U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Kateřiny Hornochové a soudců JUDr. Zdeňka Dese a JUDr. Ing. Jana Huška v právní věci žalobkyně Irish Pub Vsetín, s.r.o., se sídlem Vsetín, Žerotínova 1114, PSČ 755 01, identifikační číslo osoby 25845837, zastoupené JUDr. Radkou Píšťkovou Záhorcovou, advokátkou se sídlem Zlín, Mostní 5552, proti žalovanému T. D. M., zastoupenému JUDr. Františkem Novosadem, advokátem se sídlem Vsetín, Smetanova 1101, o zaplacení částky 396 640 Kč s příslušenstvím, vedené u Krajského soudu v Ostravě – pobočka v Olomouci pod sp. zn. 10 Cm 89/2005 o dovolání žalovaného proti rozsudku Vrchního soudu v Olomouci ze dne 30. března 2011, č.j. 8 Cmo 21/2011-229, 8 Cmo 26/2011, takto :

I. Dovolání se odmítá.
II. Žalovaný je povinen zaplatit žalobkyni na náhradě nákladů dovolacího řízení částku 12 360 Kč do tří dnů od právní moci tohoto usnesení k rukám JUDr. Radky Píšťkové Záhorcové, advokátky se sídlem Zlín, Mostní 5552.

O d ů v o d n ě n í :

Vrchní soud v Olomouci rozsudkem ze dne 30. března 2011, č.j. 8 Cmo 21/2011-229, 8 Cmo 26/2011, potvrdil výrokem I. rozsudek Krajského soudu v Ostravě - pobočka v Olomouci ze dne 13. září 2010, č.j. 10 Cm 89/2005-153, ve znění doplňujícího usnesení ze dne 2. listopadu 2010, č.j. 10 Cm 89/2005-171 ve výroku I., kterým bylo žalovanému uloženo zaplatit žalobkyni 396 640 Kč s úrokem z prodlení ročně 15,4 % ročně z částky 396 640 Kč za dobu od 16.7.2001 do zaplacení a ve výroku IV. o zaplacení náhrady nákladů řízení České republice; výrokem II. odvolací soud změnil výrok III. soudu prvního stupně o náhradě nákladů řízení mezi účastníky a výrokem III. rozhodl o náhradě nákladů odvolacího řízení.
Vrchní soud v Olomouci vyšel z dokazování provedeného soudem prvního stupně a učinil shodné skutkové závěry i právní závěry jako Krajský soud v Ostravě - pobočka v Olomouci. Oba soudy konstatovaly, že mezi žalovaným a L. V., jako zhotovitelem, předchůdcem žalobkyně, byla uzavřena smlouva o dílo dne 20.8.1997, přičemž L. V. své povinnosti zhotovitele splnil – viz předávací protokol ze dne 31.1.1998, však žalovaný nezaplatil celou cenu díla, když neuhradil cenu vyúčtovanou fakturou č. 9801 a později tutéž částku fakturou č. 9814. Soudy opřely svůj závěr o povinnosti žalovaného zaplatit žalobkyni požadovanou částku ve výši 396 640 Kč o uznání závazku ze dne 3.5.2001, které má všechny potřebné náležitosti písemného uznání závazku podle § 323 obchodního zákoníku ( dále jen „ obch. zák. “ ). Soudy neuznaly námitku žalovaného, že uznaný závazek ve výši 396 640 Kč nebyl dostatečně identifikován, jestliže uznání závazku obsahovalo identifikaci závazku osobou dlužníka a věřitele, právní důvod závazku ( provedení prací na interiéru restaurace Bulldog v Interhotelu Moskva ve Zlíně ) i jeho výši ( 396 640 Kč ) a to i s odkazem na fakturu č. 9801. Odvolací soud přihlédl zároveň k tomu, že L. V. jiné práce než na uvedeném interiéru pro objednatele neprováděl. Žalovaný neprokázal zánik uznaného závazku.
Pokud uvedená pohledávka ze smlouvy o dílo byla posléze postoupena L. V. na společnost Irská hospoda s.r.o. smlouvou o postoupení pohledávek ze dne 4.9.2001 a ta ji následně postoupila žalobkyni smlouvou ze dne 30.6.2009, je podle závěru obou soudů žalobkyně aktivně legitimována. Za neodůvodněnou považovaly oba soudy námitku žalovaného ve směru neplatnosti smluv o postoupení pohledávek ze dne 4.9.2001 a 30.6.2009. Soudy dospěly ze skutkových zjištění k závěru, že první postupní smlouva obsahovala dostatečně určitou specifikaci postupované pohledávky jejím důvodem, osobou dlužníka i výší závazku. Jestliže bylo ve smlouvě odkazováno na jinou fakturu, než kterou původně L. V. svou pohledávku vůči žalovanému uplatnil, nemělo to podle závěrů obou soudů vliv na určitost vymezení pohledávky, jestliže i v této další faktuře byla pohledávka vymezena obdobným způsobem jako na faktuře původní a mezi žalovaným a L. V. byl uzavřen pouze jediný právní vztah, takže nemohlo být pochyb o identifikaci postoupené pohledávky. Ani druhou postupní smlouvu nepovažovaly soudy za neplatnou pro neurčitost postoupení, byl-li ve smlouvě odkaz ohledně předmětu postoupení na první postupní smlouvu, která byla přílohou druhé postupní smlouvy.
Odvolací soud stejně jako soud prvního stupně nepovažoval za oprávněnou žalovaným vznesenou námitku zániku závazku započtením své pohledávky vůči žalobou uplatněné pohledávce. Oba soudy dospěly k závěru, že jednostranné zápočty žalovaného ze dne 13.3.2008 a ze dne 24.11.2006, učiněné žalovaným v jiném řízení, jsou neplatné pro jejich neurčitost dostatečné specifikace pohledávek, když ze započtení nevyplývá, které z uvedených pohledávek po započtení zanikají a které zůstaly neuhrazeny, použil-li žalovaný pro zápočet pouze součet pohledávek a nikoliv jednotlivé pohledávky.
Proti rozsudku odvolacího soudu podal žalovaný dovolání, jehož přípustnost opírá o ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) občanského soudního řádu ( dále jen „ o. s. ř. “ ), neboť se domnívá, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. Důvodnost podaného dovolání spatřuje v tom, že řízení je postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci [§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.] a napadené rozhodnutí odvolacího soudu spočívá na nesprávném právním posouzení ve smyslu § 241a písm. 2 odst. b ) o. s. ř.
Dovolatel má za to, že soudy nesprávně posoudily započtení vzájemných pohledávek mezi žalobkyní a žalovaným. Je přesvědčen, že ze započtení bylo možno dovodit, jaké pohledávky zápočtem zanikají a které zůstávají neuhrazené. Poukazuje na to, že ke specifikaci pohledávek došlo již v roce 2006 před Krajským soudem v Brně v řízení vedeném pod sp. zn. 8 Cm 12/2000, a to přípisem nazvaným Vyjádření k podání nazvanému „ Doložení listinných důkazů “ z 25.7.2006 a 24.11.2006. Žalovaný nově specifikoval započtení vzájemných pohledávek přípisem ze dne 15.11.2010. Odvolacímu soudu vytýká, že se nezabýval tímto započtením ze dne 15.11.2010, které mu bylo předloženo společně s odvoláním.
Za další důvod dovolání považuje dovolatel skutečnost, že na straně žalobkyně se jedná o neexistentní pohledávku, neboť nemohla být postoupena pohledávka za žalovaným na žalobkyni, když v právním vztahu se žalobkyní byl L. V. přičemž jemu žalobkyně dlužila částku 396 640 Kč z titulu neuhrazení provedeného díla v restauraci žalobkyně Bulldog ve Zlíně. L. V. proto nemohl postoupit neexistující pohledávku za žalovaným na žalobkyni.
Dovolatel dále namítá, že soudy pochybily, jestliže se nezabývaly otázkou, zda ze strany žalobkyně nedošlo k jednání v rozporu s dobrými mravy podle § 3 odst. 1 občanského zákoníku ( dále jen „ obč. zák. “ ), pokud žalobkyně dluží žalovanému podstatně vyšší finanční částku za provedené dílo. Žalobkyně dluží žalovanému 1 243 553,70 Kč, což je předmětem řízení u Krajského soudu v Brně pod sp. zn. 8 C 12/2000.
Dovolatelka navrhla, aby rozsudek odvolacího soudu i soudu prvního stupně byl v napadeném rozsahu, týkající se částky 396 640 s úrokem z prodlení ve výši 15,4 % ročně za dobu od 16.7.2001 do zaplacení, zrušen a věc byla v tomto rozsahu vrácena soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
Žalovaný po podání dovolání doručil soudu přípis ze dne 22.1.2012 zvaný „ Doplnění dovolání žalovaného.... “.
Žalobkyně ve vyjádření k dovolání žalované navrhla odmítnutí dovolání, neboť má za to, že dovolání postrádá otázku zásadního právního významu a není přípustné a ani důvodné. Ohledně započtení ze dne 13.3.2008 má shodně se soudy za to, že toto započtení je obsahově neurčité. K započtení ze dne 24.11.2006 uvedla, že soudy správně posoudily toto započtení jako neurčité a navíc zdůraznila, že toto započtení bylo zasláno soudu ve formě vyjádření se k žalovanému nároku, jak sám žalovaný v dovolání uvádí, a nikoliv právnímu předchůdci žalobkyně, jako údajnému dlužníku. Pokud se týká započtení ze dne 15.11.2010 uvedla, že žalovaný již dne 15.12.2009 prokazatelně věděl, že uvedená pohledávka byla postoupena na žalobkyni a tedy zápočet nemohl být proveden, protože žalovaný proti žalobkyni ( nikoliv proti právnímu předchůdci žalobkyně ) nemá žádnou pohledávku, která by mohla být započtena.
Žalobkyně se dále domnívá, že v dané věci nedošlo k žádnému porušení dobrých mravů. Je přesvědčena, že po věřiteli nelze spravedlivě požadovat, aby pohledávku, kterou vymáhá několik let, nebylo možné postoupit na jinou osobu.
Nejvyšší soud České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ), jako soud dovolací ( § 10a o. s. ř. ), po zjištění, že dovolání žalovaného ze dne 20.6.2011 bylo podáno včas ( § 240 odst. 1 o. s. ř. ) a je řádně zastoupen advokátem ( § 241 odst. 1 o. s. ř. ), nejprve zkoumal, zda je dovolání přípustné. Dovolací soud nepřihlédl k podání ze dne 22.1.2012, označené jako „ Doplnění dovolání žalovaného ……. “, neboť toto doplnění dovolání bylo podáno po lhůtě určené k podání dovolání, jež uplynula dne 6.7.2011, a proto k tomuto podání nemůže být přihlédnuto ( § 242 odst. 4 o. s. ř. ).
Podle § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští.
Podle § 237 odst. 1 o. s. ř. je dovolání přípustné proti rozsudku odvolacího soudu a proti usnesení odvolacího soudu,
a ) jimiž bylo změněno rozhodnutí soudu prvního stupně ve věci samé,
b ) jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, kterým soud prvního stupně rozhodl ve věci samé jinak než v dřívějším rozsudku ( usnesení ) proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější rozhodnutí zrušil,
c ) jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, jestliže dovolání není přípustné podle písmena b ) a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam.
V posuzované věci není dovolání přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř., je-li napadán potvrzující výrok rozsudku odvolacího soudu ve věci samé, a není přípustné ani podle § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř., neboť v dané věci soud prvního stupně rozhodl ve věci samé jediným rozsudkem.
Zbývá tedy posoudit, zda rozhodnutí odvolacího soudu má v napadeném rozsahu ve věci samé po právní stránce zásadní význam a je přípustné podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.
Podle § 237 odst. 3 o. s. ř. má rozhodnutí odvolacího soudu po právní stránce zásadní význam [§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.] zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 o. s. ř. se nepřihlíží.
Předpokladem pro závěr, že rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam je, že řešení právní otázky mělo pro rozhodnutí o věci určující význam, tedy že nešlo jen o takovou právní otázku, na níž rozsudek odvolacího soudu nebyl z hlediska právního posouzení věci založen. Je třeba konstatovat, že přípustnost dovolání podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. není založena již tím, že dovolatel tvrdí, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. Přípustnost dovolání nastává tehdy, jestliže dovolací soud za použití hledisek, příkladmo uvedených v ustanovení § 237 odst. 3 o. s. ř., dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé po právní stránce zásadní význam skutečně má. Závěr o tom, zda dovoláním napadený rozsudek odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam, dovolací soud činí předběžně; zvláštní rozhodnutí o tom nevydává. Teprve za situace, kdy dovolací soud shledá přípustnost dovolání pro zásadní právní význam napadeného rozsudku, může se zabývat uplatněnými dovolacími důvody.
Nejvyšší soud dospěl k závěru, nemůže být důvodná námitka žalovaného, jíž popírá existenci pohledávky, která je předmětem řízení, jestliže bylo v řízení prokázáno, že pohledávka uplatněná žalobou ve výši 396 640 Kč byla povinnou stranou uznána v uznání závazku ze dne 3.5.2001, které má všechny potřebné náležitosti písemného uznání závazku podle § 323 obch. zák. - byl-li uznaný závazek ve výši 396 640 Kč dostatečně identifikován osobou dlužníka a věřitele, právním důvodem závazku ( provedení prací na interiéru restaurace Bulldog v Interhotelu Moskva ve Zlíně ) i jeho výši ( 396 640 Kč ) a to i s odkazem na fakturu č. 9801. Z řízení nevyplynulo, že by žalovaný prokázal neexistenci uznaného závazku. Jestliže strana žalovaná platně uznala svůj závazek vůči žalobkyni, bylo na žalovaném aby prokázal opak, neboť za této situace přešlo důkazní břemeno na žalovaného [srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 30.4.2002, sp. zn. 29 Odo 341/2001, publikovaném v Soudní judikatuře, seš. č. 7/2002, pod označením SJ 127/2002, v němž Nejvyšší soud dospěl k závěru, že pokud uznání dluhu založilo vyvratitelnou domněnku, podle které se má za to, že závazek v době uznání trval, pak v řízení, v němž se věřitel ( žalobce ) domáhá splnění tohoto závazku, spočívá důkazní břemeno ohledně neexistence závazku na dlužníku ( žalovaném )].
Dovolací soud dále dospěl k závěru, že nedůvodná je i námitka žalovaného k posouzení započtení učiněného žalovaným vůči uplatněné pohledávce žalobkyně jako neplatného právního úkonu pro jeho neurčitost. Ze skutkových zjištění odvolacího soudu vyplývá, že žalovaný v zápočtu vzájemných pohledávek ze dne 13.3.2008 uvedl pouze výčet pohledávek žalobkyně vůči žalovanému a výčet pohledávek žalovaného vůči žalobkyni, pohledávky žalobkyně sečetl, stejně jako své pohledávky, a započetl finanční částku součtu svých pohledávek vůči součtu pohledávek žalobkyně, z čehož odvolací soud správně dovodil, že z takového započtení nelze dovodit, které jednotlivé pohledávky započtením zanikly, a proto je učiněné započtení neplatné pro neurčitost. Takový závěr soudu je plně v souladu s judikaturou Nejvyššího soudu ( srov. např. rozsudek ze dne 18.2.2009, sp. zn. 23 Odo 932/2006, či usnesení ze dne 23.2.2005, sp. zn. 29 Odo 174/2004, rozsudek ze dne 10.4.2008, sp. zn. 32 Cdo 3082/2007, případně usnesení ze dne 16.7.2008, sp. zn. 29 Odo 1021/2006 – všechny veřejnosti dostupné na webových stránkách Nejvyššího soudu, www.nsoud.cz ). Nejvyšší soud v uvedených rozhodnutích dospěl k závěru, že v případě započtení více vzájemných pohledávek musí ten, kdo činí kompenzační úkon, určit, které pohledávky mají provedeným započtením zaniknout. Projev vůle směřující k započtení musí být tedy určitý do té míry, aby z něj bylo možné jednoznačně určit, které pohledávky a do jaké jejich výše započtením zanikají. Odvolací soud shodně se soudem prvního stupně shledal uvedenou neurčitost právního úkonu započtení i v započtení učiněném žalovaným v řízení vedeném u Krajského soudu v Brně pod sp. zn. 8 Cm 12/2000 podáním ze dne 24.11.2006, jestliže se ztotožnil se všemi právními závěry soudu prvního stupně.
Vytýká-li žalovaný odvolacímu soudu, že se nezabýval započtením ze dne 15.11.2010, předloženým mu společně s odvoláním, namítá tím ve skutečnosti neúplnost dokazování v dané věci neprovedením navržených důkazů. Tato námitka sice může odůvodnit dovolací důvod, jímž lze poukazovat na to, že řízení je postiženo vadou ve smyslu § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř., která by mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, ale zároveň je třeba uvést, že z důvodu zakotveného v tomto ustanovení může dovolatel napadnout rozhodnutí odvolacího soudu při uvažované přípustnosti dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. jen za předpokladu, že tvrzená vada řízení, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, je bezprostředním důsledkem řešení otázky procesněprávní povahy. O takový případ se ale v dané věci nejedná, jestliže dovolatel brojí pouze proti konkrétnímu procesnímu postupu soudu a nenastoluje žádnou právní otázku procesně právní povahy.
Dovolací soud dále řešil námitku dovolatele, že se soudy nezabývaly posouzením jednání žalobkyně, které bylo podle jeho právního názoru v rozporu s dobrými mravy. Nejprve je nutno konstatovat, že soud prvního stupně se námitkou, zda jednání žalobkyně nebylo v dané věci v rozporu s dobrými mravy, zabýval a dovodil, že jednání žalobkyně není v rozporu s dobrými mravy podle § 3 obč. zák., neboť skutečnost, že irská hospoda, s.r.o. neuhradila částku, která je předmětem jiného soudního řízení, nezpůsobuje nemravnost jednání žalobkyně, která uplatňuje pohledávku získanou v souladu se zákonem na základě postoupení pohledávky od věřitele žalovaného. Vzhledem k tomu, že odvolací soud se ztotožnil se všemi právními závěry napadené části rozsudku soudu prvního stupně, nelze dovodit, že by námitka dovolatele byla oprávněná.
Nejvyšší soud na základě výše uvedeného dospěl k závěru, že rozhodnutí odvolacího soudu nemá ve smyslu § 237 odst. 3 o. s. ř. po právní stránce zásadní význam, a proto uzavřel, že dovolání žalovaného není podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. přípustné, a podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o. s. ř. jej odmítl.
O nákladech dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle § 243b odst. 5, § 224 odst. 1, § 151 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř. Podle výsledku dovolacího řízení má žalobkyně právo na náhradu účelně vynaložených nákladů řízení za jeden úkon právní služby ( sepis vyjádření k dovolání ), které sestávají z odměny advokáta ve výši 10 000 Kč § 3 odst. 1, § 10 odst. 3, § 15 v návaznosti na § 14 odst. 1 a § 18 odst. 1 vyhlášky č. 484/2000 Sb., v platném znění, kterou se stanoví paušální odměny za zastoupení účastníka advokátem nebo notářem při rozhodování o náhradě nákladů v občanském soudním řízení ( advokátní tarif ), ve znění před novelou vyhláškou č. 64/2012 Sb. s ohledem na přechodná ustanovení vyhlášky č. 64/2012 Sb. a zahájení dovolacího řízení a z paušální částky náhrady hotových výdajů advokáta ve výši 300 Kč ( § 13 odst. 3 vyhl.č. 177/1996 Sb., v platném znění ), a po přičtení 20% daně z přidané hodnoty ve výši 2 060 Kč ( srov. § 137 odst. 3 o. s. ř., § 37 z. č. 235/2004 Sb., v platném znění ), tedy celkem ve výši 12 360 Kč.
Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
Nesplní-li povinný co mu ukládá vykonatelné rozhodnutí, může oprávněná navrhnout výkon rozhodnutí.

V Brně dne 19. prosince 2012

JUDr. Kateřina Hornochová
předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

sp. zn. 10 Cm 89/2005

Vrchního soudu v Olomouci

č.j. 8 Cmo 21/2011-229

8 Cmo 26/2011

Vrchní soud v Olomouci

č.j. 8 Cmo 21/2011-229

8 Cmo 26/2011

č.j. 10 Cm 89/2005-153

č.j. 10 Cm 89/2005-171

odvolací soud

soudu prvního stupně

Vrchní soud v Olomouci

soudem prvního stupně

§ 323 obchodního zákoníku

Odvolací soud

soud prvního stupně

odvolacího soudu

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 241a písm. 2 odst. b ) o. s. ř.

Krajským soudem v Brně

sp. zn. 8 Cm 12/2000

Odvolacímu soudu

§ 3 odst. 1 občanského zákoníku

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 8 C 12/2000

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 10a o. s. ř.

§ 240 odst. 1 o. s. ř.

§ 241 odst. 1 o. s. ř.

Dovolací soud

§ 242 odst. 4 o. s. ř.

§ 236 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

dovolací soud

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

soud prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

dovolacího soudu

dovolacím soudem

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolací soud

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

dovolací soud

dovolací soud

Nejvyšší soud

§ 323 obch. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Odo 341/2001

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

odvolací soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 23 Odo 932/2006

sp. zn. 29 Odo 174/2004

sp. zn. 32 Cdo 3082/2007

sp. zn. 29 Odo 1021/2006

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

Odvolací soud

soudem prvního stupně

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 8 Cm 12/2000

soudu prvního stupně

odvolacímu soudu

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

soud prvního stupně

§ 3 obč. zák.

odvolací soud

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

v platném znění

č. 64/2012 Sb.

č. 64/2012 Sb.

§ 13 odst. 3 vyhl.č. 177/1996 Sb.

v platném znění

v platném znění


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhod v senátě složeném z předsedkyně Vlasty Formánkové, soudce zpravodaje Miloslava Výborného a soudkyně Michaely Židlické o ústavní stížnosti L. S., zastoupeného JUDr. Marií Vítkovou, advokátkou, AK se sídlem Pátova 394, 470 01 Česká Lípa, proti rozsudku Okresního soudu v České Lípě ze dne 30. 9. 2011 č. j. 21 P 100/2007-130 a rozsudku Krajského soudu v Ústí nad Labem - pobočky v Liberci ze dne 5. 1. 2012 č. j. 29 Co 604/2011-156 takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včas podanou ústavní stížností se stěžovatel s tvrzením o porušení svých práv ústavně zaručených v čl. 32 odst. 4, čl. 36 odst. 1 a čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen "Úmluva" ) a s tvrzením o porušení práv jeho nezl. dcery A. zakotvených v čl. 32 odst. 4 Listiny a čl. 3 odst. 1, čl. 18 odst. 1 a čl. 27 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte, domáhal zrušení shora označených rozhodnutí obecných soudů vydaných v řízení o úpravě výživného.

Po podrobné rekapitulaci průběhu a výsledků řízení stěžovatel vytkl odvolacímu soudu, že při rozhodování o výživném nesprávně vyhodnotil příjmy matky nezletilé, M. S., nezabýval se věrohodností podkladů, kterými prokazovala svoje výdaje, a nehodnotil její celkovou životní úroveň. Stěžovatel také nesouhlasil se způsobem, jakým odvolací soud posoudil změnu poměrů na straně obou jejich nezletilých dětí, neboť při určení výživného pro syna R. jeho mimoškolní aktivity zohlednil, zatímco u dcery je označil za nadstandardní.

Z napadených rozsudků obecných soudů, připojených k ústavní stížnosti vyplynulo, že nezl. A. a nezl. R. byli na základě rozsudku Okresního soudu v České Lípě ze srpna 2007 svěřeni do střídavé výchovy obou rodičů; otec platil na výživném 2 000 Kč měsíčně na každé z dětí, matka přispívala na jejich výživu každému částkou 1 000 Kč měsíčně. V březnu 2010 byl nezl. R. svěřen do výchovy matce a otci byla stanovena povinnost platit na jeho výživu 3 900 Kč měsíčně. O návrhu otce na zvýšení vyživovací povinnosti matky na dceru a snížení vyživovací povinnosti otce na syna Okresní soud v České Lípě po provedeném dokazování rozhodl ústavní stížností napadeným rozsudkem tak, že návrh na zvýšení výživného matky pro dceru zamítl ( výrok I. ) a otci výživné pro syna zvýšil na částku 3 500 Kč měsíčně ( výrok II. ). K odvolání obou rodičů ( otce do výroku I. a matky do výroku II. ) Krajský soud v Ústí nad Labem - pobočka v Liberci ústavní stížností napadeným rozsudkem rozsudek soudu prvního stupně ve výroku I. potvrdil a ve výroku II. změnil tak, že návrh otce na snížení výživného pro nezl. R. zamítl.

Odvolací soud zvažoval údaje vyplývající z daňového přiznání matky za rok 2010 a poté stanovil hranici jejího čistého příjmu částkou 15 000 Kč měsíčně, ze které vycházel. Náklady spojené s financováním zahraničních dovolených jejím partnerem, se kterým nežije ve společné domácnosti, soud nepovažoval za právně významné pro stanovení výživného pro nezl. děti. Po porovnání příjmu matky a otce a zvýšených potřeb dcery ( oproti situaci v roce 2007 ) soud dospěl k závěru, že při stávající střídavé péči rodičů není dán důvod měnit výši výživného matky pro dceru. Ke stejnému závěru dospěl i při úvaze o výživném otce pro nezl. R., kdy porovnal současnou příjmovou situaci rodičů s dobou poslední úpravy poměrů ( v březnu 2010 ), v úvahu vzal i zvyšující se nároky a potřeby nezletilého zejména na stravování a oblečení.

Ústavní soud přezkoumal napadené rozsudky z hlediska tvrzeného porušení ústavně zaručených práv stěžovatele a jeho nezletilé dcery a poté dospěl k závěru o zjevné neopodstatněnosti ústavní stížnosti.

K tvrzenému porušení práv na výchovu dítěte a jeho péči ( zahrnující i jeho výživu ) Ústavní soud uvádí, že práva zaručená v čl. 32 Listiny provádí v podrobnostech zákon. Přímá použitelnost ustanovení článku 32 odst. 4 Listiny, který zaručuje rodičům právo pečovat a vychovávat děti a dětem zajišťuje právo na rodičovskou výchovu a péči, neměla v projednávaném případě pro stěžovatele, resp. jeho nezletilou dceru, zvláštní význam, neboť přímo proveditelné normy jsou formulovány značně obecně. Ústavní soud je přesvědčen, že Krajský soud v Ústí nad Labem - pobočka v Liberci neupřel stěžovateli právo domáhat se ochrany rodičovské péče, zahrnující právo na dostatečnou výživu nezletilé, které je v podrobnostech upraveno normami podústavního práva, neboť na základě návrhu otce o materiálním zabezpečení nezletilé jednal a ve věci rozhodl.

Pokud jde o posouzení aplikace a interpretace norem v zákonné rovině, a to zejména těch ustanovení zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, která umožňují soudu, změní-li se poměry, změnit i rozhodnutí o výši výživného, Ústavní soud ověřil, že Krajský soud v Ústí nad Labem - pobočka v Liberci nejprve konstatoval stav zjištěný při poslední úpravě výživného a poté hodnotil stávající stav; zohlednil, že nezletilá je již žákyní 7. třídy a její potřeby se od poslední úpravy nepochybně zvýšily, zvažoval výkyvy v příjmech otce i matky a poté dospěl k závěru, že je na místě ponechat výživné matky pro dceru ve stávající výši. Ústavní soud se nezabývá hodnocením správnosti té či oné částky výživného, neboť závěr o ní plně přísluší obecným soudům, kterým je dán dostatečně široký prostor, aby každý jednotlivý případ posoudily v rámci normativního obsahu aplikovaných podústavních norem. Není úkolem Ústavního soudu prověřovat, zda právní závěry obecného soudu vyvozené ze skutkových zjištění byly správné či nikoliv, pokud se obecný soud při svém rozhodování nedopustí pochybení, jež je natolik extrémní, že by jeho rozhodnutí bylo očividně nespravedlivé a v důsledku porušení ústavních procesních principů zcela neudržitelné. K takovému pochybení však dle názoru Ústavního soudu v projednávané věci nedošlo.

Ústavní soud nepřisvědčil ani tvrzenému porušení procesních práv zaručených v hlavě páté Listiny a v čl. 6 odst. 1 Úmluvy, neboť stěžovateli byla dána možnost předstoupit před soud a předestřít mu svoje tvrzení v rozsahu, v jakém to pokládal za potřebné; soud o jeho návrhu rozhodl a svoje rozhodnutí přiměřeným způsobem odůvodnil. Spíše než o relevantní tvrzení o porušení procesních práv šlo o stěžovatelův nesouhlas s rozsahem dokazování, resp. s hodnocením provedených důkazů. Ústavní soud však nepřehodnocuje dokazování provedené obecnými soudy a do procesu dokazování vstupuje jen zcela výjimečně. V projednávané věci důvod pro svůj zásah neshledal.

Ústavní soud nepovažoval za opodstatněné ani tvrzené porušení Úmluvy o právech dítěte, vyhlášené pod č. 104/1991 Sb., neboť neshledal, že by Krajský soud v Ústí nad Labem - pobočka v Liberci v napadeném rozsudku jakkoliv popřel či vyvrátil zásady formulované v článku 3 odst. 1, článku 18 odst. 1 a článku 27 odst. 1 a 2. Za výchovu a vývoj nezletilé dcery stěžovatel dál zodpovídá společně s matkou, oba potom v rámci svých možností zabezpečují životní podmínky nezbytné pro její rozvoj.

Z výše uvedených důvodů Ústavní soud ústavní stížnost odmítl jako zjevně neopodstatněnou podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu odvolání není přípustné.

V Brně dne 18. června 2012

Vlasta Formánková, v. r.
předsedkyně senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v České Lípě

č. j. 21 P 100/2007-130

č. j. 29 Co 604/2011-156

čl. 32 odst. 4 Listiny

odvolacímu soudu

odvolací soud

Okresního soudu

Okresní soud

Krajský soud

soudu prvního stupně

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 32 Listiny

článku 32 odst. 4 Listiny

Ústavní soud

Krajský soud

č. 94/1963 Sb., o rodině

Ústavní soud

Krajský soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

hlavě páté Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

Ústavní soud

Ústavní soud

Úmluvy o právech dítěte

č. 104/1991 Sb.

Krajský soud

Ústavní soud

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu JUDr. Ljubomíra Drápala a soudců Mgr. Davida Havlíka a JUDr. Mojmíra Putny v právní věci žalobce S. M., zastoupeného Mgr. Františkem Drlíkem, advokátem se sídlem v Šumperku, nám. Míru 9, o způsobilost k právním úkonům, vedené u Okresního soudu v Olomouci pod sp. zn. 35 Nc 1607/2010, o dovolání žalobce proti usnesení Krajského soudu v Ostravě - pobočky v Olomouci ze dne 21. prosince 2011 č.j. 70 Co 508/2011-165, takto :

I. Dovolání žalobce se odmítá.
II. Žalobce nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.
Stručné odůvodnění ( § 243c odst. 2 o. s. ř. ):
Okresní soud v Olomouci usnesením ze dne 18.10.2011 č.j. 35 Nc 1607/2010-155 odmítl podání žalobce označené jako žaloba na obnovu řízení a pro zmatečnost ze dne 30.7.2010 a žaloba pro zmatečnost ze dne 14.3.2011 a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

K odvolání žalobce Krajský soud v Ostravě - pobočka v Olomouci usnesením ze dne 21.12.2011 č.j. 70 Co 508/2011-165 usnesení soudu prvního stupně potvrdil a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů odvolacího řízení.

Proti tomuto usnesení odvolacího soudu, které bylo doručeno zástupci žalobce advokátovi Mgr. Františku Drlíkovi dne 24.1.2012, podal žalobce dovolání. Uvedl v něm, že žádá zrušit napadené usnesení, a zároveň požádal o osvobození od soudních poplatků a o ustanovení zástupce.

Okresní soud v Olomouci usnesením ze dne 29.2.2012 č.j. 35 Nc 1607/2010-172 žalobci přiznal osvobození od soudních poplatků a ustanovil mu k ochraně jeho zájmů zástupcem advokáta Mgr. Františka Drlíka; usnesení nabylo ve výroku o ustanovení zástupce žalobci právní moci ( podle potvrzení vyznačeném ve spise ) dne 21.3.2012.

Okresní soud v Olomouci poté usnesením ze dne 23.4.2012 č.j. 35 Nc 1607/2010-175 vyzval žalobce k doplnění jeho dovolání ve lhůtě jednoho měsíce od doručení usnesení, poučil ho jak má doplnění provést a poučil ho i o následcích nesplnění výzvy; usnesení bylo zástupci žalobce doručeno dne 27.4.2012.

Žalobce prostřednictvím svého zástupce Mgr. F. D. doplnil dovolání o uvedení dovolacího důvodu a návrhu až podáním ze dne 30.5.2012, které bylo soudu prvního stupně doručeno dne 31.5.2012.

Podle ustanovení § 241b odst. 3 o. s. ř. zákona dovolání, které neobsahuje údaje o tom, v jakém rozsahu nebo z jakých důvodů se rozhodnutí odvolacího soudu napadá, může být o tyto náležitosti doplněno jen po dobu trvání lhůty k dovolání. Nebyla-li v době podání dovolání splněna podmínka uvedená v § 241 o. s. ř., běží tato lhůta až do uplynutí lhůty, která byla dovolateli určena ke splnění této podmínky; požádal-li však dovolatel před uplynutím lhůty o ustanovení zástupce ( § 30 o. s. ř. ), běží lhůta podle věty první znovu až od právní moci usnesení, kterým bylo o této žádosti rozhodnuto.

Marným uplynutím dovolací lhůty se uvedené vady dovolání stávají neodstranitelnými. Dovolání, které nebylo o uvedené náležitosti doplněno v propadné ( prekluzivní ) lhůtě určené v ustanovení § 241b odst. 3 o. s. ř., Nejvyšší soud podle ustanovení § 243c odst. 1 a § 43 odst. 2 o. s. ř. odmítne ( k tomu srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 18.6.2003 sp. zn. 29 Odo 108/2002, uveřejněné pod č. 21 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, roč. 2004, a pod č. 119 v časopise Soudní judikatura, roč. 2003 ).

V posuzovaném případě nebyly ve včasném dovolání žalobce proti usnesení odvolacího soudu vylíčeny okolnosti, v nichž se spatřuje nesprávnost napadeného usnesení odvolacího soudu a které by mohly naplnit kterýkoli z dovolacích důvodů taxativně uvedených v ustanovení § 241a odst. 2 o. s. ř. V dovolání je totiž uvedeno, z jakých důvodů se rozhodnutí odvolacího soudu napadá, jen tehdy, jestliže dovolatel popíše ( konkretizuje ) okolnosti, z nichž usuzuje, že určitý dovolací důvod je dán, tedy - řečeno jinak - jestliže vylíčí okolnosti, v nichž spatřuje nesprávnost rozhodnutí odvolacího soudu a které tak naplňují alespoň některý z dovolacích důvodů taxativně uvedených v ustanovení § 241a odst. 2 a 3 o. s. ř. Chybí-li v dovolání vylíčení okolností, v nichž dovolatel spatřuje naplnění dovolacího důvodu, není v takovém případě ( vzhledem k vázanosti dovolacího soudu uplatněným dovolacím důvodem ) vymezen obsah přezkumné činnosti dovolacího soudu po stránce kvalitativní a napadené rozhodnutí odvolacího soudu tak není možné z hlediska jeho správnosti přezkoumat ( srov. § 242 odst. 3 větu první o. s. ř. ).

Žalobci byl ustanoven zástupcem advokát Mgr. František Drlík usnesením soudu prvního stupně, které nabylo právní moci dnem 21.3.2012; lhůta k doplnění dovolání o chybějící dovolací důvody proto žalobci marně uběhla dne 21.5.2012 ( srov. § 57 odst. 2 a § 241b odst. 3 o. s. ř. ). Doplnil-li žalobce dovolací důvody podáním ze dne 30.5.2012, doručenému soudu prvního stupně dne 31.5.2012, stalo se tak opožděně; k tomuto podání dovolací soud proto nemohl přihlédnout.

Na uvedeném závěru nic nemění ani to, že soud prvního stupně vyzval žalobce ( jeho zástupce ) k doplnění jeho dovolání ve lhůtě jednoho měsíce ode dne 27.4.2012, kdy mu bylo doručeno usnesení ze dne 23.4.2012 č.j. 35 Nc 1607/2010-175. Lhůta k doplnění dovolání uvedená v ustanovení § 241b odst. 3 o. s. ř. je lhůtou zákonnou, o jejímž prodloužení soud není oprávněn rozhodovat, ostatně, žalobce ani tuto lhůtu k doplnění dovolání o vylíčení dovolacích důvodů nevyužil.

Nejvyšší soud České republiky proto dovolání žalobce - aniž by se mohl věcí dále zabývat - podle ustanovení § 243c odst. 1 a § 43 odst. 2 o. s. ř. odmítl.

O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první, 224 odst. 1 a § 151 odst. 1 části věty před středníkem o. s. ř., neboť žalobce nemá s ohledem na výsledek dovolacího řízení na náhradu svých nákladů právo.

Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
V Brně dne 18. prosince 2012
JUDr. Ljubomír Drápal, v. r.předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Olomouci

sp. zn. 35 Nc 1607/2010

č.j. 70 Co 508/2011-165

§ 243c odst. 2 o. s. ř.

Okresní soud v Olomouci

č.j. 35 Nc 1607/2010-155

č.j. 70 Co 508/2011-165

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Okresní soud v Olomouci

č.j. 35 Nc 1607/2010-172

Okresní soud v Olomouci

č.j. 35 Nc 1607/2010-175

soudu prvního stupně

§ 241b odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 241 o. s. ř.

§ 30 o. s. ř.

§ 241b odst. 3 o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 243c odst. 1 a § 43 odst. 2 o. s. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Odo 108/2002

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 241a odst. 2 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 241a odst. 2 a 3 o. s. ř.

dovolacího soudu

dovolacího soudu

odvolacího soudu

§ 242 odst. 3 větu první o. s. ř.

soudu prvního stupně

§ 57 odst. 2 a § 241b odst. 3 o. s. ř.

soudu prvního stupně

dovolací soud

soud prvního stupně

č.j. 35 Nc 1607/2010-175

§ 241b odst. 3 o. s. ř.

Nejvyšší soud České republiky

§ 243c odst. 1 a § 43 odst. 2 o. s. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

Mají-li být naplněny kautely, plynoucí z nálezů Ústavního soudu Pl. ÚS 20/05 a I. ÚS 489/05, ze kterých vyplývá povinnost obecných soudů rozhodnout o zvýšení nájemného pro futuro i přes absenci předvídané konkrétní úpravy, pak je nutno příslušná ustanovení zákona č. 99/1963 Sb., Občanský soudní řád, interpretovat v souladu s čl. 36 Listiny základních práv a svobod tak, aby obecné soudy poskytly reálnou ochranu subjektivním právům účastníků řízení. Tato ochrana může v konkrétním případě např. spočívat v povinnosti soudu poučit stěžovatele, tedy žalobce v řízení před obecnými soudy, o možnosti změny žalobního návrhu.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatele I. P. zrušil I. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 12. 2. 2009 v řízení podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 28. 2. 2007 sp. zn. 62 Co 360/2006 pro rozpor s čl. 36 Listiny.

Narativní část

Stěžovatel se žalobou ze dne 7. 9. 2005 domáhal jako vlastník domu po uživateli bytu zaplacení rozdílu mezi regulovaným a tzv. ekonomickým nájemným za období od 1. 1. 2004 do 30. 6. 2004, kdy předpisy určující výši nájemného byly jako protiústavní zrušeny a nebyl přijat právní předpis, který by jednostranné zvýšení umožňoval.

Soud prvního stupně žalobci částečně vyhověl a přiznal mu z titulu bezdůvodného obohacení částku 1.000,- Kč měsíčně, tedy za dané období celkem 6.000,- Kč. K odvolání žalované strany rozhodl odvolací soud o zamítnutí žaloby. S odkazem na nálezy Ústavního soudu uvedl, že z jejich obsahu sice vyplývá, že soudy mají rozhodovat o zvýšení nájemného, avšak vždy má jít o konstitutivní rozhodnutí, tj. do budoucna. Proto není možné, aby soudy určovaly či zvyšovaly původně regulované nájemné zpětně. Soud vysvětlil, že nepoučil stěžovatele o případné změně žalobního petitu, neboť by se jednalo o nový návrh, přičemž výsledky dosavadního řízení nemohly být podkladem pro nové řízení.

Odůvodnění nálezu Ústavního soudu

Ústavní soud s ohledem na svou předchozí judikaturu uvedl, že odvolací soud nepochybil, pokud stěžovatelově žalobě nevyhověl, pokud tento požadoval zaplacení rozdílu mezi regulovaným a tzv. ekonomickým nájemným za dobu před podáním žaloby. Ústavní soud však neakceptoval závěr odvolacího soudu, pokud tento dovodil, že se mu nejevilo smysluplné poučit žalobce o tom, že může v odvolacím řízení změnit žalobní petit.

Ústavní soud se v řadě svých rozhodnutí vyslovil i k ústavněkonformní interpretaci ust. § 5, § 43 odst. 1 a § 95 odst. 2 občanského soudního řádu. Např. v nálezu IV. ÚS 22/03 uvedl, že pokud je v podání jako účastník řízení označen někdo, kdo účastníkem řízení nemůže být, má podání vadu, k jejímuž odstranění musí být účastník vyzván.

Podle přesvědčení Ústavního soudu lze obdobně argumentovat i ve vztahu ke změně žalobního petitu, která se týkala časového období, za které může být žaloba podána. V kontextu posuzované věci Ústavní soud např. v nálezu I. ÚS 489/05 s odkazem na § 5 občanského soudního řádu uvedl, že obecný soud musí dát účastníkům dostatek prostoru pro seznámení s principy jím dotvářeného práva a k využití adekvátních instrumentů, včetně eventuální změny žalobního petitu. V tomto smyslu se musí žalobci dostat od obecného soudu vhodného poučení, a to i nad rámec obecné poučovací povinnosti zakotvené v § 5 občanského soudního řádu.

Z uvedených důvodů Ústavní soud shledal, že napadeným rozhodnutím došlo k porušení práva stěžovatele na spravedlivý proces podle čl. 36 a násl. Listiny a ústavní stížnosti vyhověl.

Soudcem zpravodajem v dané věci byl Vojen Güttler. Žádný soudce neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Obecný soud nepochybil, pokud stěžovatelově žalobě nevyhověl, jelikož stěžovatel zjevně požadoval zaplacení rozdílu mezi regulovaným nájemným a tzv. ekonomickým nájemným za dobu minulou před podáním žaloby.

Ústavní soud se v řadě svých rozhodnutí vyslovil i k ústavně konformní interpretaci § 5, § 43 odst. 1 a § 95 odst. 2 občanského soudního řádu. V nálezu sp. zn. IV. ÚS 22/03 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 33, nález č. 51 ) tak např. uvedl, že pokud je v podání jako účastník řízení označen někdo, kdo účastníkem řízení nemůže být, má podání vadu, k jejímuž odstranění musí být účastník vyzván. Poučovací povinnost sice nelze rozšiřovat tak, aby překračovala rámec poučení o procesních právech a povinnostech účastníků a zasahovala do hmotného práva, ale z rámce procesního poučení nevybočuje, pokud by soudy vyzvaly žalobce, aby odstranil vadu podání spočívající v nesprávném označení účastníka řízení na straně žalovaného tak, aby označení účastníka odpovídalo znění § 79 odst. 1 občanského soudního řádu, ovšem bez uvedení, jak by mělo takové označení znít konkrétně.

Ač se uvedená pasáž týká poučení o tom, koho je možné žalovat, podle přesvědčení Ústavního soudu lze obdobně argumentovat i ve vztahu ke změně žalobního petitu, která by se týkala časového období, za které může být žaloba podána. V tomto smyslu se musí žalobci dostat od obecného soudu vhodného poučení, a to i nad rámec obecné poučovací povinnosti zakotvené v § 5 občanského soudního řádu.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález

Ústavního soudu - I. senátu složeného z předsedy senátu Františka Duchoně a soudců Vojena Güttlera a Ivany Janů - ze dne 12. února 2009 sp. zn. I. ÚS 1180/07 ve věci ústavní stížnosti stěžovatele I. P. proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 28. 2. 2007 sp. zn. 62 Co 360/2006, kterým byl v právní věci stěžovatele jako žalobce proti žalované H. V. o zaplacení peněžité částky změněn rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 20. 3. 2006 sp. zn. 13 C 250/2005 ve vyhovujícím výroku tak, že se žaloba zamítá.

Výrok

Rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 28. 2. 2007 sp. zn. 62 Co 360/2006 se zrušuje.

Odůvodnění

I.

Ústavní stížností se stěžovatel s odvoláním na tvrzené porušení čl. 36 Listiny základních práv a svobod domáhal zrušení rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 28. 2. 2007 sp. zn. 62 Co 360/2006, kterým byl v právní věci stěžovatele jako žalobce proti žalované H. V. o zaplacení částky 19 638 Kč změněn rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 20. 3. 2006 sp. zn. 13 C 250/2005 ve vyhovujícím výroku tak, že se žaloba zamítá.

Stěžovatel se uvedené částky domáhal jako vlastník domu, ve kterém žalovaná užívá byt a platí regulované nájemné. S odvoláním na to, že předpisy určující výši nájemného byly jako protiústavní zrušeny, požadoval stěžovatel placení tzv. ekonomického nájemného; za dobu od 1. 1. 2004 do 30. 6. 2004 žádal zaplacení rozdílu mezi regulovaným nájemným a ekonomickým nájemným ve výši 3 273 Kč měsíčně.

Soud prvního stupně mu shora citovaným rozsudkem částečně vyhověl, když uvedl, že pro daný případ je adekvátní ( s ohledem na osobní poměry žalované ) přiznat stěžovateli z titulu bezdůvodného obohacení částku 1 000 Kč měsíčně, tedy za dané období celkem 6 000 Kč. Co do zbytku byla žaloba zamítnuta.

K odvolání žalované Městský soud v Praze rozhodl výše uvedeným způsobem, tedy že se i ve vyhovujícím výroku žaloba zamítá. V odůvodnění citoval některé pasáže z nálezů Ústavního soudu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 a sp. zn. I. ÚS 489/05 ( oba viz níže ); uvedl, že z jejich obsahu prý jednoznačně vyplývá, že soudy mají sice rozhodovat o zvýšení nájemného, avšak vždy má jít o konstitutivní rozhodnutí, tj. do budoucna. Není proto možné, aby soudy určovaly či zvyšovaly původně regulované nájemné zpětně tak, jak požadoval stěžovatel. V další části odůvodnění soud rozvedl, proč se mu za dané situace nejevilo smysluplné, resp. vůbec možné, aby stěžovatele poučoval o případné změně žalobního petitu.

II.

Stěžovatel ve stručné ústavní stížnosti v zásadě pouze ocitoval některé pasáže z nálezu Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 489/05 ( viz níže ). Domnívá se, že na rozdíl od soudu prvního stupně se Městský soud v Praze v napadeném rozsudku opírá o z kontextu vytržený závěr Ústavního soudu uvedený v daném nálezu, a proto požaduje jeho zrušení.

III.

Městský soud ve svém vyjádření k ústavní stížnosti odkázal v plném rozsahu na svůj napadený rozsudek. K otázce upuštění od ústního jednání se nijak nevyjádřil. Jelikož byl ve výzvě Ústavního soudu poučen, že pokud se ve stanovené lhůtě nevyjádří, zda souhlasí s upuštěním od ústního jednání, bude mít Ústavní soud za to, že s upuštěním souhlasí, lze tento souhlas presumovat.

Vedlejší účastnice H. V. se svého postavení vedlejšího účastníka řízení výslovně vzdala.

IV.

Ústavní stížnost je důvodná.

Ústavní soud v nálezu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ze dne 28. února 2006 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 40, nález č. 47 ) konstatoval, že dlouhodobá nečinnost Parlamentu České republiky spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy, je protiústavní a porušuje čl. 4 odst. 3, čl. 4 odst. 4 a čl. 11 Listiny základních práv a svobod a čl. 1 odst. 1 Dodatkového protokolu č. 1 k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod. V odůvodnění citovaného nálezu také mimo jiné uvedl, že obecné soudy, i přes absenci předvídané konkrétní úpravy, musí rozhodnout o zvýšení nájemného, a to v závislosti na místních podmínkách tak, aby nedocházelo k diskriminacím výše zmíněným. Konkrétní rozhodovací postup Ústavní soud nenabídl - aby nenahrazoval poslání soudů obecných - avšak zdůraznil, že je nutno se vyvarovat libovůle, rozhodnutí se musí zakládat na racionální argumentaci a důkladném uvážení všech okolností případu, použití přirozených zásad a zvyklostí občanského života, závěrů právní nauky a ustálené ústavně konformní soudní praxe.

V nálezu sp. zn. II. ÚS 93/05 ze dne 8. června 2006 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 41, nález č. 118 ) Ústavní soud mimo jiné uvedl, že zákonodárce reagoval až přijetím zákona č. 107/2006 Sb., o jednostranném zvyšování nájemného z bytu a o změně zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů, který nabyl účinnosti dne 31. března 2006; v dané věci se jedná o případ, kdy se stěžovatel domáhal jednostranného zvýšení nájemného za dobu, kdy neexistoval žádný právní předpis, který by jednostranné zvýšení nájemného umožňoval, a že odmítly-li obecné soudy požadavek stěžovatele s poukazem na neexistenci právní úpravy, dopustily se tím ve vztahu ke stěžovateli odepření spravedlnosti ( denegatio iustitiae ).

V nálezu sp. zn. I. ÚS 489/05 ze dne 6. dubna 2006 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 41, nález č. 80 ) pak Ústavní soud uvedl, že při rozhodování o výši nájemného bude obecný soud konstitutivním rozhodnutím ( pro futuro ) dotvářet objektivní právo. Je tedy nutno počátek doby rozhodování o zvýšení regulovaného nájemného z bytů určit okamžikem podání žaloby k obecnému soudu.

V daném případě stěžovatel podal žalobu dne 7. 9. 2005 doručenou soudu 14. 9. 2005 ( jak Ústavní soud ověřil ze spisu Obvodního soudu pro Prahu 6 sp. zn. 13 C 250/2005 ), kterou se domáhal zvýšení nájemného za dobu od 1. 1. 2004 do 30. 6. 2004.

S ohledem na výše konstatované závěry Ústavního soudu je tedy zřejmé, že Městský soud v Praze v tomto směru nepochybil, pokud z uvedeného důvodu stěžovatelově žalobě nevyhověl, jelikož stěžovatel zjevně požadoval zaplacení rozdílu mezi regulovaným nájemným a tzv. ekonomickým nájemným za dobu minulou před podáním žaloby.

Ústavní soud však nemohl - se zřetelem ke všem okolnostem zkoumaného případu - akceptovat závěr odvolacího soudu, který dovodil, že se mu nejevilo smysluplné, aby poučoval žalobce, že může s ohledem na přijatý nález Ústavního soudu změnit v odvolacím řízení žalobní petit, neboť i když ke změně návrhu může dojít i v řízení odvolacím, není prý v tomto řízení přípustná změna, jíž by žalobce uplatňoval nový nárok.

Ústavní soud již vícekrát zdůraznil, že obecný soud není absolutně vázán doslovným zněním zákona, nýbrž se od něj smí a musí odchýlit, pokud to vyžaduje účel zákona, historie jeho vzniku, systematická souvislost nebo některý z principů, jež mají svůj základ v ústavně konformním právním řádu jako významovém celku, a že povinnost soudů nalézat právo neznamená pouze vyhledávat přímé a výslovné pokyny v zákonném textu, ale též povinnost zjišťovat a formulovat, co je konkrétním právem, i tam, kde jde o interpretaci abstraktních norem a ústavních zásad ( srov. např. nález sp. zn. Pl. ÚS 21/96, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 7, nález č. 13, nebo nález sp. zn. Pl. ÚS 19/98, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 13, nález č. 19 ). Při výkladu a aplikaci právních předpisů nelze pomíjet jejich účel a smysl, který není možné hledat jen ve slovech a větách toho kterého předpisu, ve kterém jsou vždy přítomny i principy uznávané demokratickými právními státy.

Ústavní soud se v řadě svých rozhodnutí vyslovil i k ústavně konformní interpretaci § 5, § 43 odst. 1 a § 95 odst. 2 občanského soudního řádu. V nálezu sp. zn. IV. ÚS 22/03 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 33, nález č. 51 ) tak např. uvedl, že pokud je v podání jako účastník řízení označen někdo, kdo účastníkem řízení nemůže být, má podání vadu, k jejímuž odstranění musí být účastník vyzván. Poučovací povinnost sice nelze rozšiřovat tak, aby překračovala rámec poučení o procesních právech a povinnostech účastníků a zasahovala do hmotného práva, ale z rámce procesního poučení nevybočuje, pokud by soudy vyzvaly žalobce, aby odstranil vadu podání, spočívající v nesprávném označení účastníka řízení na straně žalovaného tak, aby označení účastníka odpovídalo znění § 79 odst. 1 občanského soudního řádu, ovšem bez uvedení, jak by mělo takové označení znít konkrétně.

Ač se uvedená pasáž týká poučení o tom, koho je možné žalovat, podle přesvědčení Ústavního soudu lze obdobně argumentovat i ve vztahu ke změně žalobního petitu, která by se týkala časového období, za které může být žaloba podána. V kontextu posuzované věci Ústavní soud např. v nálezu sp. zn. I. ÚS 489/05 ( viz výše ) vymezil speciální rámec pro aplikaci § 5 občanského soudního řádu, jestliže uvedl, že obecný soud musí dát účastníkům dostatek prostoru pro seznámení s principy jím dotvářeného práva a k využití adekvátních instrumentů, včetně eventuální změny žalobního petitu. V tomto smyslu se musí žalobci dostat od obecného soudu vhodného poučení, a to i nad rámec obecné poučovací povinnosti zakotvené v § 5 občanského soudního řádu.

Mají-li být naplněny kautely plynoucí zejména z nálezu Ústavního soudu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ze dne 28. února 2006 ( o povinnosti obecných soudů i přes absenci předvídané konkrétní úpravy rozhodnout o zvýšení nájemného ) a nálezu sp. zn. I. ÚS 489/05 ze dne 6. dubna 2006 ( o povinnosti obecných soudů v uvedených případech konstitutivně rozhodnout pro futuro, čili počátek doby rozhodování o zvýšení regulovaného nájemného z bytů určit okamžikem podání žaloby, a o podmínce subsidiarity uplatnění náhrady škody vůči státu po vyčerpání efektivních procesních prostředků k ochraně práva směřujících vůči nájemcům ), pak je podle přesvědčení Ústavního soudu nutno příslušná ustanovení občanského soudního řádu interpretovat pohledem čl. 36 Listiny tak, aby obecné soudy poskytly reálnou ochranu subjektivním právům účastníků řízení. V daném případě se tedy Ústavnímu soudu jeví namístě poučit stěžovatele - žalobce v řízení před obecnými soudy - o možnosti změny žalobního návrhu ve výše uvedeném směru.

Na tomto závěru nemůže nic změnit již shora ( částečně ) citovaný názor odvolacího soudu obsažený v odůvodnění jeho napadeného rozsudku, že ve věci by se - pokud by byl stěžovatel poučen o možnosti změny petitu - jednalo o nový návrh a výsledky dosavadního řízení by nemohly být podkladem pro řízení o změněném návrhu, neboť řízení by si prý vyžádalo jiné a obsáhlejší dokazování. K tomu městský soud sofistikovaně argumentuje ve dvou odstavcích odůvodnění napadeného rozsudku.

Z hlediska základního práva stěžovatele na spravedlivý proces však tyto závěry zcela přesvědčivé nejsou.

Ústavní soud považuje za samozřejmé a určující pro nalézání práva, že vždy je nezbytné vycházet z individuálních rozměrů každého jednotlivého případu, které jsou založeny na zjištěných skutkových okolnostech. Mnohé případy a jejich specifické okolnosti mohou být značně komplikované a netypické; to však nevyvazuje obecné soudy z povinnosti udělat vše pro spravedlivé řešení, jakkoliv se to může jevit složité. Ve zkoumané věci se vyskytlo několik zvláštních okolností, které vytvořily stav, za kterého by bylo zjevně nespravedlivé a ve výsledku pro stěžovatele nepřiměřeně tvrdé trvat na zvolené interpretaci procesních předpisů, která by snad v jiném, obvyklejším řízení mohla obstát. Ústavnímu soudu se nejeví, že by se ve věci po příslušné změně petitu jednalo o naprosto nový návrh a že by výsledky dosavadního řízení vůbec nemohly být podkladem pro řízení o změněném návrhu, ani že by si řízení vyžádalo zcela jiné a mnohem obsáhlejší dokazování. Tak by tomu nepochybně bylo v případě, kdyby byla podstata sporu zcela jiná a základ žaloby by se opíral o zjištění neporovnatelná s původním řízením. Zejména je však nutno zdůraznit, že shora byla podrobně popsána specifická situace, která se v oblasti regulovaného nájemného vytvořila, a byly citovány některé z nálezů, kterými zatím na tuto situaci reagoval Ústavní soud. Bez dalšího je zřejmé, že nelze klást na stěžovatele větší nároky než na orgány veřejné moci, které na vzniku a existenci Ústavním soudem konstatovaného protiústavního stavu přinejmenším buď participovaly ( orgány moci zákonodárné a výkonné ), nebo kterým dlouho nebylo jasné, jak takové případy řešit ( orgány moci soudní ); to by vlastně znamenalo ex post konstruovat - za pomoci formalisticky úzkostlivého lpění na procesní čistotě - důvody pro zamítnutí žaloby, a předkládat tak stěžovateli postupy, které však již v daném ukončeném řízení fakticky použít nemůže. Stěžovatel tento stav nezavinil a nelze mu klást k tíži, že v době podání své žaloby neformuloval její petit způsobem, jenž se nyní jeví odpovídajícím současné judikatuře soudů.

Z uvedených důvodů Ústavní soud shledal, že napadeným rozhodnutím došlo k porušení práva stěžovatele na spravedlivý proces podle čl. 36 a násl. Listiny základních práv a svobod.

Jelikož Ústavní soud zjistil, že v dané věci došlo k porušení uvedeného ústavně zaručeného základního práva stěžovatele, bylo ústavní stížnosti vyhověno podle § 82 odst. 3 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, jak je dostatečně zřejmé z výroku i odůvodnění tohoto nálezu.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Pl. ÚS 20/05

I. ÚS 489/05

č. 99/1963 Sb.

čl. 36 Listiny základních práv a svobod

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Městského soudu v Praze

sp. zn. 62 Co 360/2006

čl. 36 Listiny

odvolací soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

odvolací soud

Ústavní soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

IV. ÚS 22/03

Ústavního soudu

Ústavní soud

I. ÚS 489/05

§ 5 občanského soudního řádu

§ 5 občanského soudního řádu

Ústavní soud

čl. 36 a násl. Listiny

Ústavní soud

sp. zn. IV. ÚS 22/03

Ústavního soudu

§ 79 odst. 1 občanského soudního řádu

Ústavního soudu

§ 5 občanského soudního řádu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 1180/07

Městského soudu v Praze

sp. zn. 62 Co 360/2006

Obvodního soudu pro Prahu 6

sp. zn. 13 C 250/2005

Městského soudu v Praze

sp. zn. 62 Co 360/2006

čl. 36 Listiny základních práv a svobod

Městského soudu v Praze

sp. zn. 62 Co 360/2006

Obvodního soudu pro Prahu 6

sp. zn. 13 C 250/2005

Městský soud v Praze

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

sp. zn. I. ÚS 489/05

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 489/05

soudu prvního stupně

Městský soud v Praze

Ústavního soudu

Městský soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. II. ÚS 93/05

Ústavního soudu

Ústavní soud

č. 107/2006 Sb.

č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

sp. zn. I. ÚS 489/05

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 6

sp. zn. 13 C 250/2005

Ústavního soudu

Městský soud v Praze

Ústavní soud

odvolacího soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 21/96

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 19/98

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. IV. ÚS 22/03

Ústavního soudu

§ 79 odst. 1 občanského soudního řádu

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 489/05

§ 5 občanského soudního řádu

§ 5 občanského soudního řádu

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

sp. zn. I. ÚS 489/05

Ústavního soudu

občanského soudního řádu

čl. 36 Listiny

Ústavnímu soudu

odvolacího soudu

městský soud

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele J. T., zastoupeného Mgr. Janem Špalkem, advokátem se sídlem Plzeň, U Radbuzy 4, proti rozsudku Krajského soudu v Plzni ze dne 6. 12. 2010, čj. 15 Co 420/2010 - 534, a rozsudku Okresního soudu Plzeň - město ze dne 6. 5. 2010 čj. 31 Nc 44/2009 - 277, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včasnou ústavní stížností, splňující i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatel navrhl zrušení shora uvedených rozhodnutí, jimiž měla být porušena jeho rodičovská práva ve smyslu čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod ( dále "Listina" ), právo na spravedlivý proces podle čl. 37 odst. 3 Listiny a práva jeho nezletilých dětí na výchovu a péči obou rodičů.

V ústavní stížnosti brojí proti tomu, že obecné soudy nevyhověly jeho návrhu na střídavou výchovu jeho nezletilých dětí. Podle stěžovatele měly provést dokazování, které by bez důvodných pochybností vedlo k závěru, proč není střídavá výchova nezletilých dětí možná, což se nestalo. Zatímco Okresní soud Plzeň - město ( dále "okresní soud" ) vycházel ze znaleckých posudků, výpovědí účastníků a dalších důkazních prostředků, Krajský soud v Plzni, jako soud odvolací ( dále "odvolací soud" ), vycházel pouze z tvrzení matky nezletilých dětí a ze znaleckého posudku z března 2010, aniž by vzal v úvahu další vývoj. Stěžovatel tvrdí, že má stejné výchovné předpoklady jako matka dětí. Z jeho strany nebylo zachyceno žádné explicitní manipulativní chování vůči matce dětí. Obecné soudy se měly více zabývat otázkou, proč s ním matka není ochotna spolupracovat. Ze zpráv, které měly k dispozici ( Mgr. V., SOS Centra Archa ), vyplývá závěr o silném emočním poutu mezi ním a dětmi, o jeho snaze pracovat na vzájemné komunikaci s matkou, narážející na její odmítavý postoj. Matka brání nejen střídavé výchově, se kterou od počátku nesouhlasila, ale i lepší komunikaci mezi nimi. Stěžovatelem zajištěné mediační terapie odmítá podstoupit a tvrdí, že děti proti ní manipuluje, což nebylo prokázáno.

II.

Z ústavní stížnosti a připojených listin Ústavní soud zjistil, že rozsudkem Okresního soudu Plzeň - město ze dne 6. 5. 2010, čj. 31 Nc 44/2009 - 277, byly upraveny poměry nezletilých dětí pro dobu před a po rozvodu s tím, že se svěřují do výchovy matky a dále byl upraven styk stěžovatele s nimi. K jeho odvolání Krajský soud v Plzni, rozsudkem ze dne 6. 12. 2010, čj. 15 Co 420/2010 - 534, ve výroku o výchově a běžném výživném rozsudek prvostupňového soudu potvrdil, přičemž změnil výši dlužného výživného a rozšířil úpravu jeho styku s nezletilými dětmi.

III.

Ústavní soud vychází ze svého ústavního vymezení, provedeného zejména čl. 83 Ústavy, podle něhož je soudním orgánem ochrany ústavnosti. Z toho m.j. vyplývá, že jeho úkolem není kontrola dodržování obecného práva, nýbrž výhradně ochrana ústavně zaručených základních práv nebo svobod. Ústavní stížnost proti interpretaci a aplikaci podústavního práva může být proto úspěšná jen tehdy, jestliže Ústavní soud současně shledá i porušení některé z ústavních kautel.

Stěžovatel ve své ústavní stížnosti nesouhlasí s tím, že obecné soudy neakceptovaly jeho návrh na střídavou výchovu nezletilých dětí, svěřily je matce a jejich styk s ním upravily příliš úzce. Vede tak polemiku s jejich právními závěry, respektive s tím, zda obecné soudy správně interpretovaly zejména ustanovení § 26 odst. 2 a § 50 odst. 1 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o rodině" ).

V posuzovaném případě je tedy úkolem Ústavního soudu posoudit, zda obecné soudy porušily jeho shora uvedená základní práva. Jak již Ústavní soud dříve judikoval, je zásadně věcí obecného soudu zvážit podmínky svěření dítěte do výchovy jednoho či druhého rodiče. Ke stěžovatelem namítané existenci podmínek pro rozhodnutí o střídavé výchově Ústavní soud ve svém nálezu sp. zn. III. ÚS 1206/09, ze dne 23. 2. 2010, mimo jiné vyslovil, že : "Jsou-li jinak dány podmínky pro to, aby v době po rozvodu bylo dítě svěřeno do výchovy obou rodičů ( společné či střídavé ) a jedinou překážkou je nesouhlas jednoho z rodičů, musí se obecné soudy dostatečným způsobem zaměřit na důvody tohoto nesouhlasu a zjistit, zda by tvrzené skutečnosti intenzivním způsobem negativně zasahovaly do zájmu dítěte. Soud nemusí takové dokazování provádět, je-li nesouhlas rodiče založen jen na zjevně iracionálním nebo nepřezkoumatelném důvodu. Jestliže půjde o tento iracionální či nepřezkoumatelný důvod, anebo bude v řízení prokázáno, že jde o nesouhlas spočívající na důvodu prokazatelně nemajícím negativní vliv na zájem dítěte, nemohou soudy na tomto nesouhlasu vystavět rozhodnutí, kterým návrhu na svěření dítěte do střídavé ( společné ) péče nevyhoví."

V nálezu sp. zn. I. ÚS 48/04, ze dne 27. 1. 2005, pak Ústavní soud uzavřel, že : "Svěření dítěte do střídavé výchovy rodičů nesmí být ústupkem jejich vzájemné rivalitě, ale vyjádřením kvalitního a pozitivního vztahu rodičů k dítěti; to předpokládá toleranci, vyspělost a dobrou vůli všech zúčastěných. Rozhodnutí o střídavé výchově nezletilého dítěte by mělo vycházet z jejich společné vůle a dohody, schopnosti spolu komunikovat a spolupracovat a nezapojovat dítě do svých vzájemných problémů."

Uvedené plně dopadá i na věc stěžovatele, v níž se obecné soudy velmi detailně zabývaly hodnocením, nakolik jsou oba z rodičů schopni společné dohody, vzájemné komunikace a spolupráce, respektive nakolik jsou způsobilí nezatahovat děti do svých problémů. Jeho návrh na střídavou výchovu odmítly především pro vzájemnou nevyhovující komunikaci. S ohledem na odůvodnění napadených rozsudků je proto zřejmé, že požadovaný stupeň způsobilosti budoucí spolupráce, nutný pro rozhodnutí o střídavé výchově, u stěžovatele neshledaly. Pokud stěžovatel namítl, že nebylo prokázáno jeho ovlivňování nezletilých dětí, lze odkázat na znalecký posudek z března 2010. Explicitně manipulativní chování v jeho případě sice nebylo zachyceno, nezletilé děti však ovlivňuje m.j. i jeho prezentace příčin rozchodu rodičů a prožívaného zármutku nad smrtí nejmladšího syna účastníků, Š.

Vztah mezi rodiči nezletilých dětí a rovněž vztah rodičů a dětí je totiž stále poznamenán tragickou událostí ze dne 16. ledna 2010, kdy všechny tři děti byly s otcem v akvaparku, kde došlo k tonutí nejmladšího Š., který poté, dne XX. ledna XXXX, na následky této události zemřel. Z napadených rozhodnutí jednoznačně vyplývá, že v minulosti stěžovatel nezletilé děti účastníků, ve vztahu k jejich matce, nepříznivě ovlivňoval a neumožnil jim tak vyrovnat se s rozpadem manželství jejich rodičů, ke kterému došlo po incidentu mezi nimi v srpnu 2009.

Ústavní soud uzavírá, že zájmem dítěte je nepochybně i to, aby bylo v péči toho z rodičů, který uznává roli a důležitost druhého rodiče v životě dítěte a je přesvědčen, že i ten je dobrým rodičem. V projednávaném případě obecné soudy věnovaly zjišťování existence záruk takovýchto vlastností obou rodičů, zejména stěžovatele, dostatečnou pozornost, respektovaly tak příslušná rozhodnutí zákona o rodině i relevantní judikaturu Ústavního soudu. V podrobnostech lze odkázat na velmi detailní odůvodnění jejich rozsudků. Ústavní soud tak dospěl k závěru, že základní práva stěžovatele, jichž se dovolává, napadenými rozsudky obecných soudů, pokud jimi došlo k svěření nezletilých do výchovy matce a rozsahu úpravy jejich styku s ním, porušena nebyla.

Proto ústavní stížnost, mimo ústní jednání a bez přítomnosti účastníků, podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu, jako návrh zjevně neopodstatněný odmítl.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 5. dubna 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Plzni

čj. 15 Co 420/2010 - 534

Okresního soudu Plzeň - město

čj. 31 Nc 44/2009 - 277

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

čl. 37 odst. 3 Listiny

Okresní soud Plzeň - město

Krajský soud v Plzni

soud odvolací

Ústavní soud

Okresního soudu Plzeň - město

čj. 31 Nc 44/2009 - 277

Krajský soud

čj. 15 Co 420/2010 - 534

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy

Ústavní soud

§ 26 odst. 2 a § 50 odst. 1

č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 1206/09

sp. zn. I. ÚS 48/04

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Miroslavy Jirmanové, Ph.D. a soudců JUDr. Olgy Puškinové a JUDr. Vladimíra Mikuška ve věci žalobkyně M. M., proti žalovanému Z. M., o výživné, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 10 pod sp. zn. 63 C 69/2012, o návrhu žalobkyně na přikázání věci jinému soudu z důvodu vhodnosti, takto :

Věc vedená u Obvodního soudu pro Prahu 10 pod sp. zn. 63 C 69/2012 se nepřikazuje k projednání a rozhodnutí Okresnímu soudu v Jeseníku.

Odůvodnění :

Žalobkyně podáním z 11. 9. 2012 navrhla přikázání věci z důvodu vhodnosti Okresnímu soudu v Jeseníku. Uvedla, že studuje vysokou školu v Karviné a dojíždění do Prahy by ji stálo mnoho času a peněz, její otec má přitom možnost pobývat ve svém bytě v Jeseníku a z práce ho uvolní, ale jí kvůli soudu zkoušky nepřesunou.

Žalovaný s návrhem nesouhlasí. Uvedl, že v Jeseníku se nezdržuje, trvalé bydliště má a pracuje u firmy Veolie Transport se sídlem ve Vršovicích, garáže Satalice. Kvůli účasti na soudním jednání by si musel vzít dovolenou, a to bohužel celý týden, protože jeden den mu nedají.

Podle § 12 odst. 2 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, dále též jen „ o. s. ř. “, věc může být přikázána jinému soudu téhož stupně z důvodu vhodnosti. O přikázání věci rozhoduje soud, který je nejblíže společně nadřízen příslušnému soudu, jemuž má být věc přikázána. Účastníci mají právo vyjádřit se k tomu, kterému soudu má být věc přikázána a v případě odst. 2 též k důvodu, pro který by měla být věc přikázána ( § 12 odst. 3 o. s. ř. ).

Nejvyšší soud návrh žalobkyně na přikázání věci Okresnímu soudu v Jeseníku z důvodu vhodnosti projednal a dospěl k závěru, že v posuzovaném případě nejsou splněny zákonné podmínky k tomu, aby věc byla přikázána jinému soudu z důvodu vhodnosti.

Předpokladem přikázání věci z důvodu vhodnosti podle § 12 odst. 2 o. s. ř. je typicky existence okolností, které umožňují hospodárnější a rychlejší projednání věci. Přitom je ale třeba mít na zřeteli, že obecná místní příslušnost soudu, který má podle zákona věc projednat, a pro jejíž určení jsou až do skončení řízení rozhodné okolnosti, které tu jsou v době zahájení řízení ( § 11 odst. 1 o. s. ř. ), je základní zásadou a že případná delegace této příslušnosti jinému soudu je toliko výjimkou z této zásady, kterou je nutno vykládat restriktivně ( srov. nález Ústavního soudu České republiky ze dne 15. 11. 2001, sp. zn. I. ÚS 144/2000 ). Pokud soud přikáže věc jinému soudu podle ustanovení § 12 odst. 2 o. s. ř., aniž by pro takové rozhodnutí byly splněny zákonné předpoklady, poruší tím ústavně zaručené právo zakotvené v čl. 38 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, že nikdo nesmí být odňat svému zákonnému soudci a příslušnost soudu a soudce stanoví zákon.

K přikázání věci jinému než příslušnému soudu by mělo docházet pouze výjimečně a jen ze závažných důvodů, kdy důvody pro odnětí věci příslušnému soudu a její přikázání soudu jinému musí být natolik významné, aby dostatečně odůvodňovaly průlom do výše citovaného ústavního principu. Zákon přitom výslovně zakotvuje právo účastníků vyjádřit se k důvodu delegace i k soudu, k němuž má být věc delegována, aby vhodnost takového postupu mohla být zvážena i z pohledu jejich poměrů; delegací totiž nesmí být navozen stav, který by se v poměrech některého z účastníků projevil zásadně nepříznivě.

V projednávané věci žalobkyně svůj návrh odůvodnila velkou vzdáleností školy od místa konání jednání Obvodního soudu pro Prahu 10 a tvrzením, že kvůli jednáním soudu nebude moci přeložit případné zkouškové termíny. Tyto důvody však nejsou natolik relevantní, aby odůvodňovaly výjimku z výše uvedené ústavní zásady. Nejvyšší soud v posuzované věci neshledal žádný závažný důvod jak z hlediska účastníků, kteří ( navíc ) mají v každé fázi řízení možnost zvolit si pro zastupování před soudem svého zástupce, tak především z hlediska požadavku rychlosti a hospodárnosti řízení, který by delegaci jinému soudu opodstatňoval, proto návrhu žalobkyně na přikázání věci Okresnímu soudu v Jeseníku podle § 12 odst. 2 o. s. ř. nevyhověl.

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 17. prosince 2012

JUDr. Miroslava Jirmanová, Ph.D.
předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 10

sp. zn. 63 C 69/2012

Obvodního soudu pro Prahu 10

sp. zn. 63 C 69/2012

Okresnímu soudu v Jeseníku

Okresnímu soudu v Jeseníku

§ 12 odst. 2 zákona č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 12 odst. 3 o. s. ř.

Nejvyšší soud

Okresnímu soudu v Jeseníku

§ 12 odst. 2 o. s. ř.

§ 11 odst. 1 o. s. ř.

Ústavního soudu České republiky

sp. zn. I. ÚS 144/2000

§ 12 odst. 2 o. s. ř.

Obvodního soudu pro Prahu 10

Nejvyšší soud

Okresnímu soudu v Jeseníku

§ 12 odst. 2 o. s. ř.