U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Olgy Puškinové a soudců JUDr. Miroslavy Jirmanové, Ph. D. a JUDr. Vladimíra Mikuška v exekuční věci oprávněného města Třeboň, se sídlem v Třeboni, Masarykovo nám. 20/I., identifikační číslo osoby 002 47 618, zastoupeného JUDr. Vladimírem Peškem, advokátem se sídlem v Třeboni, Březanova 84/I., proti povinné M. T., zastoupené JUDr. Milošem Holubem, Ph. D., advokátem se sídlem v Praze 7, Veletržní 924/14, pro 80.649.015,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Jindřichově Hradci pod sp. zn. 10 EXE 1536/2011, o dovolání povinné proti usnesení Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 25. dubna 2012, č. j. 7 Co 556/2012 - 118, takto :

 Dovolání se z a m í t á.
 O d ů v o d n ě n í :

Usnesením Okresního soudu v Jindřichově Hradci ze dne 4. 3. 2011, č. j. 10 EXE 1536/2011 - 32, byla podle vykonatelného rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 25. 8. 2004, sp. zn. 9 To 62/2004, k uspokojení pohledávky oprávněného ve výši 80.649.015,- Kč s úrokem z prodlení ve výši 8,5 % z částky 44.149.616,- Kč jdoucím od 14. 11. 2001 do zaplacení a k vymožení nákladů exekuce nařízena exekuce na majetek povinné, jejímž provedením byl pověřen soudní exekutor JUDr. Pavel Vyžral. K odvolání povinné Krajský soud v Českých Budějovicích usnesením ze dne 14. 7. 2011, č. j. 24 Co 1371/2011 - 47, usnesení soudu prvního stupně s odkazem na § 36 odst. 3 exekučního řádu potvrdil.

Podáním ze dne 12. 9. 2011, doručeným pověřenému soudnímu exekutorovi dne 14. 9. 2011, povinná navrhla zastavení exekuce podle § 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř. s odůvodněním, že byť na ni „ přešla povinnost strpět vymožení dlužné pohledávky jejího bývalého manžela ze svého majetku, který byl před uzavřením dohody o vypořádání společného jmění manželů ve společném jmění “, neznamená to ještě přechod povinnosti ve smyslu § 36 odst. 3 exekučního řádu, jak dovodil odvolací soud v usnesení ze dne 14. 7. 2011, č. j. 24 Co 1371/2011 - 47 “. Dále namítla, že i kdyby „ k přechodu uvedené povinnosti skutečně došlo, potom návrh na exekuci povinné byl podán opožděně, když lhůta ve smyslu § 408 odst. 1 obch. zák. uplynula nejpozději 15. 5. 2008, spíše však již 29. 12. 2007 “, a že „ i pokud by teoreticky právní moc…rozhodnutí o neúčinnosti dohody o vypořádání SJM vůči oprávněnému způsobovala nový běh obecné promlčecí lhůty ohledně nároku plynoucího z jiného rozhodnutí…, i v takovém případě by lhůta vůči povinné byla již promlčena “. Jelikož oprávněný s tímto návrhem nesouhlasil, předložil jej pověřený soudní exekutor soudu.

Okresní soud v Jindřichově Hradci usnesením ze dne 7. 12. 2011, č. j. 10 EXE 1536/2011 - 63, exekuci pro promlčení vymáhané pohledávky zastavil ( výrok I. ), rozhodl o náhradě nákladů řízení ve vztahu mezi účastníky ( výrok II. ) a o náhradě nákladů soudního exekutora ( výrok III. ).

K odvolání oprávněného Krajský soud v Českých Budějovicích usnesením ze dne 25. 4. 2012, č. j. 7 Co 556/2012 - 118, usnesení soudu prvního stupně „ ve výroku v odstavci I. o zastavení exekuce potvrdil v části týkající se zastavení exekuce ohledně částky 33.713.015,- Kč, ve zbývající části, tj. ohledně částky 46.936.001,- Kč je změnil tak, že se exekuce nezastavuje “, a rovněž je změnil ve výroku v odstavci III. o nákladech řízení soudního exekutora tak, že „ se mu nepřiznává právo na náhradu nákladů exekuce proti oprávněnému, vztahujících se k té části nároku, ohledně níž byla exekuce zastavena “; dále rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení o zastavení exekuce před soudy obou stupňů.

Odvolací soud vyšel ze skutkového stavu zjištěného okresním soudem, že Vrchní soud v Praze pravomocným a vykonatelným rozsudkem ze dne 25. 8. 2004, sp. zn. 9 To 62/2004, poté, co zrušil rozsudek Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 30. 8. 2002, č. j. 17 T 13/2001-1133, sám rozhodl tak, že JUDr. B. T. ( bývalého manžela povinné ) uznal vinným trestným činem podvodu podle § 250 odst. 1, 4 tr. zák., účinného od 1. 1. 2002, který spáchal tím, že „ jako právní zástupce státního podniku Státní léčebné lázně Třeboň ve věci žaloby podané žalobcem Ing. J. P. proti žalovanému státnímu podniku Státní léčebné lázně Třeboň o zaplacení částky ve výši 198.147.907,- Kč s příslušenstvím, předložil dne 22. 12. 1997 rozbor sporu, v němž v úmyslu neoprávněně obohatit Ing. J. P. a jeho právního zástupce JUDr. J. D. uvedl záměrně nepravdivé údaje o oprávněnosti jeho nároků a navrhl zastupující ředitelce MUDr. O. V. částečné uznání požadavku žalobce, dosáhl jejího souhlasu s tímto postupem tím, že ji uvedl v omyl, a dne 29. 12. 1997 při jednání u Krajského soudu v Českých Budějovicích částečně uznal nároky žalobce, což vedlo k vydání rozsudku pro uznání č. j. 13 Cm 154/97 - 88, jímž žalovanému bylo uloženo zaplatit žalobci Ing. J. P. částku 111.164.577,- Kč s 18 % úrokem z prodlení od 30. 12. 1997 a advokátovi JUDr. J. D. částku 2.032.620,- Kč, které jim byly ve dnech 14. a 15. 5. 1998 na základě tohoto pravomocného rozsudku uhrazeny Fondem národního majetku České republiky, čímž způsobil Fondu národního majetku ČR, respektive České republice, škodu ve výši nejméně 113.198.197,- Kč “. Za tento trestný čin byl obžalovaný JUDr. B. T. podle § 250 odst. 4 tr. zák. odsouzen k trestu odnětí svobody v trvání 8 let a podle § 228 odst. 1 tr. ř. byl uznán povinným nahradit poškozenému městu Třeboň způsobenou škodu ve výši 80.649.015,- Kč s 8,5 % úrokem z prodlení z částky 44.149.616,- Kč od 14. 11. 2001 a podle § 229 odst. 2 tr. ř. bylo poškozené město Třeboň se zbytkem uplatněného nároku na náhradu škody odkázáno na řízení ve věcech občanskoprávních. Již v tomto trestním řízení bylo zjištěno, že dne 10. 7. 1998 uzavřel Fond národního majetku ČR s oprávněným smlouvu, podle níž se oprávněný zavázal jako právní nástupce státního podniku Státní léčebné lázně Třeboň splácet takto ( shora uvedeným způsobem ) vyplacené finanční prostředky zpět Fondu národního majetku ČR ve splátkách, což učinil, a tím mu vznikla škoda ve výši přiznané exekučním titulem ( trestním rozsudkem ). Pravomocným rozsudkem Okresního soudu v Jindřichově Hradci ze dne 25. 7. 2006, č. j. 6 C 9/2006 - 85, ve spojení s rozsudkem Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 19. 1. 2007, č. j. 7 Co 2232/2006 - 122, pak bylo rozhodnuto, že dohoda o vypořádání společného jmění manželů a o úpravě práv a povinností společného bydlení ze dne 8. 4. 2003 ( dále jen „ dohoda o vypořádání SJM “ ), uzavřená mezi JUDr. B. T. a povinnou, je vůči žalobci městu Třeboň ( oprávněnému ) neúčinná. Odvolací soud dále ze sdělení oprávněného, založeného na čl. 1358 až 1359 trestního spisu, zjistil, že oprávněný zaplatil Fondu národního majetku ČR v rámci plnění závazku vůči němu v roce 1998 částku 5.183.369,- Kč, v roce 1999 částku 13.951.714,- Kč, v roce 2000 částku 12.256.065,- Kč, v roce 2001 částku 13.931.199,- Kč ( z toho do 24. 2. 2011, kdy oprávněný podal návrh na nařízení exekuce, dvě měsíční splátky v celkové výši 2.321.866,50 Kč ), v roce 2002 částku 13.810.522,- Kč, v roce 2003 částku 13.478.743,- Kč a v roce 2004 do 31. srpna částku 8.037.403,- Kč ( celkem 80.649.015,- Kč ). Při právním posouzení námitky povinné o nedostatku pasivní věcné legitimace na její straně, odkázal krajský soud na závěr, jenž učinil v usnesení, jímž potvrdil usnesení soudu prvního stupně o nařízení exekuce, z něhož též okresní soud v daném řízení vycházel, tedy, že tato námitka důvodná není. Dále se ztotožnil s názorem soudu prvního stupně, že „ otázku promlčení “ vymáhané pohledávky je třeba posoudit podle obchodního zákoníku, jmenovitě jeho ustanovení § 398 a § 408 odst. 1, neboť „ není pochyb o tom, že škoda představující vymáhanou pohledávku vznikla v důsledku protiprávního jednání JUDr. B. T. jako advokáta při zastupování státního podniku Státní léčebné lázně Třeboň v obchodní věci “ ( viz § 566 obch. zák. - mandátní smlouva, § 261 odst. 2 obch. a R 7/2012 ). Na rozdíl od soudu prvního stupně ( který za počátek běhu promlčecí doby podle § 408 odst. 1 obch. zák. považoval 15. 5. 1998, tj. den kdy se právní předchůdce oprávněného státní podnik Státní léčebné lázně Třeboň dozvěděl o tom, že Fond národního majetku ČR - poté, co o tom rozhodla vláda ČR usnesením ze dne 29. 4. 1998, č. 300/98 - zaplatil na základě pravomocného rozsudku pro uznání vydaného Krajským soudem v Českých Budějovicích, č. j. 13 Cm 154/97 - 88, Ing. J. P. částku 111.164.577,- Kč a advokátovi JUDr. J. D. částku 2.032.620,- Kč ), odvolací soud dovodil, že exekuovaná pohledávka vznikla oprávněnému až skutečným zaplacením finančních prostředků Fondu národního majetku ČR, neboť „ teprve po provedené faktické úhradě “ mohl získat vědomost o vzniku škody a o odpovědném subjektu. Protože bylo zjištěno, že oprávněný platby realizoval v měsíčních splátkách, váže se počátek běhu desetileté promlčecí doby podle § 408 odst. 1 obch. zák. k okamžiku úhrad jednotlivých splátek; podal-li oprávněný návrh na nařízení exekuce dne 24. 2. 2011, je „ namístě pokládat platby realizované do 24. 2. 2001 ( tj. celkem částku 33.713.015,- Kč ) za promlčené “, jelikož „ není významné, kdy bylo rozhodnuto o neúčinnosti dohody o vypořádání SJM, kterou povinná nabyla do svého výlučného vlastnictví majetek, který původně náležel také JUDr. B. T. “. Ohledně zbývající části vymáhané pohledávky, tj. částky 46.936.001,- Kč, k promlčení nedošlo a důvod k zastavení exekuce proto není dán.

Proti výroku usnesení odvolacího soudu o věci samé, jímž bylo změněno usnesení soudu prvního stupně, podala povinná dovolání z důvodu nesprávného právního posouzení věci. Především namítá, že k nařízení exekuce vůči ní nemělo dojít, neboť není osobou povinnou podle exekučního titulu, a nedošlo ani k přechodu povinnosti uložené jejímu bývalému manželovi na ni ve smyslu § 36 odst. 3 exekučního řádu. Soudními rozhodnutími bylo sice rozhodnuto, že dohoda o vypořádání SJM, kterou se svým bývalým manželem dne 8. 4. 2003 uzavřela, je vůči oprávněnému neúčinná, není však zřejmé, co z těchto rozhodnutí vyplývá pro dané exekuční řízení; podle ní by však již tato okolnost měla vést k zastavení exekuce podle § 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř. Dále dovolatelka nesouhlasí se závěrem odvolacího soudu, že k promlčení vymáhané pohledávky došlo pouze co do částky 33.713.015,- Kč a že počátek běhu promlčecí doby podle § 408 odst. 1 obch. zák. se váže k okamžiku úhrad jednotlivých splátek, které oprávněný Fondu národního majetku ČR zaplatil ( do 24. 2. 2001 ) na základě smluvního závazku v souvislosti s převzetím majetku státního podniku Státních léčebných lázní Třeboň. Cituje ustanovení § 393, § 397, § 398, § 400 a § 408 obch. zák. a namítá, že odvolací soud ignoroval § 398 obch. zák., zejména v části za středníkem, podle které promlčení u práva na náhradu škody končí nejpozději uplynutím deseti let ode dne, kdy došlo k porušení povinnosti. Jestliže z exekučního titulu plyne, že JUDr. T. se porušení povinnosti dopustil nejpozději dne 29. 12. 1997, uplynula promlčecí doba podle § 398 obch. zák. dnem 29. 12. 2007, takže byl-li návrh na nařízení exekuce podán dne 18. 2. 2011, je vznesená námitka promlčení důvodná a rozhodnutí soudu prvního stupně mělo být krajským soudem potvrzeno. „ I pokud by mělo být vycházeno ze lhůty dle § 408 obch. zák., jak učinil soud prvního stupně, nelze promlčecí lhůtu uměle prodlužovat na základě dispozičních úkonů původního oprávněného ( zde FNM ČR ), v důsledku kterých přešlo právo poptávat nárok na náhradu škody z něj na jeho právního nástupce ( oprávněného ). Takový postup by odporoval jak ust. § 400 obch. zák., tak základním zásadám civilního práva, protože právní postavení dlužníka by bylo závislé výlučně na tom, zda pohledávku vymáhá původní oprávněný ( potom by promlčecí doba byla kratší ) nebo jeho smluvní nástupce ( a potom - prizmatem názoru odvolacího soudu - by se lhůta prodlužovala. Tedy při účelových převodech pohledávky by de facto nikdy nemusela skončit )“. Přitom se z odůvodnění exekučního titulu podává, že město Třeboň plnilo k rukám FNM ČR : „ na základě smlouvy o bezúplatném převodu majetku do vlastnictví obce, uzavřené dne 10. 7. 1998 mezi FNM ČR a obcí Třeboň, že majetek státního podniku Státní léčebné lázně Třeboň byl převeden na město Třeboň, přičemž součástí smlouvy byl též přechod závazků uvedených v čl. VII., mezi kterými je i platba uskutečněná FNM ČR na základě inkriminovaného rozsudku Krajského soudu v Českých Budějovicích “. Podle dovolatelky je proto zjevné, že oprávněný nebyl poškozen jednáním JUDr. T. a že nárok na náhradu škody, který mu byl exekučním titulem přisouzen, na něj teprve následně přešel v důsledku dohody s FNM ČR, kterému vznikla skutečná škoda v souvislosti s trestněprávním jednáním JUDr. T. „ Proto by bylo logické a odpovídající § 400 obch. zák., aby počátek běhu promlčecích lhůt ohledně nároku na náhradu škody způsobené JUDr. T., byl odvozen právě od porušení jeho povinnosti, resp. vzniku škody poškozenému FNM ČR “. Navrhla, aby usnesení odvolacího soudu bylo v napadeném výroku zrušeno a aby mu věc byla v tomto rozsahu vrácena k dalšímu řízení.

Oprávněný se ve svém písemném vyjádření k dovolání ztotožnil s usnesením odvolacího soudu a navrhl, aby dovolání bylo zamítnuto.

Dovolací soud po zjištění, že dovolání bylo podáno včas, oprávněnou osobou, účastnicí řízení, řádně zastoupenou advokátem a že je přípustné podle § 238a odst. 1 písm. c ), odst. 2 o. s. ř. ve spojení s § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř., přezkoumal usnesení odvolacího soudu v napadeném měnícím výroku o věci samé a dospěl k závěru, že dovolání není důvodné.

Nesprávné právní posouzení věci ve smyslu § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř. může spočívat v tom, že odvolací soud posoudil věc podle právní normy ( nejen hmotného práva, ale i práva procesního ), jež na zjištěný skutkový stav nedopadá, nebo právní normu, sice správně určenou, nesprávně vyložil, případně ji na daný skutkový stav nesprávně aplikoval.

Podle § 42a odst. 4 obč. zák. právní úkon, kterému věřitel s úspěchem odporoval, je vůči němu neúčinný potud, že věřitel může požadovat uspokojení své pohledávky z toho, co odporovatelným právním úkonem ušlo z dlužníkova majetku; není-li to dobře možné, má právo na náhradu vůči tomu, kdo měl z tohoto úkonu prospěch.

K námitce dovolatelky ohledně nedostatku pasivní věcné legitimace na její straně v daném řízení je třeba uvést, že podstatu institutu odporovatelnosti vyložil Nejvyšší soud např. v odůvodnění usnesení ze dne 22. září 2008, sp. zn. 20 Cdo 36/2007, v němž konstatoval, že vyslovení odporovatelnosti znamená z hlediska hmotného práva nastolení tzv. relativní neúčinnosti právního úkonu. Jí se rozumí stav, kdy právní úkon zůstává platným právním úkonem, který vyvolal všechny předvídané právní následky ( např. převod vlastnictví k věci ), a pouze v poměru mezi věřitelem a osobou, která od dlužníka nabyla majetek, se na tento právní vztah hledí, jako kdyby k právnímu úkonu nedošlo a jeho účinky nenastaly. Dále v tomto rozhodnutí uvedl, že rozhodnutí, jímž soud odpůrčí žalobě vyhověl, tj. určil, že vůči žalujícímu věřiteli je dlužníkem učiněný právní úkon, jenž zkracuje uspokojení jeho vymahatelné pohledávky, neúčinný ( § 42a obč. zák. ), je nezbytným podkladem k tomu, aby se věřitel na základě titulu způsobilého k výkonu rozhodnutí ( exekuci ), vydaného proti dlužníku, mohl domáhat nařízení výkonu rozhodnutí ( exekuce ) postižením toho, co odporovatelným ( neúčinným ) právním úkonem ušlo z dlužníkova majetku; již z toho vyplývá, že návrh na nařízení výkonu rozhodnutí ( exekuce ) v takovém případě směřuje nikoliv proti dlužníku ( osobě z exekučního titulu zavázané ), nýbrž proti tomu, s nímž nebo v jehož prospěch dlužník právní úkon učinil ( srov. též rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 27. května 1999, sp. zn. 2 Cdon 1703/96, uveřejněný pod číslem 26/2000 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. listopadu, sp. zn. 20 Cdo 364/2002, uveřejněné v časopise Soudní judikatura číslo 4, ročníku 2003, pod číslem 69 ). O případ podle § 36 odst. 3 zákona č. 120/2001 Sb. nejde, neboť povinnost plnit nepřechází na osobu, s níž nebo v jejíž prospěch dlužník učinil odporovatelný právní úkon ( k tomu srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. dubna 2009, sp. zn. 20 Cdo 3682/2007 ). V odůvodnění usnesení ze dne 29. dubna 2009, sp. zn. 20 Cdo 3682/2007, Nejvyšší soud dále uvedl, že podkladem k nařízení výkonu rozhodnutí ( exekuce ) proti tomu, s nímž nebo v jehož prospěch dlužník učinil právní úkon, je exekuční titul proti dlužníku a rozhodnutí, kterým soud určil, že vůči oprávněnému je právní úkon neúčinný.

Z toho vyplývá, že pasivně věcně legitimován v řízení o výkon rozhodnutí ( exekuci ) je ten, kdo na základě právního úkonu, který byl rozhodnutím soudu ve smyslu § 42a obč. zák. prohlášen neúčinným, nabyl z dlužníkova ( osoby, jíž podkladové rozhodnutí ukládá povinnost plnit ) majetku, přičemž výkonem rozhodnutí ( exekucí ) lze postihnout toliko věci, práva nebo jiné majetkové hodnoty, které neúčinným právním úkonem ušly z majetkové sféry dlužníka ( k tomu srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. listopadu 2002, sp. zn. 20 Cdo 364/2002, dále rozhodnutí Nejvyššího soudu uveřejněná pod číslem 63/1998 a číslem 26/2000 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek a usnesení téhož soudu ze dne 29. července 2008, sp. zn. 20 Cdo 5271/2007 ).

 V posuzované věci je tudíž exekučním titulem pravomocný a vykonatelný rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 25. 8. 2004, sp. zn. 9 To 62/2004, jímž JUDr. B. T. byla ( mimo jiné ) uložena povinnost nahradit poškozenému městu Třeboň způsobenou škodu ve výši 80.649.015,- Kč s 8,5 % úrokem z prodlení z částky 44.149.616,- Kč od 14. 11. 2001, a rozsudek Okresního soudu v Jindřichově Hradci ze dne 25. 7. 2006, č. j. 6 C 9/2006 - 85, ve spojení s rozsudkem Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 19. 1. 2007, č. j. 7 Co 2232/2006 - 122, pravomocný dne 15. 2. 2007, jimiž bylo rozhodnuto, že dohoda o vypořádání společného jmění manželů a o úpravě práv a povinností společného bydlení ze dne 8. 4. 2003, uzavřená mezi JUDr. B. T. a povinnou, je vůči žalobci městu Třeboň ( oprávněnému ) neúčinná, byť je soud prvního stupně v usnesení o nařízení exekuce výslovně nezmínil, ačkoliv na ně oprávněný v návrhu na nařízení exekuce odkázal. Námitka dovolatelky o nedostatku její pasivní věcné legitimace v daném exekučním řízení tak není správná ( byť o přechod povinnosti podle § 36 odst. 3 zákona č. 120/2001 Sb. na povinnou, v jejíž prospěch dlužník učinil odporovatelný právní úkon, se nejedná ).

Dále dovolatelka nesouhlasí s právním názorem odvolacího soudu, že počátek běhu promlčecí doby podle § 408 odst. 1 obch. zák. se váže k okamžiku úhrad jednotlivých splátek, které oprávněný Fondu národního majetku ČR zaplatil ( od roku 1998 do 24. 2. 2001 ) na základě smluvního závazku uzavřeného v souvislosti s převzetím majetku státního podniku Státních léčebných lázní Třeboň, a tudíž ani s jeho závěrem, že k promlčení vymáhané pohledávky „ došlo pouze co do částky 33.713.015,- Kč “, a taktéž krajskému soudu vytýká, že „ ignoroval § 398 obch. zák., zejména v části za středníkem, podle které promlčení u práva na náhradu škody končí nejpozději uplynutím deseti let ode dne, kdy došlo k porušení povinnosti “.

Předmětem dovolacího přezkumu v napadeném měnícím výroku odvolacího soudu je tak dále jeho závěr, že důvod k zastavení exekuce podle § 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř. není v uvedeném rozsahu dán, neboť právo vymáhat pohledávku není promlčeno. Odvolací soud ( stejně jako soud prvního stupně ) přitom vznesenou námitku promlčení vymáhané pohledávky posuzoval podle § 398 obch. zák. ( které určuje, že u práva na náhradu škody běží promlčecí doba ode dne, kdy se poškozený dozvěděl nebo mohl dozvědět o škodě a o tom, kdo je povinen k její náhradě; končí však nejpozději uplynutím 10 let ode dne, kdy došlo k porušení povinnosti ) a podle § 408 odst. 1 obch. zák., dle nějž platí, že bez ohledu na jiná ustanovení tohoto zákona skončí promlčecí doba nejpozději po uplynutí 10 let ode dne, kdy počala poprvé běžet. Námitku promlčení však nelze uplatnit v soudním nebo rozhodčím řízení, jež bylo zahájeno před uplynutím této lhůty.

Nejvyšší soud v usnesení ze dne 23. června 2005, sp. zn. 20 Cdo 434/2004, přijal závěr, že pro určení, podle jakého právního předpisu se bude posuzovat promlčecí doba k vymožení práva přiznaného pravomocným rozhodnutím soudu, je podstatné, podle jakého právního předpisu byl posuzován právní vztah mezi účastníky v nalézacím řízení ( dále srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 19. října 2011, sp. zn. 20 Cdo 2431/2010, uveřejněné pod č. 49/2012 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ).

Již shora bylo uvedeno, že povinnost JUDr. T. jako dlužníka nahradit oprávněnému škodu podle exekučního titulu ( trestního rozsudku ) nepřešla na povinnou ( § 36 odst. 3 exekučního řádu ). Je proto třeba rozlišit rozdíl mezi pohledávkou, kterou má oprávněný za dlužníkem přiznanou mu pravomocným trestním rozsudkem, a pohledávkou, kterou má oprávněný proti povinné na základě téhož exekučního titulu vydaného proti dlužníkovi a dále rozsudku, jímž ve vztahu k němu ( oprávněnému ) byla vyslovena právní neúčinnost dohody o vypořádání SJM, jejíž uspokojení může požadovat z toho, co odporovatelným právním úkonem ušlo z dlužníkova majetku ( § 42a odst. 4 obč. zák. ). Právě od rozlišení charakteru těchto pohledávek ( právního vztahu mezi oprávněným a dlužníkem a právního vztahu mezi oprávněným a povinnou ) se pak odvíjí aplikace příslušných ustanovení o promlčení práva přiznaného pravomocným rozhodnutím soudu.

Není pochyb o tom, že podle trestního rozsudku je dlužník povinen zaplatit oprávněnému jeho pohledávku z titulu náhrady škody, kterou mu způsobil trestným činem, za nějž byl pravomocně odsouzen. Povinná však oprávněnému žádnou škodu nezpůsobila a oprávněný jako věřitel proti ní požaduje podle § 42a odst. 4 obč. zák. na základě obou citovaných pravomocných rozsudků ( exekučních titulů ) uspokojení jeho pohledávky z toho, co odporovatelným právním úkonem ušlo z dlužníkova majetku. Z toho vyplývá, že ve vztahu mezi oprávněným a povinnou se o judikátní pohledávku z titulu náhrady škody nejedná a že mezi nimi nejde o obchodní vztah, jelikož v nalézacím řízení byl posuzován podle § 42a obč. zák. Rozhodující pro určení, kterým právním předpisem se promlčení pohledávky vymáhané oprávněným proti povinné řídí, je povaha práva, které se promlčuje, tj. práva věřitele domáhat se podle § 42a odst. 4 obč. zák. uspokojení své pohledávky z toho, co neúčinným právním úkonem ušlo z dlužníkova majetku, a nikoli to, jak odvolací soud ( stejně jako soud prvního stupně ) s odkazem na § 566 obch. zák. - mandátní smlouva, § 261 odst. 2 obch. a R 7/2012 nesprávně dovodil, že „ škoda představující vymáhanou pohledávku vznikla v důsledku protiprávního jednání JUDr. B. T. jako advokáta při zastupování státního podniku Státní léčebné lázně Třeboň v obchodní věci “.

Námitku promlčení práva oprávněného vyplývajícího z § 42a odst. 4 obč. zák. tudíž nelze posuzovat podle § 398 obch. zák., a tedy ani podle věty za středníkem tohoto ustanovení, jak dovolatelka nesprávně namítá, a ani podle § 408 odst. 1 obch. zák., který na danou věc aplikovaly soudy obou stupňů. Protože v nalézacím řízení byl právní vztah mezi účastníky posuzován podle občanského zákoníku a protože právo oprávněného požadovat uspokojení své peněžité pohledávky proti povinné z neúčinného právního úkonu dlužníka není upraveno obchodním zákoníkem a tudíž ani ustanoveními obchodního zákoníku o promlčení, nýbrž ustanovením § 42a odst. 4 obč. zák., platí pro ně ustanovení o promlčení obsažené v občanském zákoníku, konkrétně ustanovení § 110 odst. 1, jež stanoví, že bylo-li právo přiznáno pravomocným rozhodnutím soudu nebo jiného orgánu, promlčuje se za deset let ode dne, kdy mělo být podle rozhodnutí plněno.

 Ze závěru, že exekuce proti povinné je vedena na základě exekučního titulu proti dlužníku a rozhodnutí, kterým soud určil, že vůči oprávněnému je právní úkon dlužníka neúčinný, je jednoznačné, že oprávněný mohl své právo na uspokojení pohledávky proti povinné podle § 42a odst. 4 obč. zák. uplatnit až poté, co nabyl právní moci ( dne 15. 2. 2007 ) rozsudek Okresního soudu v Jindřichově Hradci ze dne 25. 7. 2006, č. j. 6 C 9/2006 - 85, ve spojení s rozsudkem Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 19. 1. 2007, č. j. 7 Co 2232/2006 - 122, jimiž bylo rozhodnuto, že dohoda o vypořádání společného jmění manželů a o úpravě práv a povinností společného bydlení ze dne 8. 4. 2003, uzavřená mezi JUDr. B. T. a povinnou, je vůči žalobci městu Třeboň ( oprávněnému ) neúčinná ( rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 25. 8. 2004, sp. zn. 9 To 62/2004, včetně výroku o náhradě škody, nabyl - podle doložky na něm vyznačené - právní moci již dne 25. 8. 2004 ). Protože tedy oprávněný se mohl domáhat uspokojení své pohledávky proti povinné až po právní moci rozsudku, jímž byla ve vztahu k němu vyslovena právní neúčinnost dohody o vypořádání SJM, kdy mohlo být podle obou exekučních titulů nejdříve plněno, počala v dané věci desetiletá promlčecí doba podle § 110 odst. 1 obč. zák. k vymožení práva proti povinné podle § 42a odst. 4 obč. zák. běžet od 15. 2. 2007, takže podal-li oprávněný návrh na nařízení exekuce dne 24. 2. 2011, je zřejmé, že k promlčení tohoto jeho práva nedošlo.

Z uvedeného vyplývá, že ačkoli napadený měnící výrok usnesení odvolacího soudu spočívá na nesprávném právním posouzení, je věcně správný, a jeho zrušení se závazným právním názorem, jak byl vysloven shora, by v konečném výsledku nemohlo přivodit jiný výsledek ( k tomu srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 30. března 2004, sp. zn. 25 Cdo 1277/2003, uveřejněný pod číslem 51/2005 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ). Nejvyšší soud proto dovolání povinné podle § 243b odst. 2 věty před středníkem o. s. ř. zamítl.

Protože oprávněný dovolání proti výroku usnesení odvolacího soudu, jímž byl potvrzen výrok I. usnesení soudu prvního stupně „ v části týkající se zastavení exekuce ohledně částky 33.713.015,- Kč “, nepodal, nemohl dovolací soud rozhodnutí odvolacího soudu v tomto výroku přezkoumat.

Dovolací soud dále poznamenává, že odvolací soud přehlédl, že trestním rozsudkem byla JUDr. T. ( dlužníkovi ) uložena povinnost nahradit městu Třeboň způsobenou škodu ve výši 80.649.015,- Kč s 8,5 % úrokem z prodlení z částky 44.149.616,- Kč od 14. 11. 2001, avšak krajský soud o příslušenství pohledávky napadeným výrokem nerozhodl, jak z jeho rozhodnutí vyplývá. Exekuce bude tudíž nadále vedena pro pohledávku ve výši 46.936.001,- Kč, 8,5 % úrok z prodlení z částky 44.149.616,- Kč od 14. 11. 2001, pro náklady oprávněného a náklady soudního exekutora ( vyjma nákladů, o nichž rozhodl odvolací soud výrokem III. ), přičemž exekucí lze postihnout toliko věci, práva nebo jiné majetkové hodnoty, které neúčinným právním úkonem ( dohodou o vypořádání SJM ) ušly z majetkové sféry dlužníka.

 O náhradě nákladů dovolacího řízení se rozhoduje ve zvláštním režimu ( § 87 a násl. zákona č. 120/2001 Sb. ).

 Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 27. listopadu 2012

 JUDr. Olga Puškinová, v. r. předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Jindřichově Hradci

sp. zn. 10 EXE 1536/2011

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č. j. 7 Co 556/2012 - 118

Okresního soudu v Jindřichově Hradci

č. j. 10 EXE 1536/2011 - 32

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 9 To 62/2004

Krajský soud v Českých Budějovicích

č. j. 24 Co 1371/2011 - 47

soudu prvního stupně

§ 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř.

odvolací soud

č. j. 24 Co 1371/2011 - 47

§ 408 odst. 1 obch. zák.

Okresní soud v Jindřichově Hradci

č. j. 10 EXE 1536/2011 - 63

Krajský soud v Českých Budějovicích

č. j. 7 Co 556/2012 - 118

soudu prvního stupně

okresním soudem

Vrchní soud v Praze

sp. zn. 9 To 62/2004

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č. j. 17 T 13/2001-1133

§ 250 odst. 1, 4 tr. zák.

účinného od 1. 1. 2002

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č. j. 13 Cm 154/97 - 88

§ 229 odst. 2 tr. ř

Okresního soudu v Jindřichově Hradci

č. j. 6 C 9/2006 - 85

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č. j. 7 Co 2232/2006 - 122

Odvolací soud

krajský soud

soudu prvního stupně

okresní soud

soudu prvního stupně

obchodního zákoníku

§ 398 a § 408 odst. 1

§ 566 obch. zák.

§ 261 odst. 2 obch.

soudu prvního stupně

§ 408 odst. 1 obch. zák.

č. 300/98

Krajským soudem v Českých Budějovicích

č. j. 13 Cm 154/97 - 88

odvolací soud

§ 408 odst. 1 obch. zák.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 36 odst. 3 exekučního řádu

§ 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 408 odst. 1 obch. zák.

odvolací soud

§ 398 obch. zák.

§ 398 obch. zák.

soudu prvního stupně

krajským soudem

§ 408 obch. zák.

soud prvního stupně

§ 400 obch. zák.

odvolacího soudu

Krajského soudu v Českých Budějovicích

§ 400 obch. zák.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolací soud

§ 42a odst. 4 obč. zák.

Nejvyšší soud

sp. zn. 20 Cdo 36/2007

§ 42a obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 2 Cdon 1703/96

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 364/2002

§ 36 odst. 3 zákona č. 120/2001 Sb.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 3682/2007

sp. zn. 20 Cdo 3682/2007

Nejvyšší soud

§ 42a obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 364/2002

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 5271/2007

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 9 To 62/2004

Okresního soudu v Jindřichově Hradci

č. j. 6 C 9/2006 - 85

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č. j. 7 Co 2232/2006 - 122

soud prvního stupně

§ 36 odst. 3 zákona č. 120/2001 Sb.

odvolacího soudu

§ 408 odst. 1 obch. zák.

krajskému soudu

§ 398 obch. zák.

odvolacího soudu

§ 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř.

Odvolací soud

soud prvního stupně

§ 398 obch. zák.

§ 408 odst. 1 obch. zák.

Nejvyšší soud

sp. zn. 20 Cdo 434/2004

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 2431/2010

§ 36 odst. 3 exekučního řádu

§ 42a odst. 4 obč. zák.

§ 42a odst. 4 obč. zák.

§ 42a obč. zák.

§ 42a odst. 4 obč. zák.

odvolací soud

soud prvního stupně

§ 566 obch. zák.

§ 261 odst. 2 obch.

§ 42a odst. 4 obč. zák.

§ 398 obch. zák.

§ 408 odst. 1 obch. zák.

§ 42a odst. 4 obč. zák.

§ 110 odst. 1

§ 42a odst. 4 obč. zák.

Okresního soudu v Jindřichově Hradci

č. j. 6 C 9/2006 - 85

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č. j. 7 Co 2232/2006 - 122

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 9 To 62/2004

§ 110 odst. 1 obč. zák.

§ 42a odst. 4 obč. zák.

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 25 Cdo 1277/2003

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolací soud

krajský soud

odvolací soud

§ 87 a násl. zákona č. 120/2001 Sb.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Pavla Holländera a Ivany Janů o ústavní stížnosti F. U., zast. JUDr. Milanem Zábržem, advokátem, sídlem Veveří 57, Brno, proti rozsudku Krajského soudu v Brně, ze dne 21.9.2011, č.j. 16 Co 185/2010-162, a proti rozsudku Okresního soudu Brno-venkov ze dne 7.10.2009, č.j. 6 C 63/2005-144, za účasti Krajského soudu v Brně a Okresního soudu Brno-venkov, jako účastníků řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Stěžovatel podanou ústavní stížností napadl v záhlaví uvedený rozsudek Krajského soudu v Brně ( dále jen "krajský soud" ) a rozsudek Okresního soudu Brno-venkov ( dále jen "okresní soud" ) a domáhal se jejich zrušení. K věci uvedl, že okresní soud zamítl jeho žalobu na určení, že žalované družstvo Nový Domov je vlastníkem konkrétního domu v kat. úz. Bílovice nad Svitavou, po podaném odvolání krajský soud prvostupňový rozsudek potvrdil. Podle stěžovatele byla v řízení před obecnými soudy porušena ústavně zaručená základní práva daná Listinou základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), a to porušením čl. 2 odst. 1 a čl. 36 odst. 1. Dále konkretizoval skutkový stav, k čemuž uvedl, že se domáhal určení, že vlastníkem předmětného domu je žalované družstvo Nový Domov ( žalovaný č. 1 ), resp. družstvo Cíl ( žalovaný č. 2 ), soud I. stupně zamítl žalobu, neboť stěžovatel údajně neprokázal právní zájem na podané žalobě, odvolací soud ze stejného důvodu zamítnutí potvrdil. Stěžovatel setrvává na názoru, že oba soudy dospěly ke svému rozhodnutí na základě nesprávného právního posouzení věci, zejména nesprávně hodnotily jeho postavení a právní zájem na podané určovací žalobě. Stěžovatel je nájemcem konkrétního bytu v předmětném domě, má proto právní zájem na určení, který ze žalovaných je vlastníkem domu. Stěžovatel v soudním sporu zpochybňoval platnost přechodu vlastnického práva mezi žalovanými, k němuž mělo dojít na základě absolutně neplatné hospodářské smlouvy, poukazoval na další absolutně neplatný dokument - notářský zápis. Vzhledem k tomu, že oba soudy nerespektovaly předložené listiny, nezhodnotily jejich existenci a právní závaznost ke vzniku vlastnického práva žalovaného č. 2 na úkor žalovaného č. 1, porušily stěžovatelovo právo na spravedlivý proces. Z obsahu ústavní stížnosti též plyne, že stěžovatel současně vede u krajského soudu pod sp.zn. 6 Cm 1286/99 spor o určení povinnosti uzavřít smlouvu o převodu družstevního bytu do vlastnictví člena družstva, což mu údajně dává právo vést tento spor a také vědět najisto, kdo je/byl skutečným vlastníkem předmětného domu, aby měl jistotu, že případný převod bytu nemůže být do budoucna zpochybněn.

Relevantní znění příslušných ustanovení Listiny, jejichž porušení stěžovatel namítá, je následující :
Čl. 2 odst. 1 :
Stát je založen na demokratických hodnotách a nesmí se vázat ani na výlučnou ideologii, ani na náboženské vyznání.
Čl. 36 odst. 1 :
Každý se může domáhat stanoveným postupem svého práva u nezávislého a nestranného soudu a ve stanovených případech u jiného orgánu.

II.

Z předložených podkladů Ústavní soud zjistil následující rozhodné skutečnosti :

Stěžovatel se žalobou vůči dvěma žalovaným domáhal určení, že vlastníkem předmětného domu je žalovaný č. 1, nikoliv žalovaný č. 2, jak je zapsáno v katastru nemovitostí. Podání žaloby a současně právní zájem na jejím podání odůvodnil tím, že jako nájemce bytu v tomto domě má zákonný nárok na převod bytu do svého vlastnictví, má zájem na tom, aby mu byl byt převeden skutečným vlastníkem. Žalovaní navrhovali zamítnutí žaloby a snášeli argumenty o dřívějších změnách vlastnického práva k předmětnému domu. Okresní soud zjistil, že dům je ve spoluvlastnictví uživatelů ( správně vlastníků ) jednotlivých bytů, přičemž pouze byt, ve kterém bydlí žalobce, a jeden z dalších bytů jsou dosud ve vlastnictví žalovaného č. 2. Stěžovatel v průběhu soudního řízení opakovaně uvedl, že jeho úmyslem není zpochybnit zápis žalovaného č. 2 jako vlastníka, ale že se chce domoci toho, aby v katastru nemovitostí byly zaznamenány správné dokumenty, na jejichž základě došlo k převodu vlastnictví ze žalovaného č. 1 na žalovaného č. 2. Dále soud zjistil, že žalovaný č. 2 v předmětném domě vymezil 16 jednotek, nabídl je nájemcům, včetně stěžovatele, a 14 z nich bylo převedeno. K převodu bytu na stěžovatele nedošlo, byť o něj vyjádřil zájem, avšak zpochybnil vlastnictví žalovaného č. 2 k celému domu. Podle soudu žalobce aktivní legitimaci odvozuje z tvrzeného nároku vůči skutečnému vlastníkovi domu, avšak ihned poté soud uvádí, že od tohoto postavení jako osoby oprávněné k uzavření smlouvy na převod bytové jednotky odvozuje naléhavý právní zájem na určení. Výslovně uzavřel, že "soud u žalobce neshledal naléhavý právní zájem na požadovaném určení, aktivní věcnou legitimaci." Posléze dodal ( s neúplným odkazem na judikatorní pramen - "Soudní judikatura č. 71/97" ), že naléhavý právní zájem na určení vlastnictví není dán, jestliže žaloba o určení vlastnictví nesměřuje proti všem osobám, které jsou jako vlastníci zapsáni v katastru nemovitostí. Na závěr odůvodnění uvedl, že žalobu zamítl z nedostatku naléhavého právního zájmu žalobce ( stěžovatele ). Proti prvostupňovému rozsudku se stěžovatel odvolal, zdůrazňuje, že u něj existuje naléhavý právní zájem na určení vlastnictví, neboť chce koupit byt od skutečného vlastníka. Krajský soud dospěl k závěru, že odvolání není důvodné. Kromě jiného akcentoval, že ve druhé polovině roku 1999 stěžovatel vyjádřil zájem převést jím užívaný byt do svého vlastnictví a podal u krajského soudu vůči žalovanému č. 2 žalobu vedenou pod sp.zn. 6 Cm 1286/99. Toto řízení bylo přerušeno z důvodu podání žaloby na určení napadlé k soudu na počátku roku 2005, byť právě v tomto řízení se měl soud zabývat otázkou vlastnictví bytové jednotky jako otázkou předběžnou v rámci sporu o uložení povinnosti uzavřít smlouvu. Bez ohledu na toto řízení krajský soud konstatoval, že stěžovatel se domáhá určení vlastnictví celého domu, nikoliv pouze bytové jednotky, kterou sám užívá a hodlá koupit, čímž zdůvodnil absenci naléhavého právního zájmu na požadovaném určení. Na konci odůvodnění dodal, že žalobce sám v závěru řízení před soudem I. stupně nezpochybnil vlastnictví žalovaného č. 2, trval na nápravě nesrovnalostí nabývacích titulů k domu, ač byl soudem poučen, že případných změn nabývacích titulů uváděných v katastru nemovitostí nemůže dosáhnout.

III.

Po seznámení s předloženými podklady dospěl Ústavní soud ke zjištění, že návrh stěžovatele je zjevně neopodstatněný.

Ústavní soud připomíná, že opodstatněností ústavní stížnosti je v řízení před ním třeba rozumět podmínku, že napadeným rozhodnutím bylo porušeno základní právo nebo svoboda stěžovatele. Přitom Ústavní soud ve své judikatuře opakovaně zdůrazňuje, že zásadně není oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy ( srov. čl. 83 a čl. 91 Ústavy ) a není pravidelnou přezkumnou instancí rozhodnutí obecných soudů. Ústavní soud se proto ústavní stížností zabýval jen v rozsahu stěžovatelem namítaného porušení jeho na soudní ochranu ve smyslu § 36 odst. 1 Listiny a konstatuje, že k žádnému takovému porušení napadenými rozhodnutími obecných soudů, ani v řízení předcházejících jejich vydání, nedošlo. Podle konstantní judikatury Ústavního soudu dojde k porušení práva na soudní ochranu teprve tehdy, jestliže by stěžovateli bylo upřeno právo domáhat se svého nároku u nezávislého a nestranného soudu, či by bylo stěžovateli v pozici žalovaného odepřeno právo bránit se proti uplatněnému nároku ( popř. by tento soud bezdůvodně odmítl jednat a rozhodnout o podaném návrhu, případně by zůstal v řízení delší dobu nečinný ), event. by mu bylo upřeno právo obrátit se na soud, aby přezkoumal zákonnost rozhodnutí orgánu veřejné správy. Taková situace však nenastala; postupem obecných soudů nebylo vyloučeno ani omezeno žádné takové stěžovatelovo právo; stěžovatel se domáhal určení vlastnického práva ke konkrétnímu předmětu - nemovitosti, přičemž podstatou ústavní stížnosti byl jeho nesouhlas s hodnocením naplnění condicionis sine qua non určovací žaloby, tj. naléhavého právního zájmu. Je sice pravdou, že městský soud evidentně vadně nerozlišoval věcnou legitimaci a naléhavý právní zájem ( je notorietou, že věcnou legitimaci v řízení o určení, zda tu právní vztah nebo právo je či není, má ten, kdo je účasten právního vztahu nebo práva, o něž v řízení jde, nebo jehož právní sféry se sporný vztah nebo sporné právo týká; naléhavý právní zájem na požadovaném určení pak vyjadřuje způsob právní ochrany, který se má dostat soudním rozhodnutím tomu, kdo má v řízení o určovací žalobě aktivní věcnou legitimaci, a to vůči tomu, kdo je k požadovanému určení pasivně legitimován ), nicméně ve výsledku oba soudy správně rozhodly o zamítnutí žaloby pro absenci naléhavého právního zájmu na určení vlastnického práva k domu, zejména s přihlédnutím ke zjištění, že dům se nachází v režimu spoluvlastnickém, který vyplývá z koncepce bytového vlastnictví ( srov. § 1 odst. 1 zák. č. 72/1994 Sb. ), a k tomu, že určení vlastnického práva k bytu užívanému stěžovatelem je předběžnou otázkou v řízení o uložení povinnosti žalovanému č. 2 převést vlastnické právo k jednotce stěžovateli.

Ústavní soud nemohl konstatovat porušení čl. 2 odst. 1 Listiny, neboť toto ustanovení neobsahuje samostatné individuální základní právo, nýbrž stanoví obecné principy demokratického státu. Dovolávat se jej by bylo možné v návaznosti na konkrétní základní práva a svobody zakotvené v Listině, popř. Ústavě, došlo-li k jejich porušení.

Pokud jde o řízení před Ústavním soudem, pak tento soud připomíná, že zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, rozeznává v § 43 odst. 2 písm. a ) jako zvláštní kategorii návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího, jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti. Vedou-li informace zjištěné uvedeným způsobem Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, může být bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že jde v této fázi o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nedostává charakter řízení meritorního.

Vzhledem k tomu, že Ústavním soudem nebylo shledáno žádné porušení ústavně zaručených základní práv a svobod stěžovatele, byla jeho ústavní stížnost, bez přítomnosti účastníků a mimo ústní jednání, odmítnuta jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 20. června 2012

Vojen Güttler
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Brně

č.j. 16 Co 185/2010-162

Okresního soudu Brno-venkov

č.j. 6 C 63/2005-144

Krajského soudu v Brně

Okresního soudu

Krajského soudu v Brně

Okresního soudu Brno-venkov

okresní soud

krajský soud

Listinou základních práv a svobod

čl. 2 odst. 1 a čl. 36 odst. 1

odvolací soud

krajského soudu

sp.zn. 6 Cm 1286/99

Listiny

Čl. 2 odst. 1

Čl. 36 odst. 1

Ústavní soud

Okresní soud

Krajský soud

krajského soudu

sp.zn. 6 Cm 1286/99

krajský soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 83 a čl. 91 Ústavy

Ústavní soud

§ 36 odst. 1 Listiny

Ústavního soudu

městský soud

§ 1 odst. 1 zák. č. 72/1994 Sb.

Ústavní soud

čl. 2 odst. 1 Listiny

Ústavním soudem

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Stanislava Balíka a soudců Dagmar Lastovecké a Jiřího Nykodýma o ústavní stížnosti Ing. A. M., zastoupeného Mgr. Annou Větrovskou, advokátkou, se sídlem v Praze, proti rozsudku Městského soudu v Praze č.j. 25 Co 381/2011-180 ze dne 1. prosince 2011, za účasti Městského soudu v Praze, jako účastníka řízení, a R. M., jako vedlejší účastnice řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

1. Ústavní stížností podanou dne 24. února 2012 se stěžovatel domáhá zrušení v záhlaví označeného rozsudku. Tím byl jednak k jeho odvolání potvrzen rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 4 č. j. 57 C 241/2010-98 ze dne 30. března 2011 ve výroku, kterým mu bylo uloženo, aby vedlejší účastnici řízení ( své manželce ) přispíval na výživu částkou 20.000 Kč měsíčně od 1. ledna 2011, a dále byl rozsudek soudu prvního stupně změněn ve výroku o dlužném výživném za dobu od 1. ledna do 30. listopadu 2011 ve výši 100.000 Kč tak, že mu bylo uloženo je zaplatit do 31. ledna 2012. Stěžovatel tvrdí, že tímto rozsudkem byla porušena jeho základní práva podle čl. 36 odst. 1 a čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod, a podle čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

2. V ústavní stížnosti stěžovatel vytýká oběma obecným soudů, především však odvolacímu soud, že postupoval formalisticky, když zcela nelogicky označil zprávy lékařů, institucí kde děti uskutečňují zájmovou mimoškolní činnost a pracovní hodnocení vedlejší účastnice za dostatečná, aniž by provedl důkazy, které stěžovatel označil k vyvrácení těchto skutkových zjištění a které nebyly irelevantní, neboť např. videozáznam zachycující chování opilé vedlejší účastnice byl přímým a zcela relevantním důkazem. Tento důkaz byl však obecným soudem potlačen a podobným způsobem bylo nakládáno i s dalšími důkazy. Z toho vyvozuje, že odvolací soud upřednostnil skupinu důkazů vypovídajících ve prospěch tvrzení vedlejší účastnice řízení, oproti skupině důkazů, které k prokázání svých tvrzení označil stěžovatel. S touto selekcí již započal soud prvního stupně.

3. Dále odvolacímu soudu vytýká, že se vůbec nevypořádal s odvolací námitkou, ve které poukazoval na to, že první jednání před soudem prvního stupně proběhlo v nepřítomnosti stěžovatele, protože nebyl k tomuto jednání předvolán a při druhém jednání soud odmítl přihlížet k některým tvrzením stěžovatele, protože byla učiněna po skončení prvního jednání. Tím bylo porušeno jeho právo osobní účasti své věci, bez ohledu na to, zda by jeho přítomnost měla vliv na vynesení rozhodnutí. To platí tím spíše, pokud při jednání soudu prvního stupně byly prováděny některé důkazy, k nimž se stěžovatel, který nebyl předvolán, vyjádřit nemohl. Ještě více se tato zásada uplatní od 1. července 2009, kdy ve sporném řízení platí zásada koncentrace řízení a veškeré skutečnosti a důkazy lze označit jen do konce prvního jednání.

4. Ústavní soud připomíná, že zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon" ), rozeznává jako zvláštní kategorii návrhů návrhy zjevně neopodstatněné. Tímto dává Ústavnímu soudu v zájmu racionality a efektivity jeho řízení pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti, případně ve spisu obecného soudu. Tato specifická a relativně samostatná část řízení nemá kontradiktorní charakter.

5. K věci byl vyžádán spis Obvodního soudu pro Prahu 4 sp. zn. 57 C 241/2010.

6. Se stěžovatelem lze souhlasit v tom, že s výjimkou svědkyně L., která byla vyslýchána k povaze svých vztahů se stěžovatelem, a výslechu stěžovatele, byly skutkové závěry obecných soudů obou stupňů založeny toliko na listinách, předložených oběma účastníky řízení. Kategoricky však nelze souhlasit s tím, že by bylo vyhověno všem důkazním návrhům vedlejší účastnice řízení a naopak nebylo vyhověno všem důkazním návrhům stěžovatele. Ve skutečnosti bylo vyhověno všem důkazním návrhům obou účastníků řízení, které byly navrženy před zahájením prvního jednání ( ty své stěžovatel přitom formuloval a předložil sám, protože při podání vyjádření k žalobě ještě nebyl zastoupen ). Ovšem "rovnoměrně" nebylo soudem prvního stupně vyhověno důkaznímu návrhu znaleckým posudkem z oboru psychiatrie na vedlejší účastnici řízení ( čl. 62 ), výslechem dětí účastníků a A. Č. ( čl. 63 ), listinou ze dne 11. března 2011, předloženou vedlejší účastnicí řízení, výslechem vedlejší účastnice řízení, fotografiemi vedlejší účastnice řízení o dispozici domu účastníků ( čl. 85 ). Tomu pak předvídatelně odpovídalo, že byly zamítnuty všechny důkazní návrhy odvolacím soudem. Soud prvního stupně při jednání jasně a srozumitelně vyložil, proč důkazní návrhy zamítá a k totožným důkazním návrhům se odvolací soud v odůvodnění napadeného rozhodnutí postavil co do podstaty stejně. V odůvodnění rozhodnutí obecných soudů obou stupňů je pak přesvědčivě vyloženo, jaký skutkový základ se považuje za prokázaný a proč. To se týká především závěru, že řádná dlouhodobá soustavná péče o pět dětí a pravidelné zajištění jejich mimoškolních aktivit zcela jistě neumožňují vedlejší účastnici řízení zahálčivý život ( s. 5 rozsudku odvolacího soudu ). Tím byl aprobován srozumitelný závěr soudu prvního stupně, že občasné holdování alkoholu v poměrech této země není vnímáno jako prohřešek proti dobrým mravům ( s. 8 rozsudku soudu prvního stupně ). Tím se obecné soudy jasně postavily k tomu, že vedlejší účastnice řízení měla být dne 5. a 17. listopadu 2011 pod vlivem alkoholu, jak zejména svými novými důkazními návrhy uplatněnými v řízení před odvolacím soudem chtěl stěžovatel prokazovat. Ústavní soud tedy neshledává, že by došlo k porušení rovnosti zbraní, a že by obecné soudy přistoupily k věci jen formálně, jak stěžovatel tvrdí. Argumentace stěžovatele ve směru, jak měly obecné soudy s důkazními návrhy naložit a jak je měly provedené důkazy vyhodnotit, je tedy pouhou polemikou, která nedosahuje ústavněprávního významu.

7. Se stěžovatelem lze rovněž souhlasit v tom, že se prvního ústního jednání neúčastnil, a že byl v souladu s § 50b odst. 1 občanského soudního řádu k tomuto ústnímu jednání předvolán toliko zmocněný zástupce stěžovatele. Ovšem s přihlédnutím ke všem okolnostem daného případu to Ústavní soud nepovažuje za pochybení ústavněprávní charakteru, přičemž srovnávání s nálezy uváděnými stěžovatelem považuje Ústavní soud za nepřípadné, právě pro odlišnou skutkovou situaci. Tak předně se stěžovatel sám k věci obsáhle vyjádřil před nařízením ústního jednání a navrhl přitom k prokázání svých tvrzení důkazy, které byly obecným soudem provedeny, jak bylo vyloženo výše. Dále se stěžovatel osobně účastnil druhého ústního jednání, které se ve věci konalo, a na něž byl rovněž předvolán toliko skrze svého zástupce. Při tomto jednání stěžovatel jednak omluvil svoji neúčast u předchozího ústního jednání vadnou komunikací se svým zástupcem ( nikoliv tedy špatným postupem soudu ), a dále byl stěžovatel jako účastník řízení obsáhle vyslechnut. Konečně se stěžovatel osobně zúčastnil i jednání odvolacího soudu, ačkoliv i k němu byl předvolán toliko skrze svoji zástupkyni. Ústavní soud proto uzavírá, že právu účasti stěžovatele na jednání obecných soudů v jeho věci bylo učiněno zadost.

8. Ústavní soud z výše uvedených důvodů neshledal, že by došlo k porušení základních práv a svobod stěžovatele. Proto ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítl jako zjevně neopodstatněnou, podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 17. května 2012

Stanislav Balík, v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

č.j. 25 Co 381/2011-180

Městského soudu

Obvodního soudu pro Prahu 4

č. j. 57 C 241/2010-98

soudu prvního stupně

odvolacímu soud

odvolací soud

soud prvního stupně

odvolacímu soudu

soudem prvního stupně

soudu prvního stupně

Ústavní soud

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavnímu soudu

Obvodního soudu pro Prahu 4

sp. zn. 57 C 241/2010

soudem prvního stupně

čl. 62

čl. 63

čl. 85

odvolacím soudem

Soud prvního stupně

odvolací soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

Ústavní soud

§ 50b odst. 1 občanského soudního řádu

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 43 odst. 2 písm. a ) zákona

Ústavního soudu


U S N E S E N ÍNejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Ivy Brožové a soudců JUDr. Josefa Rakovského a JUDr. Jana Eliáše, Ph.D., v právní věci žalobce J. Č., bytem C., Ú. u. H. 16, zastoupeného Mgr. Vladimírem Náprstkem, advokátem se sídlem Beroun, Pivovarská 170, proti žalované A. P., zastoupené JUDr. K. S., obecným zmocněncem bytem B. 56, o zaplacení částky 765 000 Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Berouně pod sp. zn. 6 C 4/95-364, o dovolání žalobce proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 13. 3. 2012, č. j. 21 Co 27/2012-410, takto :

I. Dovolání se odmítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.
Odůvodnění ( § 243c odst. 2 o. s. ř. ):

Žalobce se žalobou podanou dne 2. 1. 1995 u Okresního soudu v Berouně domáhal částky 765 000 Kč s příslušenstvím. Svůj nárok odůvodnil jako investice, které vložil do podnikání žalované.
Okresní soud v Berouně rozsudkem ze dne 25. 3. 2002, č. j. 6 C 4/95-136, nároku žalobce v částce 258 195 Kč vyhověl a ve zbytku žalobu zamítl.
K odvolání obou účastníků Krajský soud v Praze rozsudkem ze dne 30. 4. 2004, č. j. 31 Co 189/2004-176, rozsudek soudu prvního stupně zrušil s tím, že žaloba postrádá zejména určité a srozumitelné vylíčení rozhodujících skutečností a že z ní není zřejmé, z jakých částek se má žalovaná suma skládat. Odvolací soud v odůvodnění svého rozsudku dále uvedl, že soud prvního stupně neměl jasno, o čem má ve věci rozhodovat a jaké skutečnosti mají být prokazovány. Je proto třeba, aby soud prvního stupně vyzval žalobce k odstranění vad žaloby.
Žalobce se k výzvě soudu prvního stupně pokusil vady své žaloby odstranit přípisy ze dne 13. 10. 2004, dne 3. 8. 2008 a dne 22. 8. 2008.
Okresní soud v Berouně následně rozsudkem ze dne 14. 9. 2011, č. j. 6 C 4/95-364, nároku žalobce v částce 61 617 Kč vyhověl, v částce 838 383 Kč žalobu zamítl a v částce 315 000 Kč řízení zastavil. Soud prvního stupně nepřiznal žalované náhradu nákladu řízení, k čemuž uvedl, že žalovaná nijak nedoložila, že její účetnictví ( kterým by mohl být prokázán nárok žalobce ) skutečně bylo zničeno při povodni, a že v průběhu řízení se k požadavku žalobce stavěla smírně.
K odvolání obou účastníků Krajský soud v Praze rozsudkem ze dne 13. 3. 2012, č. j. 21 Co 27/2012-410, rozsudek soudu prvního stupně potvrdil. Náklady řízení žalované dle odvolacího soudu nevznikly, neboť byla zastoupena obecným zmocněncem.
Proti rozsudku odvolacího soudu podal žalobce ( dále také „ dovolatel “ ) řádně zastoupený advokátem dne 22. 6. 2012 včasné dovolání. Dovolatel své dovolání odůvodnil podáním ze dne 17. 8. 2012, přičemž i toto podání bylo podáno ve lhůtě stanovené v § 240 odst. 1 o. s. ř. ( resp. 241b odst. 3 o. s. ř. ). Dovolatel spatřuje přípustnost dovolání v ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. Jako dovolací důvod uvedl, že řízení je postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci [§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.] a že rozhodnutí vychází ze skutkového zjištění, které nemá podle obsahu spisu v podstatné části oporu v provedeném dokazování ( § 241a odst. 3 o. s. ř. ). Dovolatel konkrétně namítal, že rozsudek odvolacího soudu je nepřezkoumatelný, odvolací soud se nevypořádal s jeho odvolacími námitkami, při hodnocení důkazů nepostupoval v souladu s § 132 o. s. ř. a neodůvodnil, proč nepřihlédl k tomu, že žalovaná v průběhu řízení podstatně měnila svá tvrzení. Dovolatel spatřuje vadu řízení dále v tom, že důkazy byly v případě merita věci a v případě rozhodování o nákladech řízení hodnoceny rozdílně.
Žalovaná ve svém podání ze dne 1. 10. 2012 zrekapitulovala dosavadní průběh řízení a uvedla, že ač s rozsudkem odvolacího soudu ( jakož ani s rozsudkem soudu prvního stupně ) vnitřně nesouhlasí, s ohledem na svůj věk a zdravotní stav se rozhodla řízení dále neprotahovat a dovolání nepodávat. Žalovaná byla dle svého tvrzení postupem soudů poškozena, neboť v řízení byly dány podmínky pro odmítnutí žaloby. Žalobce navíc neunesl důkazní břemeno.
Podle § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. dovolání je přípustné proti rozsudku odvolacího soudu a proti usnesení odvolacího soudu, jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, kterým soud prvního stupně rozhodl ve věci samé jinak než v dřívějším rozsudku ( usnesení ) proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější rozhodnutí zrušil. Předpokladem přípustnosti dovolání podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. je, aby soud prvního stupně pozdějším rozsudkem rozhodl jinak jen proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu obsaženým ve zrušovacím rozhodnutí, tedy aby šlo o situaci, kdy nezávislé rozhodnutí věci soudem prvního stupně bylo vyloučeno, omezeno nebo usměrněno tím, že byl povinen vycházet ze závazného právního názoru odvolacího soudu do té míry, že tento právní názor byl jedině a výhradně určující pro jeho rozhodnutí ve věci. Tam, kde mezi závazným právním názorem odvolacího soudu a pozdějším odlišným rozsudkem soudu prvního stupně není takovýto vztah, nemůže být dovolání podle § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. přípustné. Tak je tomu mimo jiné v případě, kdy právní názor odvolacího soudu obsahuje jen pokyny, jak má soud prvního stupně dále postupovat po procesní stránce, a v právním posouzení věci soud prvního stupně nikterak neomezuje ( srov. blíže např. usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 29. 1. 1993, sp. zn. 7 Cdo 67/92, uveřejněné v Bulletinu Vrchního soudu v Praze pod č. 16/1993, nebo usnesení Nejvyššího soudu ze dne 9. 12. 2003, sp. zn. 22 Cdo 1398/2003 ). V posuzované věci tudíž přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. dovodit nelze.
Rozhodnutí odvolacího soudu je tedy v posuzované věci rozhodnutím potvrzujícím a dovolání proti němu může být shledáno přípustným jen při splnění předpokladů uvedených v § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., tj. pokud dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. Rozhodnutí odvolacího soudu má podle § 237 odst. 3 o. s. ř. po právní stránce zásadní význam zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 se nepřihlíží. Jinak řečeno, přípustnost dovolání může být v posuzované věci založena toliko dovolacím důvodem podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř., tj. pokud rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci. Námitkami dovolatele, které míří výhradně proti skutkovým zjištěním ( § 241a odst. 3 o. s. ř. ) nebo vadám řízení [§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.], však přípustnost dovolání být založena nemůže.
Z důvodů shora uvedených dospěl dovolací soud k závěru o nepřípustnosti dovolání. Vycházeje z toho, že obsah rozsudků soudů obou stupňů i obsah dovolání žalobce jsou účastníkům známy a jsou součástí procesního spisu vedeného soudem prvního stupně, dovolání podle § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.
Pro úplnost dovolací soud uvádí, že si je vědom nálezu Ústavního soudu ze dne 21. 2. 2012, sp. zn. Pl. ÚS 29/11. Ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. však i nadále zůstává aplikovatelným právním předpisem pro posouzení přípustnosti dovolání, jež byla podána v době jeho účinnosti, tj. až do zrušení tohoto ustanovení uplynutím dne 31. prosince 2012 ( srov. nález Ústavního soudu ze dne 6. 3. 2012, sp. zn. IV. ÚS 1572/11, body 25 – 28 ).
Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení je dán tím, že žalované prokazatelné náklady nevznikly, neboť byla zastoupena obecným zmocněncem.
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek podle občanského soudního řádu.
V Brně dne 20. prosince 2012
JUDr. Iva B r o ž o v á
předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Berouně

sp. zn. 6 C 4/95-364

Krajského soudu v Praze

č. j. 21 Co 27/2012-410

§ 243c odst. 2 o. s. ř.

Okresního soudu v Berouně

Okresní soud v Berouně

č. j. 6 C 4/95-136

Krajský soud v Praze

č. j. 31 Co 189/2004-176

soudu prvního stupně

Odvolací soud

soud prvního stupně

soud prvního stupně

soudu prvního stupně

Okresní soud v Berouně

č. j. 6 C 4/95-364

Soud prvního stupně

Krajský soud v Praze

č. j. 21 Co 27/2012-410

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 240 odst. 1 o. s. ř.

241b odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolací soud

§ 132 o. s. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

soud prvního stupně

odvolacího soudu

soudem prvního stupně

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

odvolacího soudu

soud prvního stupně

soud prvního stupně

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 7 Cdo 67/92

Nejvyššího soudu

sp. zn. 22 Cdo 1398/2003

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

dovolací soud

odvolacího soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

dovolací soud

soudem prvního stupně

dovolací soud

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 29/11

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 1572/11

občanského soudního řádu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele J. V., zastoupeného Mgr. Tomášem Radou, advokátem se sídlem České Budějovice, Na Sadech 2017/13, proti usnesení Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 14. 9. 2011, čj. 7 Co 1833/2011 - 91, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včasnou ústavní stížností, splňující i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatel navrhl zrušení shora uvedeného rozhodnutí, jímž mělo být porušeno jeho základní právo vlastnit majetek a právo na soudní ochranu.

Stěžovatel nesouhlasí s tím, že Krajský soud v Českých Budějovicích ( dále "odvolací soud" ), po zastavení odvolacího řízení o určení výživného, přiznal jeho otci V. V. ( dále "žalovaný" ) překvapivě a protiprávně náhradu nákladů řízení v částce 18.125,- Kč, což je pro něj likvidační. Napadené usnesení je vydané v rozporu s § 146 odst. 2 věty druhé OSŘ, neboť odvolání vzal zpět až poté, co se dozvěděl o těžkostech žalovaného. Kromě toho byl tento typ řízení ( o výživné na studující dítě ) typickým důvodem k použití ustanovení § 150 OSŘ.

II.

Z ústavní stížnosti a připojených listin Ústavní soud zjistil, že rozsudkem Okresního soudu v Jindřichově Hradci ze dne 9. 6. 2011, čj. 6 C 79/2011 - 54, bylo žalovanému uloženo platit stěžovateli ( jeho synovi ) výživné v částce 4.200,- Kč a ohledně výživného v částce dalších 2.750,- Kč měsíčně byla žaloba zamítnuta. Řízení o odvolání stěžovatele Krajský soud v Českých Budějovicích, na jeho návrh, zastavil usnesením ze dne 14. 9. 2011, čj. 7 Co 1833/2011 - 91, a uložil mu nahradit náklady řízení žalovanému v částce 18.125,- Kč.

III.

Ústavní soud je podle čl. 83 Ústavy soudním orgánem ochrany ústavnosti a tuto pravomoc vykonává mimo jiné tím, že ve smyslu jejího čl. 87 odst. 1 písm. d ) rozhoduje o ústavní stížnosti proti pravomocnému rozhodnutí a jinému zásahu orgánů veřejné moci do ústavně zaručených základních práv a svobod ( § 72 odst. 1 písm. a ) zákona o Ústavním soudu ). Ústavní soud není součástí soustavy obecných soudů, není tedy povolán k instančnímu přezkumu jejich rozhodnutí. Jeho pravomoc je založena výlučně k přezkumu z hlediska dodržení ústavněprávních principů, tj. zda v řízení ( rozhodnutím v něm vydaným ) nebyly dotčeny předpisy ústavního pořádku chráněná práva nebo svobody jeho účastníka a zda bylo vedeno v souladu s ústavními principy.

Po seznámení s obsahem napadeného rozhodnutí dospěl Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná. Jejím těžištěm je nesouhlas stěžovatele s tím, že byl zavázán k náhradě nákladů řízení žalovaného, ačkoliv zde byl ( podle něj ) důvod k aplikaci ustanovení § 150 OSŘ.

K otázce náhrady nákladů řízení se Ústavní soud ve své judikatuře opakovaně vyjadřuje rezervovaně tak, že takové rozhodnutí, i když se může citelně dotknout některého z účastníků řízení, zpravidla nedosahuje intenzity opodstatňující porušení základních práv a svobod ( sp. zn. IV. ÚS 10/98, II. ÚS 130/98, I. ÚS 30/02, IV. ÚS 303/02, III. ÚS 255/05 ). Procesní povaha soudem konstituovaného práva, resp. povinnosti, způsobuje, že zde není zjevné reflexe ve vztahu k těm základním právům a svobodám, které jsou chráněny prameny ústavního pořádku. Namítané vady musí proto dosáhnout značné intenzity, aby bylo dosaženo ústavněprávní roviny problému.

Podobnou zdrženlivost projevuje Ústavní soud též při posuzování rozhodování obecných soudů o použití moderačního práva zakotveného v § 150 OSŘ, které je zásadně v kompetenci obecných soudů. Zásah Ústavního soudu je možný pouze v případech extrémního vybočení z obecně uznávaných pravidel spravedlivého procesu, což však ve věci stěžovatele shledáno nebylo.

Jak Ústavní soud ověřil, odvolací soud se otázkou náhrady nákladů řízení adekvátně zabýval. S ohledem na skutečnost, že žalovaný o podstatné změně poměrů ( obdržená výpověď z pracovního poměru a probíhající pracovní neschopnost ), výrazně limitujících jeho aktuální finanční možnosti, věděl od srpna 2011, aniž by s ní seznámil stěžovatele, snížil jím vyčíslené náklady na právní zastoupení advokátem o 50%, za použití § 150 OSŘ. Své rozhodnutí podrobně odůvodnil a uvedl, jakými úvahami se řídil.

Ústavní soud uzavírá, že v souzené věci jde o otázku výkladu běžného práva, což zásadně přísluší soudům obecným. Zkoumal tedy pouze, zda byly dodrženy ústavní hranice a zda nedošlo k porušení základních práv či svobod stěžovatele. Pokud se v ústavní stížnosti jako jediného ústavněprávního argumentu dovolává porušení práva na soudní ochranu, respektive práva vlastnit majetek, je nutno dodat, že toto právo mu zjevně upřeno nebylo. Dostalo se mu náležitého postavení účastníka řízení, v jehož rámci využil i opravný prostředek, kterým by se odvolací soud, nebýt zpětvzetí odvolání, zabýval i věcně. Měl tak plnou možnost využít svých zákonem stanovených procesních práv. Pokud odvolání podal, musel počítat i s tím, že v případě nepříznivého rozhodnutí odvolacího soudu ponese náklady odvolacího řízení. Ty byly nakonec žalobci přiznány pouze v poloviční výši, právě za použití §150 OSŘ.

V předmětné věci tak Ústavní soud dospěl k závěru, že odvolací soud postupoval v rámci daném příslušnými procesními předpisy, aplikoval běžné právo ústavně konformním způsobem, nedopustil se žádného jednání, které by mohlo způsobit porušení základních práv stěžovatele. Na základě shora uvedeného proto Ústavnímu soudu nezbylo než ústavní stížnost odmítnout, podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu, jako zjevně neopodstatněnou.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 28. prosince 2011

Ivana Janů
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Českých Budějovicích

čj. 7 Co 1833/2011 - 91

č. 182/1993 Sb.,

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Krajský soud v Českých Budějovicích

§ 146 odst. 2 věty druhé OSŘ

Ústavní soud

Okresního soudu v Jindřichově Hradci

čj. 6 C 79/2011 - 54

Krajský soud v Českých Budějovicích

čj. 7 Co 1833/2011 - 91

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy

čl. 87 odst. 1 písm. d )

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 150 OSŘ

Ústavní soud

sp. zn. IV. ÚS 10/98

II. ÚS 130/98

I. ÚS 30/02

IV. ÚS 303/02

III. ÚS 255/05

Ústavní soud

§ 150 OSŘ

Ústavního soudu

Ústavní soud

odvolací soud

§ 150 OSŘ

Ústavní soud

odvolací soud

odvolacího soudu

§150 OSŘ

Ústavní soud

odvolací soud

Ústavnímu soudu

Ústavního soudu


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Miroslavy Jirmanové, Ph.D. a soudců JUDr. Olgy Puškinové a JUDr. Vladimíra Mikuška v exekuční věci oprávněného města Brandýs nad Labem – Stará Boleslav, se sídlem v Brandýse nad Labem, Masarykovo náměstí 1, zastoupeného JUDr. Hanou Záveskou, advokátkou se sídlem v Mladé Boleslavi, Blahoslavova 186/8, proti povinnému M. K., pro 1000,- Kč, vedené u Okresního soudu v Teplicích pod sp. zn. 14 Nc 12786/2006, o dovolání povinného proti usnesení Krajského soudu v Ústí nad Labem ze dne 7. 10. 2008, č. j. 9 Co 2/2008-44, takto :

Dovolací řízení se zastavuje. Odůvodnění :

Krajský soud napadeným rozhodnutím potvrdil usnesení z 9. 11. 2006, č. j. 14 Nc 12786/2006-11, jímž okresní soud podle rozhodnutí Městského úřadu v Brandýse nad Labem – Stará Boleslav z 1. 11. 2004, č. j. 47139/2004, nařídil exekuci na majetek povinného a jejím provedením pověřil JUDr. Vladimíra Plášila.

Usnesení odvolacího soudu napadl povinný prostřednictvím svého právního zástupce Mgr. P. F., ( jenž byl následně ze seznamu advokátů vyškrtnut ) dovoláním, které vzal dne 7. 12. 2012 zcela zpět ( viz protokol o výslechu před Okresním soudem v Teplicích na č. l. 62 ).

Nejvyšší soud postupoval podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění účinném do 30. 6. 2009 ( srov. Část první, Čl. II Přechodná ustanovení, bod 12 zákona č. 7/2009 Sb. ) a dovolací řízení podle § 243b odst. 5 věty druhé zastavil.

O případných nákladech vzniklých oprávněnému v dovolacím řízení rozhoduje soudní exekutor ( § 87 a násl. zákona č. 120/2001 Sb. ).

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 23. ledna 2013 JUDr. Miroslava Jirmanová, Ph.D., v. r.předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Teplicích

sp. zn. 14 Nc 12786/2006

Krajského soudu v Ústí nad Labem

č. j. 9 Co 2/2008-44

Krajský soud

č. j. 14 Nc 12786/2006-11

okresní soud

odvolacího soudu

Okresním soudem v Teplicích

Nejvyšší soud

č. 99/1963 Sb.

občanský soudní řád

ve znění účinném do 30. 6. 2009

§ 243b odst. 5 věty druhé

§ 87 a násl. zákona č. 120/2001 Sb.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dne 13. ledna 2011 v senátě složeném z předsedy Jiřího Muchy ( soudce zpravodaj ) a soudců Vladimíra Kůrky a Jana Musila mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků ve věci ústavní stížnosti stěžovatele Ing. M. N., zastoupeného Mgr. Pavlou Frodlovou, advokátkou v Šumperku, Husitská 11, proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě - pobočky v Olomouci ze dne 26. 5. 2010 č. j. 70 Co 169/2010-517, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění

Včas podanou ústavní stížností ze dne 14. 9. 2010 se stěžovatel domáhal zrušení rozsudku Krajského soudu v Ostravě - pobočky v Olomouci ze dne 26. 5. 2010 č. j. 70 Co 169/2010-517. Dle stěžovatele byla porušena jeho práva zakotvená v čl. 3 odst. 3, čl. 23, čl. 36 odst. 1, čl. 37 odst. 3 a čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod.

Z předložených kopií rozhodnutí v dané věci vyplývá, že Okresní soud v Šumperku rozsudkem ze dne 21. 12. 2009 č. j. 11 Nc 201/2007-461 rozhodl o výchově a výživě nezletilého syna stěžovatele pro dobu po právní moci výroku rozsudku o výchově nezletilého a rovněž pro dobu po právní moci ( budoucího ) rozsudku o rozvodu rodičů nezletilého, neboť byla podána také žaloba na rozvod. Nezletilého okresní soud svěřil do výchovy matky a stěžovateli stanovil povinnost platit měsíčně výživné 1 300 Kč ( po dobu před rozvodem i po rozvodu rodičů ). Současně okresní soud rozhodl také o vyživovací povinnosti matky nezletilého k nezletilému ve výši 1 500 Kč měsíčně za dobu od 18. 12. 2006 ( ukončení společné domácnosti se stěžovatelem ) do právní moci výroku rozsudku o výchově nezletilého, neboť nezletilý byl ( fakticky ) ve výchově stěžovatele. Okresní soud též upravil styk stěžovatele s nezletilým pro dobu před i po rozvodu rodičů. V neposlední řadě rozhodl ( výrokem IV a V ) o náhradě nákladů řízení.

Stěžovatel podal odvolání. Krajský soud v Ostravě - pobočka v Olomouci rozsudkem ze dne 26. 5. 2010 č. j. 70 Co 169/2010-517 výroky ( části výroků ) okresního soudu o výchově nezletilého potvrdil. Výroky ( části výroků ) o výživném změnil; ve vztahu ke stěžovateli zejména rozhodl tak, že mu uložil platit na nezletilého vyšší výživné, a to 1 800 Kč měsíčně - částku zvýšil s ohledem na v odvolacím řízení nově zjištěné okolnosti ( změna situace na straně nezletilého - nástup do 1. třídy ZŠ, tvrzení stěžovatele v odvolání o lepších majetkových poměrech z podnikání ). Krajský soud rovněž změnil výrok okresního soudu stran styku stěžovatele s nezletilým; tento přeformuloval a upravil z důvodu přehlednosti. Krajský soud se ztotožnil se skutkovými závěry okresního soudu, provedené dokazování označil za dostatečné a ztotožnil se také s právními závěry okresního soudu ( změny provedl jen z důvodu přehlednosti či z důvodu nově zjištěných okolností v odvolacím řízení - viz výše ).

V ústavní stížnosti stěžovatel vyjádřil výhrady k druhému znaleckému posudku, uvedl, že jeho osobnost byla v tomto posudku posouzena odlišně od prvního znaleckého posudku, přičemž testy k druhému posudku byly nestandardizované a nepřípustné a k závěrům v tomto posudku se nemohl nikdy vyjádřit. Uvedl, že požadoval výslech znalců, avšak soud mu nevyhověl. Požadoval vysvětlení odlišností ve znaleckých posudcích, avšak to znalci neučinili.

Stěžovatel dále namítl, že na straně č. 11 rozsudku krajského soudu jsou nepravdivá a neprokázaná tvrzení soudu, že by měl matku nezletilého psychicky utiskovat a utlačovat, nebo ji, stejně jako současnou jeho družku, poslat pracovat v pouhém roce věku nezletilého. Za nepravdivý údaj označil na straně č. 6 rozsudku i věk nezletilého v době druhého znaleckého posudku ( nikoliv 6,5 roku, nýbrž 5 let ).

Namítl také podjatost opatrovníka nezletilého. Uvedl, že nebyla dohledána výpověď opatrovníka, audio záznam o výslechu nezletilého opatrovníkem z prosince 2009; tento výslech nebyl řádně vyhodnocen, ač zde nezletilý vyjádřil preferenci stěžovatele oproti matce. Namítl, že mu nebylo nikdy umožněno nahlédnout do spisu opatrovníka a opatrovník stranil matce nezletilého.

Rovněž namítl, že okresní soud na straně č. 3 uvedl, že matka poukazovala na to, že stěžovatel syna izoluje, s čímž stěžovatel nesouhlasí, neboť nezletilý je v kolektivu vrstevníků.

Stěžovatel poukazuje na to, že důvod odchodu matky nezletilého z domácnosti je posuzován odlišně znaleckými posudky i soudy v rozsudcích. Má za to, že matka nezletilého opustila.

Namítl, že nebyly provedeny jím navržené důkazy k prokázání nevhodnosti prostředí u matky nezletilého pro výchovu nezletilého ( kromě rejstříku trestů měly být vyžádány i zprávy přestupkové a ze státní správy, jakož i zjištěny spory matky nezletilého s vlastníky sousední nemovitosti ).

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud již opakovaně judikoval, že není oprávněn zasahovat do jurisdikční činnosti obecných soudů a přehodnocovat dokazování provedené soudy, pokud nedošlo k porušení ústavně zaručených základních práv nebo svobod. Ústavní soud může zasáhnout, pouze pokud právní závěry soudu jsou v příkrém nesouladu se skutkovými zjištěními nebo z nich v žádné možné interpretaci odůvodnění nevyplývají, nebo pokud porušení některé z norem jednoduchého práva v důsledku svévole ( např. nerespektováním kogentní normy ) anebo v důsledku interpretace, jež je v extrémním rozporu s principy spravedlnosti ( např. přepjatý formalismus ), zakládá porušení základního práva a svobody. Takový exces obecného soudu však Ústavní soud v dané věci neshledal.

Z rozsudků v dané věci je zřejmé, že obecné soudy provedly dostatečné dokazování a řádně zjistily skutkový stav, resp. skutečnosti relevantní pro rozhodnutí ve věci. Pokud soudy neprovedly některé stěžovatelem navržené důkazy, dostatečně přiléhavě vyložily v odůvodnění rozsudků, z jakých důvodů se tak stalo ( str. 10 rozsudku okresního soudu a str. 8 odvolacího rozsudku ). K odlišnostem v provedených dvou znaleckých posudcích se oba soudy také dostatečně vyjádřily; každý znalecký posudek je "jen" jedním z řady důkazů v řízení, který podléhá nezávislému a pečlivému hodnocení soudu. V hodnocení znaleckých posudků provedeném soudy přitom Ústavní soud neshledává protiústavní exces, výklad soudů je logický a vnitřně konzistentní ( soudy ostatně poukázaly na shodné i odlišné momenty obou posudků, a to i ve prospěch stěžovatele ). Z rozsudku okresního soudu se navíc podává, že po provedení důkazu druhým znaleckým posudkem stěžovatel nevznesl námitky; třetí posudek navrhoval za účelem zjištění jen některých jiných faktorů ( str. 10, též str. 5 odvolacího rozsudku ).

Výtky stěžovatele k jednotlivostem v odůvodnění rozsudků ( viz výše ) už vůbec nedosahují ústavněprávní roviny, když se nejednalo o skutečnosti rozhodné, tedy skutečnosti samotné vedoucí k jinému rozhodnutí ve věci. Soudy se ( navíc ) dostatečně široce vyjádřily k otázce odchodu matky z domácnosti a stejně tak vhodně poukázaly na odlišné schopnosti nezletilého ve vyjadřování názorů v závislosti na věku. Není také zřejmé, proč by okresní soud v počátku odůvodnění rozsudku nemohl vedle tvrzení stěžovatele uvést ( či citovat ) také tvrzení matky nezletilého v řízení; tím není účastníkům řízení působena žádná újma na právech ze strany soudu.

Obecné soudy se v odůvodnění svých rozsudků rovněž dostatečně věnovaly vyjádřením nezletilého ve vztahu k jeho oběma rodičům a jejich výchovnému prostředí a vazbě na ně; ani tato vyjádření však ( s ohledem na věk nezletilého ) nebyla směrodatná při rozhodování soudů. Pokud jde o osobu opatrovníka nezletilého, resp. jeho postavení v řízení a vliv na rozhodnutí ve věci samé, je zřejmé, že soudy k vyjádřením opatrovníka přistupovaly v souvislosti se všemi ostatními provedenými důkazy ( vyjádření opatrovníka nebyla excesivně soudy preferována ); rozhodnutí evidentně neodviselo od stanoviska opatrovníka ( jak se snaží naznačit stěžovatel ).

Závěrem je možno ještě podotknout, že nové námitky a výtky nejsou v řízení o ústavní stížnosti přípustné, a to z důvodu principu subsidiarity tohoto procesního prostředku ve vztahu k jiným právním řádem umožněným procesním prostředkům nápravy.

Ústavní soud neshledal porušení stěžovatelových ústavně zaručených práv skutečnostmi jím tvrzenými, proto rozhodl mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků dle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, tak, že ústavní stížnost odmítl pro zjevnou neopodstatněnost.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 13. ledna 2011

Jiří Mucha
předseda senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

č. j. 70 Co 169/2010-517

č. j. 70 Co 169/2010-517

Okresní soud v Šumperku

č. j. 11 Nc 201/2007-461

okresní soud

okresní soud

Okresní soud

č. j. 70 Co 169/2010-517

okresního soudu

Krajský soud

okresního soudu

Krajský soud

okresního soudu

okresního soudu

krajského soudu

okresní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

okresního soudu

Ústavní soud

okresního soudu

okresní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Františka Ištvánka a soudců JUDr. Lubomíra Ptáčka, Ph.D., a JUDr. Pavla Simona ve věci žalobce J. P., zastoupeného Mgr. Blankou Morávkovou, advokátkou se sídlem v Branišovicích 101, proti žalované České republice – Ministerstvu spravedlnosti, se sídlem v Praze 2, Vyšehradská 16, o náhradu nemajetkové újmy, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 2 pod sp. zn. 23 C 269/2010, o dovolání žalobce proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 7. 12. 2011, č. j. 58 Co 476/2011 – 55, takto :

I. Dovolání se odmítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.
O d ů v o d n ě n í :

Odvolací soud v záhlaví uvedeným rozsudkem potvrdil rozsudek soudu prvního stupně, jímž byla zamítnuta žaloba o 120.000,- Kč včetně úroků z prodlení.
Žalobce se tohoto plnění ze strany žalované domáhal z titulu zadostiučinění za nemajetkovou újmu, která mu měla vzniknout v důsledku nesprávného úředního postupu spočívajícího v nepřiměřené délce konkursního řízení vedeného u Krajského soudu v Ústí nad Labem pod sp. zn. 18 K 158/99. Tohoto řízení se žalobce účastnil coby konkursní věřitel.
Odvolací soud se ztotožnil jak se skutkovými zjištěními, která soud prvního stupně učinil, tak i s jeho právními závěry. Oba soudy shodně uzavřely, že v daném případě se nejednalo o nesprávný úřední postup. Konkursní řízení sice trvalo značně dlouho ( ve vztahu k žalobci sedm let ), ovšem s přihlédnutím k charakteru konkursního řízení, množství úkonů a rozhodnutí, počtu přihlášených věřitelů i významu tohoto řízení pro žalobce nelze jeho délku považovat za „ zjevně nepřiměřenou “. Soudy nezjistily žádné nedostatky v dohledové činnosti konkursního soudu, ani nečinnost správce konkursní podstaty. Samotná délka řízení není rozhodná, neboť je ji vždy třeba hodnotit ve vztahu k prováděným úkonům a aktivitám soudu i účastníků řízení. Soudy nezjistily žádné průtahy v konkursním řízení ( ve smyslu nečinnosti ). Význam řízení byl pro žalobce malý, neboť ke konkursnímu řízení dochází v případě, že dlužník není schopen dostát svým finančním závazkům a uspokojení pohledávek věřitelů v zásadním rozsahu tak nelze ve většině případů předpokládat. Je-li tedy účelem poskytnutí zadostiučinění za způsobenou nemajetkovou újmu v obecné rovině kompenzace stavu nejistoty účastníků řízení, je v případě konkursního řízení míra této nejistoty zcela odlišná, než je tomu u běžných nalézacích řízení. Žalobce přitom netvrdil, ani neprokazoval, že by délka konkursního řízení měla vliv na rozsah uspokojení jeho pohledávky. Ani z průběhu předmětného konkursního řízení taková skutečnost nevyplývá. Namítá-li žalobce, že v době podání návrhu na prohlášení konkursu uplynula sedmiletá lhůta pro vydání majetkových podílů z transformace podle zákona č. 42/1992 Sb., takže zahájeným konkursním řízením byla žalobci odepřena možnost o tyto majetkové podíly požádat, je tato námitka irelevantní pro posouzení přiměřenosti délky řízení. Nespokojenost a frustraci žalobce z výsledků uplatnění transformačního nároku – byť jakkoliv oprávněnou a pochopitelnou – nelze kompenzovat požadovaným zadostiučiněním s ohledem na to, že výsledek uplatnění tohoto nároku s délkou řízení nikterak nesouvisí. Ani odkazy žalobce na jiná rozhodnutí odvolacího soudu v obdobných případech nejsou relevantní, neboť odvolací soud se v nich dosud nezabýval konkrétními okolnostmi a úkony činěnými v konkursním řízení.
Proti rozsudku odvolacího soudu podal žalobce dovolání. Jeho přípustnost dovozuje ze zásadní právní významnosti napadeného rozhodnutí a důvodnost opírá o tvrzení, že odvolací soud věc nesprávně právně posoudil. Právo na přiměřenou délku soudního řízení se vztahuje i na řízení konkursní, jakkoliv se toto řízení odlišuje od řízení nalézacího. Deset let trvající konkursní řízení je pro žalobce zcela nepřijatelné. V jeho průběhu navíc nastaly průtahy, jimiž se soudy při hodnocení přiměřenosti délky řízení vůbec nezabývaly. Jednotlivé skutečnosti, na nichž soudy postavily závěr o přiměřenosti délky řízení ( množství věřitelů, nespolupracující úpadce, související soudní spory, opakované nezdary při zpeněžování majetku, opakovaná rozhodnutí o právním nástupnictví, procesní aktivita účastníků atd. ), nemají oporu v provedeném dokazování; nedá se z nich usoudit, zda a jaký vliv měly na délku řízení. Z provedeného dokazování naopak vyplývá, že jak konkursní soud, tak správce konkursní podstaty ne vždy včas a adekvátně reagovaly na vzájemné podněty. Význam předmětu řízení nebyl pro žalobce zanedbatelný, neboť byl osobou oprávněnou podle zákona č. 229/1991 Sb. a zákona č. 42/1992 Sb. Uspokojení části nároků uplatněných podle uvedených právních předpisů předpokládal na základě vydání transformačních podílů. V důsledku prohlášení konkursu na povinnou osobu nemohl o vypořádání tohoto majetkového podílu požádat. Úpadce měl v době prohlášení konkursu dostatek majetku a „ dá se říci, že nebyl ani v úpadku “, neboť jeho aktiva v době prohlášení konkursu byla téměř shodná s pasivy. Skutečnost, že pohledávky věřitelů byly nakonec uspokojeny jen v nepatrné výši, mělo bezpochyby původ i ve zdlouhavém konkursním řízení. Dále žalobce upozornil na některá rozhodnutí odvolacího soudu, v nichž v obdobných případech rozhodl jinak a zadostiučinění poskytl. Žalobce navrhl, aby Nejvyšší soud zrušil jak rozsudek soudu odvolacího, tak i rozsudek soudu prvního stupně a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
Nejvyšší soud v dovolacím řízení postupoval a o dovolání rozhodl podle zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění účinném od 1. 7. 2009 ( viz čl. II., bod 12 zákona č. 7/2009 Sb. ) – dále jen „ o. s. ř. “
V daném případě by dovolání mohlo být shledáno přípustným jen tehdy, jestliže by dovolací soud dospěl k závěru, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu je po právní stránce ve věci samé zásadně významné ( § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř., se zřetelem k nálezu Ústavního soudu ze dne 28. 2. 2012, sp. zn. Pl. ÚS 29/11, je zrušeno uplynutím dne 31. 12. 2012; k tomu viz i nález ze dne 6. 3. 2012, sp. zn. IV. ÚS 1572/11, dostupný na internetových stránkách Ústavního soudu, http ://nalus.usoud.cz ).
Podle § 237 odst. 3 o. s. ř. má rozhodnutí odvolacího soudu po právní stránce zásadní význam zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 se nepřihlíží.
Dovolání není přípustné.
Předně je třeba odkázat na již citovaný § 237 odst. 3 o. s. ř. ( část věty za středníkem ), dle něhož se při posouzení přípustnosti dovolání pro zásadní právní význam nepřihlíží k důvodům, že řízení bylo postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci ( § 241a odst. 2 písm. a/ o. s. ř. ), a k důvodům, že napadené rozhodnutí vychází ze skutkového zjištění, které nemá podle obsahu spisu v podstatné části oporu v provedeném dokazování ( § 241a odst. 3 o. s. ř. ).
Dovolatel však ani jinak dovolacímu soudu nepředkládá k posouzení právní otázku, která by ve smyslu kritérií uvedených v § 237 odst. 3 o. s. ř. mohla být zásadně významná.
Právní posouzení případu provedené jak soudem prvního stupně, tak i soudem odvolacím není v rozsahu dovolacích námitek v rozporu s dosavadní judikaturou Nejvyššího soudu týkající se posouzení přiměřenosti délky konkursního řízení. V tomto ohledu lze poukázat na závěry obsažené v rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 31. 5. 2012, sp. zn. 29 Cdo 2012/2010, uveřejněném pod č. 132/2012 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek; dostupný též na internetových stránkách Nejvyššího soudu, www.nsoud.cz ). Posouzení počátku a konce konkursního řízení ve vztahu k žalobci, složitosti případu, postupu příslušných orgánů ( soudu a správce konkursní podstaty ), významu předmětu řízení pro žalobce, jakož i vztahu konkursního řízení k restitučním nárokům žalobce je souladné se závěry obsaženými ve zmíněném rozsudku.
Z těchto důvodů dovolací soud podle § 243b odst. 5 a § 218 písm. c ) o. s. ř. dovolání žalobce odmítl.
Při rozhodování o náhradě nákladů řízení vycházel dovolací soud z toho, že žalobce, jehož dovolání bylo odmítnuto, nemá na náhradu nákladů řízení právo a žalované v dovolacím řízení žádné účelně vynaložené náklady nevznikly.
Proti tomuto usnesení nejsou opravné prostředky přípustné.

V Brně 27. prosince 2012

 JUDr. František Ištvánek, v. r.
 předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 2

sp. zn. 23 C 269/2010

Městského soudu v Praze

č. j. 58 Co 476/2011 – 55

soudu prvního stupně

Krajského soudu v Ústí nad Labem

sp. zn. 18 K 158/99

soud prvního stupně

č. 42/1992 Sb.

odvolacího soudu

odvolací soud

odvolacího soudu

odvolací soud

č. 229/1991 Sb.

č. 42/1992 Sb.

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

soudu odvolacího

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

č. 99/1963 Sb.

ve znění účinném od 1. 7. 2009

čl. II., bod 12 zákona č. 7/2009 Sb.

dovolací soud

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 29/11

sp. zn. IV. ÚS 1572/11

Ústavního soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a/ o. s. ř.

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

dovolacímu soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

soudem prvního stupně

soudem odvolacím

Nejvyššího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Cdo 2012/2010

Nejvyššího soudu

dovolací soud

dovolací soud