jak plyne ze skutkových zjištění soudů obou stupňů, je v tomto řízení vymáhána částka 111.587,- Kč, na niž bylo jinými způsoby exekuce podle exekutorem vydaných exekučních příkazů proti povinným vymoženo pouze 915,- Kč, a povinná sama dobrovolně uhradila ve splátkách k rukám exekutora jen částku 9.500,- Kč, přičemž však neplnila řádně ani podle tří splátkových kalendářů exekutorem postupně vyhotovených. V daném případě, kdy exekuce byla nařízena již v lednu 2008 a kdy jiným způsobem nelze pohledávku oprávněného vůbec nebo v přiměřené době uspokojit, tedy provedení exekuce prodejem nemovitosti povinné podle vydaného exekučního příkazu není zřejmě nevhodné ani tehdy, jestliže cena předmětu, z něhož má být oprávněný uspokojen, značně přesahuje výši vymáhané pohledávky s příslušenstvím.

Odvolací soud proto postupoval v souladu se zákonem i soudní praxí, jestliže usnesení soudu prvního stupně o zamítnutí návrhu na částečné zastavení exekuce podle § 268 odst. 4, druhá část věty, o. s. ř. ( je-li prováděna na základě exekučního příkazu prodejem nemovitosti povinné ) potvrdil. Oponentura proti němu tedy není způsobilá přinést právní závěry, jež by bylo možné pokládat za zásadně významné.

Pokud dovolatelka poukazuje na svoji tíživou sociální situaci, nejedná se v daném případě o okolnost, která by zakládala důvod pro částečné zastavení exekuce prodejem její nemovitosti; tato okolnost může být při splnění zákonem stanovených podmínek pouze důvodem k odkladu provedení exekuce podle § 266 odst. 1 o. s. ř.

Z uvedeného vyplývá, že napadené usnesení odvolacího soudu nemá po právní stránce zásadní význam ve smyslu § 237 odst. 3 o. s. ř., ve znění účinném od 1. 7. 2009 do 31. 12. 2012, a dovolání proti němu podle § 238a odst. 1 písm. c ), odst. 2 o. s. ř. ve spojení s § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. není tudíž přípustné. Nejvyšší soud proto dovolání povinné podle § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.

Jen pro úplnost zbývá dodat, že nesprávné poučení odvolacího soudu v napadeném usnesení, že dovolání je přípustné, jeho přípustnost nezakládá ( srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ČR ze dne 30. ledna 2003, sp. zn. 29 Odo 937/2002 ).

O náhradě nákladů dovolacího řízení se rozhoduje ve zvláštním režimu ( § 87 a násl. zákona č. 120/2001 Sb. ).

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 23. ledna 2013

JUDr. Olga Puškinová, v. r.předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Ústí nad Labem

sp. zn. 52 Nc 6612/2008

Krajského soudu v Ústí nad Labem

č. j. 9 Co 759/2011 - 87

Krajský soud v Ústí nad Labem

č. j. 52 Nc 6612/2008 - 62

Okresní soud v Ústí nad Labem

Okresního soudu v Ústí nad Labem

č. j. 52 Nc 6612/2008 - 11

č. j. 7 C 188/2006 - 103

soud prvního stupně

odvolací soud

Odvolací soud

soudem prvního stupně

§ 47 zákona č. 120/2001 Sb.

odvolacího soudu

Nejvyššímu soudu

Odvolacímu soudu

§ 241a odst. 2 písm. a ) a b ) o. s. ř.

dovolací soud

soudu prvního stupně

občanského soudního řádu

§ 242 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Ústavního soudu ČR

sp. zn. Pl. ÚS 29/11

sp. zn. IV. ÚS 1572/11

§ 236 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 238a odst. 2 o. s. ř.

§ 238a odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolací soud

odvolacího soudu

dovolacího soudu

soudem dovolacím

dovolacím soudem

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 242 odst. 3 věta první o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 21 Cdo 541/2004

odvolacího soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

Nejvyšší soud

sp. zn. 20 Cdo 2103/2002

sp. zn. 20 Cdo 352/2005

sp. zn. 20 Cdo 1281/2004

sp. zn. 20 Cdo 4341/2010

Krajského soudu v Praze

Cpj 159/79

Nejvyššího soudu ČSR

§ 264 odst. 1 o. s. ř.

č. 120/2001 Sb.

§ 266 odst. 2 o. s. ř.

soudu prvního stupně

§ 266 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 29 Odo 937/2002

§ 87 a násl. zákona č. 120/2001 Sb.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dnešního dne bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Františka Duchoně a Ivany Janů o ústavní stížnosti stěžovatele Mgr. V. J., zastoupeného JUDr. Zdeňkou Jedličkovou, advokátkou, se sídlem Hlinky 92, 603 00 Brno, proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 20. srpna 2009, sp. zn. 13 Co 514/2008, a proti rozsudku Okresního soudu Brno-venkov ze dne 10. července 2008, sp. zn. 11 C 330/2006, za účasti Krajského soudu v Brně a Okresního soudu Brno-venkov jako účastníků řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Ve včas podané ústavní stížnosti, která i jinak splňuje náležitosti ústavní stížnosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákonem o Ústavním soudu" ), stěžovatel namítal porušení svých základních práv plynoucích z čl. 1, čl. 31, čl. 32 odst. 4, čl. 36, čl. 37 a čl. 38 Listiny základních práv a svobod.

Napadeným rozsudkem Okresního soudu Brno-venkov ze dne 10. července 2008, sp. zn. 11 C 330/2006, byla pod výrokem ( I. ) zamítnuta žaloba stěžovatele, kterou se domáhal vydání rozhodnutí, kterým by rozsudek Okresního soudu Brno-venkov ze dne 15. 8. 2006, č. j. 24 C 68/2006-26, pokud jím bylo rozhodnuto o výživném stěžovatele na první žalovanou ve výši 1.500,- Kč měsíčně, a to od 1. 5. 2006 do budoucna, byl změněn a vyživovací povinnost žalobce na první žalovanou snížena na částku 500,- Kč od 1. 5. 2006 do budoucna. Výrokem ( II. ) bylo rozhodnuto tak, že jmenovaný rozsudek se mění tak, že vyživovací povinnost stěžovatele na druhou žalovanou se snižuje od 1. 1. 2008 do budoucna na částku 1.000,- Kč měsíčně. Ve zbývající části byla výrokem ( III. ) žaloba stěžovatele, kterou se domáhal snížení vyživovací povinnosti ke druhé žalované až na 500,- Kč od 1. 1. 2008 do budoucna, zamítnuta. Výroky ( IV. ) až ( VI. ) bylo rozhodnuto o nákladech řízení.

K odvolání všech účastníků řízení bylo napadeným rozsudkem Krajského soudu v Brně ze dne 20. srpna 2009, sp. zn. 13 Co 514/2008, rozhodnuto tak, že se rozsudek prvního stupně ve výrocích ( I. ) a ( VI. ) potvrzuje. Výroky ( II. ) a ( III. ) byly rozsudkem soudu druhého stupně změněny tak, že se výživné stanovené stěžovateli na druhou žalovanou počínaje dnem 1. 10. 2008 snižuje na částku 500 Kč měsíčně a od 1. 4. 2009 na částku 1 300 Kč měsíčně. V části požadující další snížení výživného byla žaloba zamítnuta. Dalšími výroky bylo rozhodnuto o nákladech řízení.

V ústavní stížnosti stěžovatel uvedl, že neměl rovné postavení před soudem, neboť soudy hodnotily důkazy jednostranně a neobjektivně. Zejména tvrdil, že u něho došlo k negativní změně okolností důležitých pro určení výše výživného. Dále namítl, že se soud nezabýval skutečností, že se při řízení před soudem prvního stupně ze spisu ztratily některé listinné důkazy, které musel znovu dodat. Dále stěžovatel zdůraznil, že má závažné zdravotní potíže spojené se zvýšenými výdaji, což soudy údajně rovněž nezohlednily. Konečně stěžovatel namítá, že soudy neprovedly všechny jím navrhované důkazy, zvláště ty, které měly prokazovat jeho výdaje.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud je podle článku 83 Ústavy soudním orgánem ochrany ústavnosti a tuto svoji pravomoc vykonává mimo jiné tím, že ve smyslu článku 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy rozhoduje o ústavní stížnosti proti pravomocnému rozhodnutí a jinému zásahu orgánů veřejné moci do ústavně zaručených základních práv a svobod [srov. též ustanovení § 72 odst. 1 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" )].

Podstatou námitek stěžovatele je nesouhlas s hodnocením provedených důkazů, zejména jeho příjmových a majetkových poměrů. Těmito námitkami však staví Ústavní soud do pozice třetí ( řádné ) instance nad obecnými soudy, která mu nepřísluší. Stěžovatel v ústavní stížnosti uplatnil stejné námitky jako v předchozím řízení, v němž o těchto námitkách bylo již řádně rozhodnuto.

Z rozhodnutí soudu prvního stupně je patrno, že prováděl podrobné dokazování, které odvolací soud doplnil aktuálními zjištěními, v nichž byly zahrnuty jak okolnosti zdravotního stavu stěžovatele, tak jeho výdajů ( srov. str. 8 rozsudku soudu prvního stupně ), přičemž oba soudy ( str. 4 rozsudku soudu druhého stupně ), dospěly k závěru, že k podstatné změně okolností na jeho straně nedošlo. Kromě jiného je zřejmé, že sám stěžovatel některá svá zásadní tvrzení ohledně svých majetkových poměrů neprokázal ( např. osud zůstatku se stavebního spoření ve výši 277 tis. Kč, str. 8 rozsudku soudu prvního stupně ). Pokud stěžovatel uvádí, že se v řízení před soudem prvního stupně ztratily určité listiny, které pak musel doplnit, není Ústavnímu soudu zřejmé, jak se měla tato skutečnost ( negativně ) projevit v napadených rozhodnutích, aby to bylo zároveň důvodem pro jejich zrušení.

Z ústavní stížnosti a napadených rozhodnutí tak Ústavní soud nezjistil vadu, která by byla ústavně právního významu. Proto Ústavní soud nemá pochybnosti o tom, že zásady spravedlivého procesu v předmětném řízení byly dodrženy.

Ústavní soud připomíná, že zákon o Ústavním soudu rozeznává v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ), jako zvláštní kategorii návrhů, návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti a jejích přílohách. Pokud informace zjištěné uvedeným postupem vedou Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, ústavní stížnost bude bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že v této fázi jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního. Z tohoto důvodu Ústavní soud nejednal ani s vedlejšími účastníky řízení.

Ústavní soud proto z výše uvedených důvodů ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 24. června 2010

Vojen Güttler, v.r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 13 Co 514/2008

Okresního soudu Brno-venkov

sp. zn. 11 C 330/2006

Krajského soudu v Brně

Okresního soudu

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Okresního soudu Brno-venkov

sp. zn. 11 C 330/2006

Okresního soudu Brno-venkov

č. j. 24 C 68/2006-26

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 13 Co 514/2008

soudem prvního stupně

Ústavní soud

článku 83 Ústavy

článku 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavní soud

soudu prvního stupně

odvolací soud

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soudem prvního stupně

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

§ 43 odst. 2 písm. a

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dnešního dne bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Pavla Holländera o ústavní stížnosti stěžovatelky Mgr. M. H., zastoupené JUDr. Josefem Augustinem, advokátem, se sídlem Dukelská brána 4, 796 01 Prostějov, proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 27. 7. 2011, č. j. 44 Co 29/2009-105, za účasti Krajského soudu v Brně, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Ve včas podané ústavní stížnosti, která i jinak splňuje náležitosti ústavní stížnosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatelka navrhla, aby Ústavní soud zrušil v záhlaví usnesení uvedený rozsudek. Stěžovatelka tvrdí, že napadeným rozhodnutím bylo porušeno její základní právo na spravedlivý proces.

Z ústavní stížnosti a jejích příloh plyne, že výrokem I. rozhodl krajský soud, že rozsudek soudu I. stupně změnil tak, že otec je oprávněn stýkat se s nezletilým L. M. v každém lichém týdnu od pátku 14.00 hod. do neděle 18.00 hod., v každém sudém týdnu ve středu od 15.00 hod do 18.00 hod. v každém sudém roku o jarních školních prázdninách od soboty jarním prázdninám předcházející od 9.00 hod. do neděle za týden 18.00 hod., v každém lichém roce o velikonočních prázdninách a to od prvého dne prázdnin 9.00 hod. do Velikonočního pondělí 18.00 hod., v každém sudém roce od 23. 12. 9.00 hod. do 27. 12. 18.00 hod., v každém lichém roce od 27. 12. 9.00 hod., do 1. 1. následujícího roku 18.00 hod., o hlavních letních školních prázdninách po dobu 4 týdnů s počátkem od 9.00 hod a koncem v 18.00 hod., s tím, že mimo případy vyzvednutí L. po skončení výuky ze školního zařízení je matka povinna předat ho připraveného otci v určený čas ke styku v místě bydliště a otec je povinen ho matce tamtéž odevzdat po skončení styku. Styk o hlavních letních prázdninách stanoví otec a matka střídavě do dne 30. 4. příslušného roku, oznámením druhému, otec počínaje rokem 2012. Podle výroku II. žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů. Rozsudkem krajského soudu byl v dílčích parametrech změněn rozsudek Okresního soudu Městského soudu v Brně ze dne 4. 11. 2008, sp. zn. 83 P 39/2007, a to tak, že styk s otcem byl oproti rozsudku soudu I. stupně mírně omezen.

Stěžovatelka v ústavní stížnosti namítá, že obecné soudy učinily nesprávná skutková zjištění, a nesouhlasí s jejich právními závěry. Uvedla zejména, že s ohledem na pracovní povinnosti během týdne není reálné, aby ke styku nezletilého s otcem docházelo v sudé středy od 15.00 do 18.00 hod. Dále poukázala na zvýšenou zátěž, kterou pobyt nezletilého u otce znamená z důvodu prašného prostředí, neboť nezletilý je alergik a trpí gastroproblémy, pro něž musí držet dietu. Dále stěžovatelka uvedla, že soud I. stupně neprovedl všechny důkazy, jak byly navrhovány, a nedoplnil ani protokol z jednání, jak bylo požadováno. Dále stěžovatelka vyjádřila obavy, že otec je nevyrovnaný a vznětlivý člověk. Uvedla rovněž, že otec v tomto rozsahu o realizaci styku s nezletilým dříve nikdy neprojevil zájem. V souhrnu tak namítá, že soudy dostatečně nepřihlédly k jejím námitkám ani ke zdravotnímu stavu nezletilého, který v ústavní stížnosti obsáhle popsala. Napadené rozhodnutí tak nemá být ani v zájmu samotného nezletilého, neboť styk v průběhu týdne mu koliduje s kroužky a Štědrý den chce trávit u matky.

II.

Ústavní soud je podle článku 83 Ústavy České republiky soudním orgánem ochrany ústavnosti, není tedy součástí soustavy obecných soudů a není ani povolán k instančnímu přezkumu jejich rozhodnutí. Směřuje-li ústavní stížnost proti rozhodnutí soudu vydanému v soudním řízení, není proto samo o sobě významné, je-li namítána jeho věcná nesprávnost. Pravomoc Ústavního soudu je založena výlučně k přezkumu rozhodnutí z hlediska dodržení ústavněprávních principů, tj. zda v řízení ( rozhodnutím v něm vydaným ) nebyla dotčena předpisy ústavního pořádku chráněná práva nebo svobody jeho účastníka, zda řízení bylo vedeno v souladu s ústavními principy, a zda je lze jako celek pokládat za spravedlivé.

Podstatu ústavní stížnosti spatřuje Ústavní soud v nesouhlasu stěžovatelky se skutkovými zjištěními a s právním posouzením v řízení zjištěných skutečností rozhodných pro úpravu výchovy nezletilého obecnými soudy. V této souvislosti Ústavní soud připomíná, že jeho pravomoc ověřovat správnost interpretace a aplikace zákona o rodině obecnými soudy je omezená, a že zejména není jeho úlohou tyto soudy nahrazovat [srov. nález ze dne 1. 2. 1994 sp. zn. III. ÚS 23/93, Sb. n. u., sv. 1, str. 41 ( 45-46 )]; jeho rolí je především posoudit, zda rozhodnutí soudů nebyla svévolná nebo jinak zjevně neodůvodněná, což v případě stěžovatelky ze shromážděných podkladů nezjistil. Nalézací i odvolací soud ve svých rozhodnutích uvedly dostatečně jasně základní důvody, z nichž vycházely, a v jejich postojích Ústavní soud neshledal žádný náznak svévole.

Ústavní soud tedy opakovaně judikoval, že v rodinněprávních věcech zasahuje jen v případech skutečně extrémních, neboť posouzení, jestli jsou splněny podmínky pro konkrétní úpravu styku s rodiči, či umožňující svěření dítěte do střídavé výchovy rodičů, resp. do výlučné výchovy jednoho z nich a jestli je takový postup v souladu se zájmem dítěte, jsou zásadně věcí obecných soudů.

Obsáhle formulované námitky stěžovatelky v žádném bodu nepředstavují argumentaci ústavněprávní, a jak nutno zdůraznit, byly dostatečně způsobem pojednány již v odůvodněních rozsudků soudů obou stupňů. Co do obav stěžovatelky o zdravotní stav nezletilého vzhledem k zátěži, kterou pro nezletilého může změna prostředí představovat, postačí odkázat na str. 3-4 rozsudku soudu I. stupně a úvahy krajského soudu o vysoké rodičovské způsobilosti otce. Zvláště pokud zdravotní problémy vyžadují především dietu a pravidelný denní režim, nebylo v řízení prokázáno, že by pobyt u otce ( dosud realizovaný ) nezletilého ohrožoval. Pokud se jedná o námitky zvláště zaměřené proti úpravě styky s otcem každou sudou středu, pojednal je krajský soud dostatečně na str. 4-5 rozsudku, když vyložil, jakým způsobem hodnotí zájmové kurzy nezletilého v poměru k výchovnému vlivu obou z rodičů. Rovněž pokud se týče Štědrého dne a Vánoc, krajský soud na str. 5-6 podrobně vyložil, že v rodině neshledal zvláštní náboženskou vazbu na tyto svátky, pročež v zásadě respektoval rovnocennost prostředí obou rodičů, s tím, že při časovém vyměření sledoval celistvost svátků a účelné využití doby, kdy děti mívají volno.

Úvahy krajského soudu ve světle námitek stěžovatelky nelze označit za svévoli. Podle ustanovení § 132 občanského soudního řádu soud hodnotí důkazy podle své úvahy a to každý jednotlivě a všechny důkazy v jejich vzájemné souvislosti, přičemž nebylo zjištěno, že by se v předmětné věci obecné soudy při provádění a hodnocení důkazů dostaly do rozporu s § 132 občanského soudního řádu a tedy s principy řádného a spravedlivého procesu, jež při rozhodování libovůli vylučují. Ani výsledné rozhodnutí, vzhledem k zájmům nezletilého, nelze označit za exces.

Ústavní soud připomíná, že zákon o Ústavním soudu rozeznává v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ), jako zvláštní kategorii návrhů, návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti a jejích přílohách. Pokud informace zjištěné uvedeným postupem vedou Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, ústavní stížnost bude bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že v této fázi jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního.

Ústavní soud proto z výše uvedených důvodů ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 19. června 2012

Vojen Güttler
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Brně

č. j. 44 Co 29/2009-105

Krajského soudu v Brně

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

Ústavní soud

krajský soud

krajského soudu

Okresního soudu

Městského soudu

Ústavní soud

83 Ústavy České republiky

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 23/93

odvolací soud

Ústavní soud

Ústavní soud

krajského soudu

krajský soud

krajský soud

krajského soudu

§ 132 občanského soudního řádu

§ 132 občanského soudního řádu

Ústavní soud

Ústavním soudu

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) a soudců Ivany Janů a Vojena Güttlera ve věci ústavní stížnosti stěžovatele B. Z., zastoupeného JUDr. Danielou Trávníčkovou, advokátkou se sídlem Blansko, Svitavská 1, proti rozsudku Okresního soudu v Blansku ze dne 10. 10. 2008, čj. 7 C 64/2006 - 67, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.
Včasnou ústavní stížností, splňující i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatel navrhl zrušení výše uvedeného rozsudku, vydaného v řízení o zaplacení dlužného nájemného. Tvrdí, že žalovaná společnost Agropodnik, a. s., měla, při dané výměře pozemků, zaplatit na nájemném 8.261,-- Kč a úroky z prodlení. Místo toho okresní soud žalobu stěžovatele zcela zamítl a uložil mu povinnost nahradit žalované náklady řízení ve výši 17.564,40 Kč. Napadené rozhodnutí zasahuje do roviny ústavněprávní, neboť obecné soudy, v průběhu 15 let trvání sporu, jeho nárok nejprve posoudily jako nárok na tržní nájemné, aby mu pak přiznaly nájemné podle vyhlášky Ministerstva financí, cen a mezd České socialistické republiky č. 182/1988 Sb., ze dne 13. října 1988, o cenách staveb, pozemků, trvalých porostů, úhradách za zřízení práva osobního užívání pozemků a náhradách za dočasné užívání pozemků ( dále "vyhláška" ). V důsledku toho nebyl stěžovatel ve sporu úspěšný a byla mu uložena povinnost nahradit náklady řízení. Jeho zpětvzetí žaloby nelze kvalifikovat jako prohru, neboť výsledek řízení při podání žaloby nemohl předvídat. Bylo tak porušeno jeho ústavně zaručené právo na spravedlivý proces podle čl. 36 Listiny základních práv a svobod ( dále "Listina" ), čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a čl. 90 Ústavy.

II.
Z ústavní stížnosti a přiložených rozhodnutí Ústavní soud zjistil, že stěžovatel je vlastníkem pozemků v katastrálním území Újezd u Černé Hory ( dále "pozemky" ), které byly zastavěny areálem velkokapacitního vepřína ve vlastnictví společnosti Agropodnik, a. s., se sídlem Skalice nad Svitavou ( dále "žalovaná" ). Protože nedošlo k dohodě o výši nájemného, vedli účastníci dlouholetý spor, ve kterém Okresní soud v Blansku ( dále "okresní soud" ), poprvé rozsudkem ze dne 14. 11. 1994, čj. 3 C 91/93 - 35, stěžovateli přiznal nájemné, obvyklé v místě a čase, ve výši 1 Kč/m2/rok. K odvolání stěžovatele byl tento rozsudek Krajským soudem v Brně ( dále "odvolací soud" ) zrušen a okresní soud poté znovu stanovil, na základě znaleckého posudku, nájemné ve výši 1 Kč/m2/rok ( rozsudek čj. 3 C 91/93 - 85, ze dne 22. 12. 1999 ). I tento rozsudek byl, k odvolání stěžovatele, odvolacím soudem zrušen. Ve svém třetím rozsudku čj. 3 C 91/93 - 218, ze dne 9. 9. 2005, uložil okresní soud žalované povinnost zaplatit stěžovateli 13.245,-- Kč a stěžovateli povinnost zaplatit žalované a České republice náklady řízení. K odvolání stěžovatele odvolací soud, rozsudkem ze dne 19. 2. 2008, sp. zn. 37 Co 101/2006, rozsudek okresního soudu potvrdil.

Stěžovatel podal dne 4. 1. 2006 u okresního soudu novou žalobu na zaplacení 61.336,-- Kč s přísl. Usnesením ze dne 27. 4. 2007, čj. 7 C 64/2006 - 31, bylo řízení o ní přerušeno do pravomocného skončení předcházejícího řízení. Dne 2. 6. 2008 vzal stěžovatel žalobu částečně zpět, takže nadále požadoval zaplacení částky 145,-- Kč a úroků z prodlení. Okresní soud, rozsudkem ze dne 10. 10. 2008, čj. 7 C 64/2006 - 67, žalobu stěžovatele zamítl a uložil mu povinnost zaplatit žalované náklady řízení.

III.
Jak již Ústavní soud vyslovil v řadě svých nálezů, není soudem nadřízeným soudům obecným, ani vrcholem jejich soustavy. Proto nemůže na sebe atrahovat právo přezkumného dohledu nad jejich činností, pokud tyto soudy ve své činnosti postupují ve shodě s obsahem hlavy páté Listiny. Jestliže ústavní stížnost směřuje proti rozhodnutí vydanému v soudním řízení, není samo o sobě významné, je-li namítána jeho věcná nesprávnost. Ústavní soud není součástí soustavy obecných soudů a není ani povolán k instančnímu přezkumu jejich rozhodnutí. Jeho pravomoc je založena výlučně k přezkumu z hlediska dodržení ústavněprávních principů, tj. zda v řízení ( případně v rozhodnutí v něm vydaným ) nebyly dotčeny předpisy ústavního pořádku, chráněná práva nebo svobody jeho účastníka, zda řízení bylo vedeno v souladu s ústavními principy a zda lze řízení jako celek pokládat za spravedlivé.

Ústavní soud ústavní stížnost stěžovatele přezkoumal z hlediska výše uvedených zásad a dospěl k závěru, že je zjevně neopodstatněná. Z jejího obsahu je zřejmé, že její podstatou je nesouhlas stěžovatele s tím, že soud zamítl jeho žalobu na zaplacení částky 145,-- Kč s úroky z prodlení a uložil mu povinnost nahradit náklady řízení.

K přezkumu hodnocení důkazů, v podobě provedených znaleckých posudků obecnými soudy, však není Ústavní soud v zásadě příslušný, neboť by se tím stavěl do role další přezkumné instance, což mu podle Ústavy nepřísluší. Rámec, ve kterém obecné soudy vykonávají nezávisle svoji činnost, a obecné podmínky ingerence Ústavního soudu do jejich rozhodování, formuloval Ústavní soud již v nálezu sp. zn. III. ÚS 84/94 ( publ. in Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, sv. 3, č. 34 ), ve kterém vyložil, že k posouzení a přehodnocení důkazního řízení před obecným soudem může přikročit pouze v případech extrémního nesouladu právních závěrů soudu s provedenými důkazy a vykonanými skutkovými zjištěními, či v případě, kdy právní závěry soudu v žádné možné interpretaci odůvodněného soudního rozhodnutí ze skutkových zjištění nevyplývají. Takovou situaci však ve věci stěžovatele neshledal.

Spor o nájemné řešily obecné soudy na základě dvou žalob stěžovatele ve dvou soudních řízeních, přičemž sporná byla, v řízení prvém, výše nájemného za metr čtvereční užívaného pozemku a v řízení druhém, zakončeném rozhodnutím, které stěžovatel napadl ústavní stížností, výše nájemného a plocha pozemku. Okresní soud v Blansku ve zmíněném rozsudku úplně a srozumitelně odůvodnil, proč z provedeného dokazování vyplývá, že výměra žalovanou užívaných pozemků činí 4.415m2, a stěžovateli tedy žalovaná částka nenáleží. V tomto rozsahu tedy nejsou námitky stěžovatele opodstatněné, a to včetně úroků z prodlení, to za stavu, kdy stěžovatel žádá jejich zaplacení v situaci, kdy sám byl v prodlení s převzetím nájemného.

Hodnocení otázky, zda stěžovatelem navržené důkazy, především znalecký posudek Ing. M. S., byly způsobilé ovlivnit výsledek řízení a vyvolat jiné rozhodnutí ve věci, se pohybuje v mezích ustálené judikatury a není ani svévolné. Nelze tedy dovodit, že by jím došlo k porušení stěžovatelova základního práva na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny.

V otázce náhrady nákladů řízení Ústavní soud ustáleně judikuje, že do takovéhoto rozhodování obecných soudů mu zásadně nepřísluší zasahovat, neboť samotný spor o náhradu nákladů řízení, i když se nepochybně může citelně dotknout některého z účastníků řízení, v zásadě nedosahuje intenzity opodstatňující porušení základních práv a svobod. Tato otázka dosahuje ústavně právní dimenze pouze v případě, že postup soudu extrémně vybočuje z pravidel upravujících toto řízení v důsledku závažného pochybení soudu ( viz např. nález sp. zn. III. ÚS 290/06, sp. zn. II. ÚS 197/07 ). Takový případ ale Ústavní soud v napadeném rozhodnutí neshledal.

Pro rozhodování o náhradě nákladů řízení platí, podle § 142 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění pozdějších předpisů ( dále "OSŘ" ), zásada úspěchu ve věci, doplněná v souladu s ustanovením § 146 odst. 2 OSŘ zásadou procesního zavinění ( zastavení řízení ). Smyslem využití zásady procesního zavinění je sankční náhrada nákladů řízení, které by při jeho řádném průběhu nevznikly, uložená rozhodnutím soudu tomu, kdo jejich vznik zavinil. V takových případech se termín "zavinění" interpretuje jako vztah příčinné souvislosti, v němž příčinou je chování účastníka řízení ( tedy i jeho projev vůle spočívající ve zpětvzetí návrhu ). Ve stěžovatelově případě tak Okresní soud v Blansku hodnotil úspěch účastníků řízení plně v souladu s platnou právní úpravou a judikaturou obecných soudů, pokud přiznal náhradu nákladů řízení žalované.

Konečně nelze přisvědčit ani námitce stěžovatele ohledně nesprávného skutkového a právního posouzení jeho nároku, neboť výše nájemného obvyklého v místě a čase byla určena nejen na základě aplikace předmětné vyhlášky, ale rovněž srovnávací metodou, uplatněnou v revizním znaleckém posudku, a dalšími listinnými důkazy.

Na základě výše uvedeného Ústavní soud zásah do ústavně zaručených práv stěžovatele neshledal. Ze skutečnosti, že jeho žaloba byla zamítnuta, nelze bez dalšího dovozovat porušení jeho základního práva na spravedlivý proces, neboť toto právo nelze interpretovat jako právo na příznivé rozhodnutí ve věci. Okolnost, že se stěžovatel se závěry obecných soudů neztotožňuje, nemůže sama o sobě založit důvodnost ústavní stížnosti.

Ústavní soud pro úplnost dodává, že ve své dřívější rozhodovací praxi dal opakovaně najevo, že v případech bagatelních věcí, u nichž procesní úprava nepřipouští odvolání, tedy ve věcech jako je věc stěžovatele, je v podstatě - s výjimkou zcela extrémních rozhodnutí obecného soudu - ústavní stížnost vyloučena ( rozhodnutí ve věci sp. zn. IV. ÚS 695/01, sp. zn. IV. ÚS 248/01, sp. zn. IV. ÚS 8/01, sp. zn. IV. ÚS 185/98 ).

Z výše uvedených důvodů dospěl Ústavní soud k závěru, že k porušení výše zmíněných práv stěžovatele nedošlo, a proto, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků, podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jeho ústavní stížnost odmítl jako zjevně neopodstatněnou.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 24. února 2009

František Duchoň
předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Blansku

čj. 7 C 64/2006 - 67

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

okresní soud

č. 182/1988 Sb.

čl. 36 Listiny základních práv a svobod

čl. 90 Ústavy

Ústavní soud

Okresní soud v Blansku

čj. 3 C 91/93 - 35

Krajským soudem v Brně

okresní soud

čj. 3 C 91/93 - 85

odvolacím soudem

čj. 3 C 91/93 - 218

okresní soud

odvolací soud

sp. zn. 37 Co 101/2006

okresního soudu

okresního soudu

čj. 7 C 64/2006 - 31

Okresní soud

čj. 7 C 64/2006 - 67

Ústavní soud

hlavy páté Listiny

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 84/94

Ústavního soudu

Okresní soud v Blansku

čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 290/06

sp. zn. II. ÚS 197/07

Ústavní soud

§ 142 zákona č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 146 odst. 2 OSŘ

Okresní soud v Blansku

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. IV. ÚS 695/01

sp. zn. IV. ÚS 248/01

sp. zn. IV. ÚS 8/01

sp. zn. IV. ÚS 185/98

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatelky D. K., zastoupené JUDr. Milanem Kružíkem, advokátem se sídlem Brno, Příkop 2a, proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 31. 8. 2010, čj. 15 Co 89/2010 - 192, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včasnou ústavní stížností, splňující i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatelka navrhla zrušení shora uvedeného rozsudku, kterým měla být porušena její práva zaručená čl. 1, čl. 4, čl. 5 a čl. 36 Listiny základních práv a svobod.

Stěžovatelka nesouhlasila se zmíněným rozsudkem, poukázala na ustanovení § 98 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o rodině" ), a uvedla, že pokud Krajský soud v Brně, jako soud odvolací ( dále "odvolací soud" ), zvýšil výživné, které platí na své nezletilé děti, ve výchově otce, i za dobu před 12. listopadem 2005, tedy více než tři roky přede dnem zahájení řízení o jeho zvýšení, rozhodl v rozporu s citovaným ustanovením.

II.

Z ústavní stížnosti a připojených listin Ústavní soud zjistil, že rozsudkem Městského soudu v Brně ze dne 26. 11. 2009, čj. 23 P 79/2004 - 169, měnícím rozsudek téhož soudu ze dne 2. 11. 2004, čj. 23 P 79/2004 - 42, bylo zvýšeno výživné placené stěžovatelkou na nezletilé děti K. a T. V., ve výchově otce, a výživné otce T. V. placené již zletilé M. V.

K odvolání otce byla rozsudkem Krajského soudu v Brně ze dne 31. 8. 2010, čj. 15 Co 89/2010 - 192, změněna výše výživného hrazeného stěžovatelkou na nezletilé děti od 1. 9. 2005 na částku 800,- Kč měsíčně a počínaje dnem 1. 9. 2009 do budoucna na částku 1.700,- Kč měsíčně na každého z nich. Výživné otce na zletilou M. V. bylo, za dobu od 1. 9. 2008 do budoucna, zvýšeno na 3.000,- Kč měsíčně.

III.

Ústavní soud je podle čl. 83 Ústavy ČR soudním orgánem ochrany ústavnosti a tuto svoji pravomoc vykonává mimo jiné tím, že podle jejího čl. 87 odst. 1 písm. d ) rozhoduje o ústavní stížnosti proti pravomocnému rozhodnutí a jinému zásahu orgánů veřejné moci do ústavně zaručených základních práv a svobod ( § 72 odst. 1 písm. a ) zákona o Ústavním soudu ). Ústavní soud není součástí soustavy obecných soudů a není ani povolán k instančnímu přezkumu jejich rozhodnutí. Jeho pravomoc je založena výlučně k přezkumu z hlediska dodržení ústavněprávních principů, tj. zda v řízení ( rozhodnutím v něm vydaným ) nedošlo k porušení předpisy ústavního pořádku chráněných práv nebo svobod jeho účastníka, zda řízení bylo vedeno v souladu s ústavními principy a zda je lze, jako celek, pokládat za spravedlivé. Ústavněprávním požadavkem je též, aby soudy vydaná rozhodnutí byla řádně, srozumitelně a logicky odůvodněna.

Poté, co se Ústavní soud seznámil s argumenty v ústavní stížnosti a konfrontoval je s obsahem napadeného rozsudku, dospěl k závěru, že je zjevně neopodstatněná. Stěžovatelka spatřuje zásah do svých základních práv ve skutečnosti, že odvolací soud zvýšil výživné i za dobu před 12. listopadem 2005, aniž by počátku takového zvýšení ( 1. září 2005 ) předcházela jakákoliv změna poměrů.

Ústavní soud připomíná, že postup při určení výše výživného náleží do výlučné kompetence obecných soudů, do níž není zásadně oprávněn zasahovat. Rozhodně není v jeho kompetenci "přepočítávat" výši výživného, přiznaného obecnými soudy, zejména za situace, kdy i obecná právní úprava nepřipouští ve věcech rodinně právních dovolání. K první z námitek stěžovatelky odvolací soud na straně č. 4 svého rozsudku vyložil, že za změnu poměrů ke dni 1. září 2005 považuje její nástup do zaměstnání. Tím se zvýšily její příjmy, což se musí následně projevit i změnou její původně stanovené vyživovací povinnosti. Jasným a přezkoumatelným způsobem tak vymezil rámec, v němž se jeho volná úvaha pohybovala. Tato pojatá interpretace pojmu "změna poměrů" není v rozporu s příslušnými ustanoveními zákona o rodině ani občanského soudního řádu.

Pokud stěžovatelka dále tvrdila, že v její věci odvolací soud nesprávně interpretoval § 98 odst. 1 zákona o rodině, nutno podotknout, že částka výživného, která za příslušné období, tj. od 1. září do 12. listopadu 2005, nedosáhla ani 1.500,- Kč. Tato částka je natolik bagatelní, že již tato skutečnost sama o sobě vylučuje její posun do ústavněprávní roviny, což činí její návrh zjevně neopodstatněným ( sp. zn. III. ÚS 405/04, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, sv. 34, str. 421 ).

Pro úplnost Ústavní soud dodává, že čl. 36 odst. 1 Listiny, jehož porušení se stěžovatelka dovolává, zakotvuje právo na spravedlivý proces, čímž garantuje právo na to, aby příslušný soud rozhodl o právu či povinnosti stanoveným způsobem, tj. ve spravedlivém řízení, v souladu s procesními předpisy, za současného respektování práva na soudní a jinou právní ochranu podle dalších ustanovení páté hlavy Listiny. V přezkoumávané věci Ústavní soud neshledal nic, co by svědčilo o tom, že odvolací soud rozhodl způsobem, který není v souladu s procesními předpisy, nebo že by nerespektoval její základní lidská práva a svobody. Ústavní stížnost tak pouze vyjadřuje její nesouhlas s rozhodnutím o výši výživného a nevyplývá z ní nic, co by případ posouvalo do roviny ústavněprávní. Po Ústavním soudu jen požaduje, aby přehodnotil skutková a z nich vyplývající právní zjištění, k nimž dospěl, na nichž však Ústavní soud nehodlá nic měnit, neboť jeho úkolem není přehodnocovat skutková a právní zjištění nalézacích soudů, pokud jsou racionálně a přesvědčivě zdůvodněna.

Vzhledem k tomu, že Ústavním soudem nebylo shledáno žádné porušení ústavně zaručených základních práv a svobod stěžovatelky, byla její ústavní stížnost, bez přítomnosti účastníků a mimo ústní jednání, odmítnuta jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 7. prosince 2010

Vojen Güttler, v. r.
předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Brně

čj. 15 Co 89/2010 - 192

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

§ 98 zákona č. 94/1963 Sb.,

ve znění pozdějších předpisů

Krajský soud v Brně

soud odvolací

Ústavní soud

Městského soudu v Brně

čj. 23 P 79/2004 - 169

čj. 23 P 79/2004 - 42

Krajského soudu v Brně

čj. 15 Co 89/2010 - 192

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

čl. 87 odst. 1 písm. d )

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolací soud

Ústavní soud

odvolací soud

zákona o rodině

občanského soudního řádu

odvolací soud

§ 98 odst. 1 zákona o rodině

sp. zn. III. ÚS 405/04

Ústavního soudu

Ústavní soud

čl. 36 odst. 1 Listiny

páté hlavy Listiny

Ústavní soud

odvolací soud

Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavního soudu