U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Olgy Puškinové a soudců JUDr. Miroslavy Jirmanové a JUDr. Vladimíra Mikuška ve věci již zletilé K. B., dcery matky Mgr. L. B. a otce Ing. L. B., zastoupeného JUDr. Danielou Křížkovou, advokátkou se sídlem v Praze 5, náměstí Kinských 7/76, o výkon rozhodnutí o úpravě styku, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 9 pod sp. zn. 16 P 155/2000, o dovolání otce proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 15. dubna 2008, č. j. 29 Co 24/2008 - 373, takto :

I. Dovolání se zamítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.

O d ů v o d n ě n í :

Obvodní soud pro Prahu 9 usnesením ze dne 20. 7. 2006, č. j. 16 P 155/2000 - 338, zamítl „ návrh otce na výkon rozhodnutí “ ( podle rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 9 ze dne 17. 6. 1999, sp. zn. 28 P a Nc 316/99, 25 Nc 198/98 ) uložením pokuty matce „ za neuskutečněné styky mezi tehdy nezletilou K. B. a otcem, které matka bezdůvodně neumožnila v době od 14. 9. 2001 do 1. 4. 2004 a od 7. 4. 2005 doposud “, a rozhodl o náhradě nákladů řízení ve vztahu mezi rodiči a vůči státu. Jeho předchozí usnesení v této věci ze dne 12. 5. 2005, č. j. 16 P 155/2000 - 254, jímž matce uložil pokutu ve výši 10.000,- Kč „ za styky mezi nezletilou a otcem, které matka bezdůvodně neumožnila v období od 14. 9. 2001 do 1. 4. 2004 a od 7. 4. 2005 do 8. 5. 2005 “ a jímž rozhodl o náhradě nákladů řízení ve vztahu mezi rodiči a vůči státu, bylo zrušeno usnesením Městského soudu v Praze ze dne 30. 11. 2005, č. j. 29 Co 433/2005 - 275, a věc byla vrácena soudu prvního stupně k dalšímu řízení se závazným právním názorem, že k výzvě doručené matce dne 4. 9. 2000 v předchozím řízení o výkon rozhodnutí o úpravě styku otce s dcerou, jež bylo v důsledku zpětvzetí návrhu otcem pravomocně zastaveno, nelze v tomto řízení přihlížet, a že proto matka musí být znovu vyzvána k dobrovolnému plnění povinnosti podle § 272 odst. 2 o. s. ř.; teprve zůstane-li nová výzva bezvýsledná, je namístě postup podle § 273 odst. 1 o. s. ř.

Městský soud v Praze usnesením ze dne 15. 4. 2008, č. j. 29 Co 24/2008 - 373, usnesení soudu prvního stupně ve výroku, kterým byl zamítnut návrh otce na výkon rozhodnutí uložením pokuty matce, potvrdil, ve výroku o nákladech řízení ve vztahu mezi rodiči a vůči státu je změnil a rozhodl o nákladech odvolacího řízení. Odvolací soud stejně jako v předchozím řízení vyšel z názoru, že neplnění povinností stanovených rozsudkem o úpravě styku s nezletilým dítětem lze sankcionovat teprve poté, co byl ten, kdo se soudnímu rozhodnutí odmítá podrobit, vyzván, aby je plnil ( § 272 odst. 2 o. s. ř. ). Protože matce byla výzva podle tohoto ustanovení ( poté, co dřívější usnesení soudu prvního stupně ze dne 12. 5. 2005, č. j. 16 P 155/2000 - 254, jímž matce uložil pokutu, bylo odvolacím soudem zrušeno a věc mu byla vrácena k dalšímu řízení ) doručena soudem prvního stupně až dne 18. 3. 2006, a poté již otec svá práva na styk s dcerou nerealizoval, ztotožnil se se závěrem obvodního soudu, že výkon rozhodnutí uložením pokuty za neuskutečněné styky otce s dcerou do 18. 3. 2006 nelze nařídit, neboť nedostatek výzvy není možné dodatečně odstranit.

Rozhodnutí odvolacího soudu napadl otec dovoláním, jehož přípustnost dovozuje z § 237 odst. 1 písm. c ), odst. 3 o. s. ř. ve spojení s § 238a odst. 1 písm. c ) o. s. ř., případně z § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř., neboť odvolací soud vyložil ustanovení § 272 odst. 2 a § 273 o. s. ř. nesprávně [§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.] a v rozporu se zájmem dcery; jeho rozhodnutí tak má po právní stránce zásadní význam. Dovolatel nesouhlasí zejména s názorem odvolacího soudu, že matce nelze uložit pokutu za styky zmařené před doručením výzvy ( § 272 odst. 2 o. s. ř. ), a v této souvislosti namítá, že výkonu rozhodnutí o úpravě styku se domáhal již od roku 2001, přičemž výzva k dobrovolnému plnění soudního rozhodnutí o úpravě styku byla matce doručena 4. 9. 2000 v předchozím řízení o výkon rozhodnutí ( v němž vzal návrh zpět, neboť postoj matky se přechodně změnil ), avšak od 14. 9. 2001 došlo k úplnému přerušení styku. I když po doručení nové výzvy k plnění rozsudku o úpravě styku matce dne 18. 6. 2006 již dceru nekontaktoval a k realizaci styku nedošlo, měl být výkon rozhodnutí uložením pokuty nařízen za předchozí nerealizované styky. Navrhl, aby usnesení odvolacího soudu bylo zrušeno a aby mu věc byla vrácena k dalšímu řízení.

Dovolací soud dovolání projednal a rozhodl o něm podle občanského soudního řádu ve znění účinném do 30. 6. 2009 ( viz čl. II., bod 12. části první zákona č. 7/2009 Sb. ). Po zjištění, že dovolání bylo podáno včas, oprávněnou osobou, účastníkem řízení, řádně zastoupeným advokátkou, dospěl po přezkoumání věci podle § 242 o. s. ř. k závěru, že dovolání otce, které je přípustné podle § 238a odst. 1 písm. c ), odst. 2 ve spojení s § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř., není důvodné.

Nesprávné právní posouzení věci podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř. může spočívat v tom, že odvolací soud věc posoudil podle právní normy, jež na zjištěný skutkový stav nedopadá, nebo právní normu, sice správně určenou, nesprávně vyložil, případně ji na daný skutkový stav nesprávně aplikoval.

Podle § 272 odst. 2 o. s. ř., ve znění účinném do 30. 9. 2008, soud před nařízením výkonu rozhodnutí písemně nebo ústně do protokolu vyzve toho, kdo se odmítá podrobit soudnímu rozhodnutí nebo neplní soudem schválenou dohodu o výchově nezletilých dětí a o úpravě styku s nimi anebo rozhodnutí o navrácení dítěte, aby se soudnímu rozhodnutí podrobil nebo aby soudem schválenou dohodu plnil. V této výzvě upozorní též na následky neplnění povinností stanovených v rozhodnutí nebo v dohodě. Zůstane-li tato výzva bezvýsledná, nařídí soud podle § 273 odst. 1 písm. a ) o. s. ř., ve znění účinném do 30. 9. 2008, výkon rozhodnutí, kterým tomu, kdo neplní dobrovolně soudní rozhodnutí nebo soudem schválenou dohodu o výchově nezletilých dětí, popřípadě o úpravě styku s nimi anebo rozhodnutí o navrácení dítěte, uloží pokutu; výkon rozhodnutí uložením pokuty lze nařídit opětovně, jednotlivé pokuty nesmějí přesahovat 50 000 Kč a připadají státu.

Smyslem výzvy podle § 272 odst. 2 o. s. ř. je přimět povinnou osobu k dobrovolnému splnění povinnosti stanovené v rozhodnutí nebo soudem schválené dohodě o výchově nezletilých dětí a o úpravě styku s nimi. Výzva podle § 272 odst. 2 o. s. ř. musí vždy předcházet výkonu rozhodnutí uložením pokuty [§ 273 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.], to však neznamená, že by povinný rodič musel být poučován opakovaně. Takový postup by nebyl účelný a byl by i v rozporu s institutem výzvy jako specifické preventivní činnosti soudu před samotným nařízením výkonu rozhodnutí ( srovnej Tripes, A. : Exekuce v soudní praxi, 2. vydání, Praha : C.H.Beck, 2001, s. 623 ).

Obecně je tedy třeba souhlasit s názorem otce, že povinný rodič nemusí být podle § 272 odst. 2 o. s. ř. poučován opakovaně. S jeho námitkou, že soud měl matce uložit pokutu podle 273 odst. 1 písm. a ) o. s. ř. za neuskutečněné styky s tehdy nezletilou K. v době od 14. 9. 2001 do 1. 4. 2004 a od 7. 4. 2005 se však ztotožnit nelze, neboť v tomto období již rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 9 ze dne 17. 6. 1999, sp. zn. 28 P a Nc 316/99, 25 Nc 198/98, jímž byl upraven styk otce s tehdy nezletilou, nebyl - po právní moci rozsudku o rozvodu manželství rodičů - účinný.

Účinností rozhodnutí se rozumí, že rozhodnutí je způsobilé přivodit zamýšlené právní účinky. Účinnost však rozhodnutí může pozbýt, a to ze zákona nebo jako důsledek jiného rozhodnutí nebo právního stavu, který je doložen veřejnou listinou.

V posuzované věci z obsahu spisu vyplývá, že k návrhu matky ze dne 22. 1. 1998, jímž se domáhala úpravy výchovy a výživy tehdy nezletilé K. pro dobu před rozvodem a pro dobu po rozvodu manželství rodičů, Obvodní soud pro Prahu 9 rozsudkem ze dne 10. 9. 1998, č. j. 25 Nc 198/98 - 17, řízení o úpravu výchovy a výživy jmenované pro dobu před rozvodem v důsledku zpětvzetí návrhu zastavil a rozhodl o úpravě výchovy a výživy jmenované pro dobu po rozvodu manželství rodičů tak, že tehdy nezletilou K. svěřil do výchovy matky a otce zavázal platit na nezletilou výživné ve výši 1.400,- Kč měsíčně od právní moci rozsudku o rozvodu manželství. Styk otce s tehdy nezletilou K. byl upraven rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 9 ze dne 17. 6. 1999, č. j. 28 P a Nc 316/99-39, 25 Nc 198/98, který nabyl právní moci dne 25. 8. 1999; proti tomuto rozsudku podal otec odvolání, které vzal před nařízením odvolacího jednání zpět, a Městský soud v Praze proto usnesením ze dne 3. 11. 1999, č. j. 14 Co 541/99 - 51, odvolací řízení zastavil. Rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 9 ze dne 11. 5. 2000, č. j. 8 C 84/2000 - 9, který nabyl právní moci dne 5. 7. 2000, bylo manželství rodičů rozvedeno. Dne 14. 8. 2000 podal otec návrh na výkon rozhodnutí o úpravě styku s tehdy nezletilou K. a soud prvního stupně výzvou ze dne 18. 8. 2000, sp. zn. 16 P 155/2000, doručenou matce dne 4. 9. 2000, matku podle § 272 odst. 2 o. s. ř. vyzval, aby se podrobila soudnímu rozhodnutí o úpravě styku, a současně ji poučil o následcích neplnění stanovených povinností. Dne 6. 10. 2000 podal otec další návrh na výkon rozhodnutí odůvodněný tím, že výzva zaslaná matce zůstala bezvýsledná. Protože po soudních jednáních se styk začal opět realizovat, vzal otec svůj návrh dne 23. 11. 2001 zpět a soud prvního stupně pravomocným usnesením ze dne 29. 11. 2001, č. j. 16 P 155/2000 - 110, řízení o výkon rozhodnutí zastavil. Již dne 17. 1. 2002 podal otec další návrh na nařízení výkonu rozhodnutí o úpravě styku s dcerou s tvrzením, že styk se po dohodě rodičů uskutečnil jen několikrát na podzim roku 2001 a že mu v něm matka opět brání.

Vztah rozsudku o úpravě práv a povinností rodičů k nezletilým dětem podle § 50 a § 86 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění účinném do 31. 7. 1998, k pravomocnému rozsudku o rozvodu manželství rodičů byl řešen v rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 30. 11. 1967, sp. zn. 5 Cz 146/67, publikovaném ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod poř. č. 31/68, se závěrem, že „ dřívější úprava práv a povinností rodičů k nezletilému dítěti pozbývá účinnosti právní mocí rozhodnutí o rozvodu manželství rodičů “. K tomuto závěru se Nejvyšší soud v řízení o úpravě styku rodiče s nezletilým dítětem přihlásil v usnesení ze dne 20. 9. 1999, sp. zn. 30 Cdo 1443/98, a za účinnosti novely zákona o rodině provedené zákonem č. 91/1998 Sb. s účinností od 1. 8. 1998 v usnesení ze dne 18. 10. 2010, sp. zn. 20 Cdo 4958/2008. Vzhledem k těmto závěrům je tedy podstatné, zda a kdy nabyl právní moci rozsudek o rozvodu manželství rodičů, neboť pravomocný rozsudek, jímž bylo manželství rodičů nezletilého dítěte rozvedeno, je skutečností, jež má za následek neúčinnost předchozí úpravy práv a povinností rodičů k nezletilým dětem ve smyslu § 50 a § 86 zákona o rodině.

Jestliže se v dané věci z obsahu spisu podává, že manželství rodičů tehdy nezletilé K. bylo pravomocně rozvedeno ke dni 5. 7. 2000, pak je nepochybné, že úprava práv a povinností rodičů k dceři, včetně úpravy styku otce s ní, provedená rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 9 ze dne 17. 6. 1999, sp. zn. 28 P a Nc 316/99, 25 Nc 198/99, pozbyla ke dni 5. 7. 2000 účinnosti.

Nejvyšší soud ve své rozhodovací praxi dále opakovaně dovodil, že je-li neúčinnost titulu zjevná již v řízení o nařízení výkonu rozhodnutí ( exekuce ), nelze k ní nepřihlédnout jen proto, že prostor k jejímu posouzení se zpravidla přesouvá do stadia řízení o zastavení výkonu ( srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24. 4. 2007, sp. zn. 20 Cdo 1331/2006, ze dne 25. 3. 2004, sp. zn. 20 Cdo 1007/2003, ze dne 21. 1. 2005, sp. zn. 20 Cdo 2647/2003, ze dne 23. 6. 2009, sp. zn. 20 Cdo 5478/2007, ze dne 18. 10. 2010, sp. zn. 20 Cdo 4958/2008 ). V takových případech se uplatní zásada, že nařízení výkonu rozhodnutí ( exekuce ), který by musel být ihned poté zastaven, odporuje rozumnému a praktickému exekučnímu režimu ( srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 2. 2003, sp. zn. 20 Cdo 984/2002, uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek 5/2004 pod č. 44, nebo usnesení ze dne 30. 11. 2005, sp. zn. 20 Cdo 761/2005 ). Titul, který zjevně není v době rozhodování o návrhu na nařízení výkonu rozhodnutí účinný, nemůže být obecně způsobilým titulem, na jehož podkladě by mohla být nařízena a prováděna exekuce ( výkon rozhodnutí ), a návrh je proto třeba zamítnout.

Z uvedeného vyplývá, že rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 9 ze dne 17. 6. 1999, sp. zn. 28 P a Nc 316/99, 25 Nc 198/98, nebyl způsobilým exekučním titulem, na jehož podkladě by mohl být nařízen a prováděn výkon rozhodnutí pro neuskutečněné styky otce s tehdy nezletilou K. v době od 14. 9. 2001 do 1. 4. 2004 a od 7. 4. 2005 do rozhodnutí soudu prvního stupně.

Protože dovolání není - z důvodu neúčinnosti podkladového rozhodnutí - opodstatněné a protože vady řízení uvedené v § 229 odst. 1, § 229 odst. 2 písm. a ) a b ) a § 229 odst. 3 o. s. ř., jakož i jiné vady řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, k nimž dovolací soud přihlíží z úřední povinnosti, nebyly dovolacím soudem zjištěny, Nejvyšší soud dovolání otce podle § 243b odst. 2, věty před středníkem o. s. ř. zamítl.

O nákladech dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle § 243b odst. 5, věty první, § 224 odst. 1, § 151 odst. 1 a § 142 odst. 1 o. s. ř., neboť otec s ohledem na výsledek tohoto řízení nemá na jejich náhradu právo, a matce a již zletilé K. žádné náklady dovolacího řízení nevznikly.

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 15. prosince 2010

JUDr. Olga Puškinová, v. r.
předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 9

sp. zn. 16 P 155/2000

Městského soudu v Praze

č. j. 29 Co 24/2008 - 373

Obvodní soud pro Prahu 9

č. j. 16 P 155/2000 - 338

Obvodního soudu pro Prahu 9

sp. zn. 28 P a Nc 316/99, 25 Nc 198/98

č. j. 16 P 155/2000 - 254

Městského soudu v Praze

č. j. 29 Co 433/2005 - 275

soudu prvního stupně

§ 272 odst. 2 o. s. ř.

§ 273 odst. 1 o. s. ř.

Městský soud v Praze

č. j. 29 Co 24/2008 - 373

soudu prvního stupně

Odvolací soud

§ 272 odst. 2 o. s. ř.

soudu prvního stupně

č. j. 16 P 155/2000 - 254

odvolacím soudem

soudem prvního stupně

obvodního soudu

odvolacího soudu

§ 238a odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

odvolací soud

§ 272 odst. 2 a § 273 o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 272 odst. 2 o. s. ř.

odvolacího soudu

Dovolací soud

občanského soudního řádu

ve znění účinném do 30. 6. 2009

§ 242 o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolací soud

§ 272 odst. 2 o. s. ř.

ve znění účinném do 30. 9. 2008

§ 273 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

ve znění účinném do 30. 9. 2008

§ 272 odst. 2 o. s. ř.

§ 272 odst. 2 o. s. ř.

§ 273 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

§ 272 odst. 2 o. s. ř.

273 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

Obvodního soudu pro Prahu 9

sp. zn. 28 P a Nc 316/99, 25 Nc 198/98

Obvodní soud pro Prahu 9

č. j. 25 Nc 198/98 - 17

Obvodního soudu pro Prahu 9

Městský soud v Praze

č. j. 14 Co 541/99 - 51

Obvodního soudu pro Prahu 9

č. j. 8 C 84/2000 - 9

soud prvního stupně

sp. zn. 16 P 155/2000

§ 272 odst. 2 o. s. ř.

soud prvního stupně

č. j. 16 P 155/2000 - 110

§ 50 a § 86 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění účinném do 31. 7. 1998

Nejvyššího soudu

sp. zn. 5 Cz 146/67

Nejvyšší soud

sp. zn. 30 Cdo 1443/98

zákona o rodině

č. 91/1998 Sb.

s účinností od 1. 8. 1998

sp. zn. 20 Cdo 4958/2008

§ 50 a § 86 zákona o rodině

Obvodního soudu pro Prahu 9

sp. zn. 28 P a Nc 316/99, 25 Nc 198/99

Nejvyšší soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 1331/2006

sp. zn. 20 Cdo 1007/2003

sp. zn. 20 Cdo 2647/2003

sp. zn. 20 Cdo 5478/2007

sp. zn. 20 Cdo 4958/2008

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 984/2002

sp. zn. 20 Cdo 761/2005

Obvodního soudu pro Prahu 9

sp. zn. 28 P a Nc 316/99, 25 Nc 198/98

soudu prvního stupně

dovolací soud

dovolacím soudem

Nejvyšší soud


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

Obecné soudy nesmějí při rozhodování o nákladech řízení aplikovat moderační právo dle § 150 o. s. ř. svévolně a jsou povinny rozhodnutí o nákladech řízení řádně odůvodnit. Pokud tak nepostupují, porušují základní právo na spravedlivý proces zaručené čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatele R. L. zrušil I. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 5. listopadu 2008 podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy v řízení o ústavních stížnostech usnesení Městského soudu v Praze ze dne 1. dubna 2008 sp. zn. 55 Co 82/2008.

Narativní část

Stěžovatel vystupoval v řízení před obecnými soudy jako žalovaný. Jeho zletilý syn jako žalobce požadoval zvýšení výživného z původní částky 2 000 Kč na 3 500 Kč a poté na 4 000 Kč. Obvodní soud rozhodl tak, že se výživné zvyšuje na 3 500 Kč měsíčně. Pokud jde o náhradu nákladů řízení, žalobci ji nepřiznal, neboť aplikoval § 150 o. s. ř., což odůvodnil tak, že mezi stranami nebylo sporu o nutnosti zvýšení výživného, ale sporná zůstala pouze jeho výše ( stěžovatel pře jednáním navrhl zvýšení výživného na 3 000 Kč měsíčně ). K odvolání žalobce odvolací soud napadeným rozhodnutím změnil výrok o náhradě nákladů řízení tak, že žalobci přiznal na náhradě nákladů řízení před soudem I. stupně 24 000 Kč a před soudem odvolacím 800 Kč. Stěžovatel namítal, že před zahájením soudního řízení jej syn s požadavkem zvýšení výživného nijak nekontaktoval a on sám souhlasil se zvýšením výživného na 3 000 Kč.

Odůvodnění rozhodnutí Ústavního soudu

Ústavní soud odkázal na vlastní judikaturu ve věcech aplikace § 150 o. s. ř. a v souladu s ní konstatoval, že při rozhodování o nákladech řízení nelze aplikovat moderační právo svévolně. Je třeba, aby rozhodnutí o nákladech řízení bylo pečlivě odůvodněno a účastníku musí být vytvořen prostor, aby při rozhodování o nákladech řízení mohl uplatnit svoje námitky a argumenty. V tomto případě však Ústavní soud dospěl k názoru, že odvolací soud výše uvedené zásady nedodržel a pouze se ztotožnil s námitkami žalobce uvedenými v odvolání. Odvolací soud přiznal žalobci částečnou náhradu nákladů řízení, protože konstatoval, že jako student nemohl naspořit částku potřebnou k úhradě nákladů řízení a skutečnost, že se musí soudně domáhat zvýšení výživného po svém otci, je pro něj traumatizující. Odvolací soud vůbec nevzal v úvahu to, že stěžovatel soudem určené výživné řádně platil, žalobce se jej před zahájením soudního řízení nepokusil kontaktovat, aby dospěli k dohodě, a stěžovatel souhlasil s tím, aby výživné bylo částečně zvýšeno. Ústavní soud tedy uzavřel, že odůvodnění napadeného rozhodnutí je nedostatečné, a odvolací soud tak porušil právo stěžovatele na spravedlivý proces garantované v čl. 36 odst. 1 Listiny.

Soudcem zpravodajem v dané věci byl Vojen Güttler. Žádný ze soudců neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Ustanovení § 150 o. s. ř. nelze považovat za předpis, který by zakládal zcela volnou diskreci soudu ( ve smyslu libovůle ), nýbrž jde o ustanovení, podle něhož je soud povinen zkoumat, zda ve věci neexistují zvláštní okolnosti, k nimž je třeba při stanovení povinnosti k náhradě nákladů řízení výjimečně přihlédnout. Ustanovení § 150 o. s. ř. proto nelze vykládat tak, že lze kdykoli bez ohledu na základní zásady rozhodování o nákladech řízení přiznat či nepřiznat náhradu nákladů. Rozhodnutí o náhradě nákladů řízení má být zřejmým a logickým ukončením celého soudního řízení [nález sp. zn. I. ÚS 257/05 ze dne 20. 12. 2005 ( N 231/39 SbNU 449 )]. Ústavní soud také ve svých rozhodnutích [zejména pak v nálezu sp. zn. II. ÚS 828/06 ze dne 6. 2. 2007 ( N 26/44 SbNU 309 )] zaujal stanovisko, že součástí práva na spravedlivý proces je vytvoření prostoru pro to, aby účastník řízení mohl účinně uplatňovat námitky a argumenty, které jsou způsobilé ovlivnit rozhodování soudu a s nimiž se soud musí v rozhodnutí náležitě vypořádat. Tento požadavek ( vyplývající v obecné rovině z práva na fair proces ) je třeba uplatnit též při rozhodování soudu o náhradě nákladů řízení, které je integrální součástí soudního řízení jako celku.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález

Ústavního soudu - I. senátu složeného z předsedkyně senátu Ivany Janů a soudců Františka Duchoně a Vojena Güttlera - ze dne 5. listopadu 2008 sp. zn. I. ÚS 1671/08 ve věci ústavní stížnosti R. L. proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 1. dubna 2008 č. j. 55 Co 82/2008-70, kterým byl změněn rozsudek soudu prvního stupně tak, že zavázal stěžovatele zaplatit žalobci v určené výši náhradu nákladů řízení.

Výrok

Usnesení Městského soudu v Praze ze dne 1. dubna 2008 sp. zn. 55 Co 82/2008 se zrušuje.

Odůvodnění

I.

Ústavní stížností se stěžovatel domáhal zrušení v záhlaví uvedeného rozhodnutí. Opírá ji zejména o následující důvody.

Žalobce, zletilý syn stěžovatele, se domáhal u Obvodního soudu pro Prahu 6 proti stěžovateli zvýšení výživného z částky 2 000 Kč měsíčně na částku 3 500 Kč, posléze na 4 000 Kč měsíčně. Stěžovatel před zahájením soudního jednání navrhl zvýšení výživného na částku 3 000 Kč měsíčně. Obvodní soud pro Prahu 6 rozsudkem ze dne 21. 11. 2007 č. j. 8 C 107/2007-52 rozhodl tak, že se výživné zvyšuje na částku 3 500 Kč měsíčně. Zároveň rozhodl, že se žalobci nepřiznává náhrada nákladů řízení, neboť mezi účastníky byla sporná jen samotná výše výživného, na níž se nebyli schopni dohodnout.

K odvolání žalobce Městský soud v Praze usnesením ze dne 1. 4. 2008 č. j. 55 Co 82/2007-70 rozsudek soudu prvního stupně změnil ve výroku o nákladech řízení tak, že zavázal stěžovatele zaplatit žalobci na nákladech řízení před soudem prvního stupně částku 24 400 Kč a na nákladech řízení před odvolacím soudem částku 800 Kč.

Stěžovatel spatřuje v usnesení odvolacího soudu porušení čl. 36 odst. 1 a čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a čl. 90 Ústavy. Rozhodnutí městského soudu považuje za tendenční. Stěžovatel nezavinil, že proti němu bylo zahájeno soudní řízení. S žalobcem se sice nestýkal, po celou dobu však hradil soudem stanovené výživné. Protože mezi účastníky nebyla žádná komunikace, nebyla ani uzavřena žádná dohoda o zvýšení výživného. Soud v napadeném usnesení opomněl skutečnost, že stěžovatel akceptoval nutnost zvýšení výživného a u soudu navrhl zvýšení na 3 000 Kč. Na základě tohoto návrhu však žalobce změnil žalobu tak, že požadoval zvýšení výživného na 4 000 Kč. Výpočet přiznaných nákladů proto považuje stěžovatel za nesprávný, neboť soud nevzal v úvahu rozdíl mezi částkou, kterou on sám navrhl, částkou, kterou požadoval vedlejší účastník, a částkou, kterou v konečném rozhodnutí soud přiznal ( 3 500 Kč ). Náklady řízení tedy prý měly být rozděleny poměrně ( § 142 odst. 2 o. s. ř. ).

II.

K posouzení důvodnosti ústavní stížnosti si Ústavní soud vyžádal spis sp. zn. 8 C 107/2007, vedený u Obvodního soudu pro Prahu 6. Zjistil, že dne 13. 4. 2007 podal žalobce žalobu o zvýšení výživného proti svému otci - stěžovateli. V ní v podstatě uvedl, že od poslední úpravy výživného uplynulo 6 let, v mezidobí nabyl zletilosti a studuje poslední ročník střední školy. Otec kromě výživného na jeho potřeby nijak nepřispívá. Požadoval zvýšení výživného na částku 3 500 Kč měsíčně. Stěžovatel ve svém vyjádření k žalobě uvedl, že jeho současné majetkové poměry a možnosti jsou výrazně limitovány jeho špatným zdravotním stavem ( č. l. 13 ), dokonce bylo zahájeno řízení o přechodu z pracovní neschopnosti do invalidity ( č. l. 15 ). Navrhl proto žalobu zamítnout.

Žalobce byl mezi tím přijat ke studiu na vysoké škole - bakalářské studium. Při jednání soudu dne 5. 10. 2007 stěžovatel změnil své stanovisko a navrhl zvýšení výživného na 3 000 Kč měsíčně, žalobce rozšířil žalobu na částku 4 000 Kč měsíčně ( č. l. 25 soudního spisu ). Dále požadoval náhradu nákladů řízení ve výši 44 500 Kč ( č. l. 50 soudního spisu ).

Obvodní soud pro Prahu 6 pak rozsudkem ze dne 21. 11. 2007 č. j. 8 C 107/2007-52 zvýšil výživné vůči žalobci na částku 3 500 Kč měsíčně. Žalobci nepřiznal právo na náhradu nákladů řízení. Výrok o nákladech řízení odůvodnil tím, že v daném případě byly důvody zvláštního zřetele hodné, které odůvodňují použití § 150 o. s. ř. Tyto důvody spočívají v tom, že mezi účastníky nebylo sporu o nutnosti zvýšit výživné, předmětem řízení byla toliko výše výživného, neboť účastníci nebyli schopni se na ní dohodnout.

Výrok o nákladech řízení napadl žalobce odvoláním ( č. l. 59 ). Odůvodnil je zejména tím, že výjimečnost situace, kdy soud nepřizná účastníkovi náklady řízení dle poměru jeho úspěšnosti, musí spočívat především v sociálních, majetkových či jiných poměrech jedné ze stran, případně ve skutečnosti, kdy účastník svůj neúspěch "nemohl zvrátit předem". Výjimečnost případu však nelze odůvodnit skutečností, že se jedná o plnění vyživovací povinnosti rodičů k dětem; jde právě o okolnost, že dítě musí žalovat svého otce, který svou vyživovací povinnost neplní řádně, aniž by mu v tom bránily vážné důvody, a otec se o své dítě nezajímá, nad rámec soudem přiznaného výživného neuhradí ani korunu a neposílá mu ani žádné dárky k vánocům či narozeninám. Přitom rekonstruuje chatu ve Zdibech. Není pravda, že mezi účastníky nebylo sporu o nutnosti zvýšit výživné, neboť stěžovatel původně navrhoval žalobu zamítnout. Z řízení prý vyplynuly také velmi dobré majetkové, sociální a zdravotní poměry stěžovatele.

Městský soud v Praze napadeným usnesením ze dne 1. 4. 2008 č. j. 55 Co 82/2008-70 rozsudek soudu prvního stupně změnil tak, že stěžovatel je povinen zaplatit žalobci na nákladech řízení částku 24 400 Kč a na nákladech odvolacího řízení 800 Kč. V odůvodnění uvedl, že se plně ztotožnil s důvody žalobce uváděnými v odvolání a odkázal na ně. Dále prohlásil, že z nízkých částek, kterými otec přispíval na jeho výživu, si studující syn bez příjmu nemohl sám uhradit náklady právního zastoupení. Pro zvýšení výživného shledal rovněž důvody morální. Při výpočtu náhrady nákladů řízení vyšel soud z ustanovení § 142 odst. 3 o. s. ř., neboť rozhodnutí soudu záleželo na jeho úvaze, a tudíž byla odměna advokáta vypočítána z přiznané výše zvýšeného výživného 1 500 Kč měsíčně.

III.

K výzvě Ústavního soudu se k návrhu vyjádřil Městský soud v Praze, který však jen odkázal na odůvodnění svého rozhodnutí. Proto Ústavní soud nevzal toto vyjádření za základ svého zjištění a rozhodnutí.

Ústavní soud zaslal návrh k vyjádření i žalobci, který se však k němu ve stanovené lhůtě nevyjádřil. Byl rovněž Ústavním soudem vyzván ke sjednání advokátního právního zastoupení pro jednání před Ústavním soudem [§ 30 odst. 1 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" )]. Byl upozorněn na to, že pokud si ve stanovené lhůtě advokátní právní zastoupení pro jednání před Ústavním soudem nesjedná, Ústavní soud s ním jako s vedlejším účastníkem nebude jednat. Protože si ve stanovené lhůtě právní zastoupení nesjednal, Ústavní soud s ním dále jako s vedlejším účastníkem nejednal.

IV.

Dle ustanovení § 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu může Ústavní soud se souhlasem účastníků od ústního jednání upustit, nelze-li od něho očekávat další objasnění věci. Vzhledem ke skutečnosti, že se stěžovatel ve stanovené lhůtě k žádosti o upuštění od ústního jednání nevyjádřil ( stěžovatel byl poučen Ústavním soudem, že pokud ve stanovené lhůtě jeho souhlas či nesouhlas nebude Ústavnímu soudu doručen, bude mít Ústavní soud za to, že s upuštěním od ústního jednání souhlasí ) a účastník řízení podáním doručeným Ústavnímu soudu dne 25. 7. 2008 vyjádřil svůj souhlas s upuštěním od ústního jednání, a dále vzhledem k tomu, že Ústavní soud má za to, že od ústního jednání nelze očekávat další objasnění věci, bylo od ústního jednání v předmětné věci upuštěno.

V.

Ústavní stížnost je důvodná.

Ústavní soud ve své judikatuře konstantně zastává stanovisko, že je zásadně doménou obecných soudů, aby posuzovaly úspěch účastníků řízení ve věci a podle toho také rozhodovaly o nákladech řízení. Ústavní soud tedy zpravidla v detailech nepřezkoumává každé jednotlivé rozhodnutí obecných soudů o nákladech řízení. To neplatí pouze tehdy, pokud by došlo v rozhodnutí obecného soudu k procesnímu excesu, který by neměl toliko povahu běžného porušení podústavního práva - jehož náprava není úkolem Ústavního soudu - nýbrž by naopak měl charakter zřejmého rozporu s principy spravedlnosti.

Ustanovení § 150 o. s. ř. nelze považovat za předpis, který by zakládal zcela volnou diskreci soudu ( ve smyslu libovůle ), nýbrž jde o ustanovení, podle něhož je soud povinen zkoumat, zda ve věci neexistují zvláštní okolnosti, k nimž je třeba při stanovení povinnosti k náhradě nákladů řízení výjimečně přihlédnout. Ustanovení § 150 o. s. ř. proto nelze vykládat tak, že lze kdykoli bez ohledu na základní zásady rozhodování o nákladech řízení přiznat či nepřiznat náhradu nákladů. Rozhodnutí o náhradě nákladů řízení má být zřejmým a logickým ukončením celého soudního řízení [nález sp. zn. I. ÚS 257/05 ze dne 20. 12. 2005 ( N 231/39 SbNU 449 )]. Ústavní soud také ve svých rozhodnutích [zejména pak v nálezu sp. zn. II. ÚS 828/06 ze dne 6. 2. 2007 ( N 26/44 SbNU 309 )] zaujal stanovisko, že součástí práva na spravedlivý proces je vytvoření prostoru pro to, aby účastník řízení mohl účinně uplatňovat námitky a argumenty, které jsou způsobilé ovlivnit rozhodování soudu a s nimiž se soud musí v rozhodnutí náležitě vypořádat. Tento požadavek ( vyplývající v obecné rovině z práva na fair proces ) je třeba uplatnit též při rozhodování soudu o náhradě nákladů řízení, které je integrální součástí soudního řízení jako celku.

Uznávaná literatura v souvislosti s použitím § 150 o. s. ř. uvádí, že "při zkoumání, zda tu jsou důvody hodné zvláštního zřetele, soud přihlíží v první řadě k majetkovým, sociálním, osobním a dalším poměrům všech účastníků řízení; je třeba přitom vzít na zřetel nejen poměry toho, kdo by měl hradit náklady řízení, ale je nutno také uvážit, jak by se takové rozhodnutí dotklo zejména majetkových poměrů oprávněného účastníka. Významné z hlediska aplikace § 150 jsou rovněž okolnosti, které vedly k soudnímu uplatnění nároku, postoj účastníků v průběhu řízení a další" ( viz Bureš, J., Drápal, L. Krčmář, Z. a kol. Občanský soudní řád. Komentář. I. díl. 7. vydání. Praha : C. H. Beck, 2006, str.673-674 ).

Městský soud v odůvodnění svého usnesení uvedl, jakými úvahami se řídil při svém rozhodování. Z předmětného spisu Obvodního soudu pro Prahu 6 však vyplývá, že se věcí nezabýval dostatečně; plně se ztotožnil s důvody žalobce uváděnými v odvolání a odkázal na ně. Důvody hodné zvláštního zřetele, pro které přiznal žalobci náhradu nákladů řízení ve výši více než 50 %, spatřoval mimo jiné v tom, že žalobce ( studující syn bez příjmu ) nemohl s ohledem na svou sociální situaci naspořit částku potřebnou k náhradě nákladů řízení. Dále pak spatřuje tyto důvody v rovině morální, neboť uvádí, že "jestliže se syn musí domáhat výživného po svém otci soudní cestou a domáhá se ho oprávněně, nikoliv v nepřiměřené výši, již sám tento fakt je pro mladého člověka dostatečně traumatizující a nelze k jeho tíži ještě nepřiznat náhradu nákladů řízení, které vynaložil na právní zastoupení, aby se svého práva úspěšně domohl". Městský soud se však nezabýval skutečností, že dokazování v celém řízení bylo zaměřeno a soudy vedeno především k prokázání sociální situace účastníků. Nevzal v úvahu ani to, že stěžovatel byl ochoten platit zvýšené výživné, nezabýval se otázkou, proč účastníci o zvýšení výživného nejednali a nepokusili se žalobě předejít dohodou; žalobce ( syn ) se zvýšení výživného domáhal ihned žalobou, ze které teprve se stěžovatel dověděl o jeho požadavku, a v průběhu řízení žalobce svůj požadavek na výživné zvýšil. V této souvislosti se jeví jako problematické i tvrzení odvolacího soudu, že "kdyby otec plnil výživné řádným způsobem a v adekvátní výši, žalobci by náklady řízení spojené s nutností domáhat se výživného soudní cestou vůbec nevznikly" ( str. 3 usnesení městského soudu ), neboť stěžovatel až do svého seznámení se s žalobou řádně plnil výživné ve výši stanovené soudem. Rozhodnutí o náhradě nákladů řízení se tak nejeví jako zřejmé a logické ukončení celého soudního řízení, neboť městský soud o nich rozhodl bez dostatečně přesvědčivého odůvodnění

Jedním z principů, představujících součást práva na řádný proces, jakož i pojmu právního státu ( čl. 36 odst. 1 Listiny, čl. 1 Ústavy ), a vylučujících libovůli při rozhodování, je i povinnost soudů své rozhodnutí odůvodnit ( § 157 odst. 1 o. s. ř. ), a to způsobem zakotveným v ustanovení § 157 odst. 2 o. s. ř. Z odůvodnění musí vyplývat vztah mezi skutkovými zjištěními a úvahami při hodnocení důkazů na straně jedné a právními závěry na straně druhé. To se v posuzované věci, pokud jde o výrok týkající se nákladů řízení, nestalo.

Za tohoto stavu dospěl Ústavní soud k závěru, že napadeným výrokem Městského soudu v Praze došlo k porušení práva na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny, jehož se stěžovatel dovolává.

Proto Ústavní soud ústavní stížnosti podle § 82 odst. 1 zákona o Ústavním soudu vyhověl a rozhodnutí Městského soudu v Praze zrušil.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

§ 150 o. s. ř.

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Městského soudu v Praze

sp. zn. 55 Co 82/2008

Obvodní soud

§ 150 o. s. ř.

odvolací soud

soudem odvolacím

Ústavního soudu

Ústavní soud

§ 150 o. s. ř.

Ústavní soud

odvolací soud

Odvolací soud

Odvolací soud

Ústavní soud

odvolací soud

čl. 36 odst. 1 Listiny

§ 150 o. s. ř.

§ 150 o. s. ř.

sp. zn. I. ÚS 257/05

N 231/39 SbNU 449

Ústavní soud

sp. zn. II. ÚS 828/06

N 26/44 SbNU 309

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 1671/08

Městského soudu v Praze

č. j. 55 Co 82/2008-70

soudu prvního stupně

Městského soudu v Praze

sp. zn. 55 Co 82/2008

Obvodního soudu

Obvodní soud pro Prahu 6

č. j. 8 C 107/2007-52

Městský soud v Praze

č. j. 55 Co 82/2007-70

soudu prvního stupně

soudem prvního stupně

odvolacím soudem

odvolacího soudu

čl. 90 Ústavy

městského soudu

§ 142 odst. 2 o. s. ř.

Ústavní soud

sp. zn. 8 C 107/2007

Obvodního soudu pro Prahu 6

Obvodní soud pro Prahu 6

č. j. 8 C 107/2007-52

§ 150 o. s. ř.

Městský soud v Praze

č. j. 55 Co 82/2008-70

soudu prvního stupně

§ 142 odst. 3 o. s. ř.

Ústavního soudu

Městský soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavním soudem

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

Ústavním soudem

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

§ 150 o. s. ř.

§ 150 o. s. ř.

sp. zn. I. ÚS 257/05

N 231/39 SbNU 449

Ústavní soud

sp. zn. II. ÚS 828/06

N 26/44 SbNU 309

§ 150 o. s. ř.

§ 150

Obvodního soudu

Městský soud

odvolacího soudu

městského soudu

městský soud

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 1 Ústavy

§ 157 odst. 1 o. s. ř.

§ 157 odst. 2 o. s. ř.

Ústavní soud

Městského soudu

čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavní soud

§ 82 odst. 1 zákona o Ústavním soudu

Městského soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátu složeném z předsedy JUDr. Filipa Cilečka a soudců doc. JUDr. Ivany Štenglové a JUDr. Petra Šuka v právní věci obchodní společnosti EEIKA ŠAFRÁNEK s. r. o., se sídlem v Sokolnicích, Brněnská 176, PSČ 664 52, identifikační číslo osoby 25545027, zastoupené JUDr. Borisem Vágnerem, advokátem, se sídlem v Brně, Kpt. Jaroše 19, PSČ 602 00, o návrhu Ing. I. Š., zastoupeného JUDr. Jindřichem Finkem, advokátem, se sídlem v Brně, Moravské náměstí 754/13, PSČ 602 00, o zápis změn do obchodního rejstříku, vedené u Krajského soudu v Brně pod sp. zn. C 32016, o dovolání proti usnesení Vrchního soudu v Olomouci ze dne 10. dubna 2012, č. j. 5 Cmo 477/2011-269, takto :

I. Dovolací řízení se zastavuje.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.
O d ů v o d n ě n í :

Proti v záhlaví označenému usnesení Vrchního soudu v Olomouci podala obchodní společnost EEIKA ŠAFRÁNEK s. r. o. dovolání, které posléze, podáním ze dne 20. listopadu 2012, doručeným Nejvyššímu soudu dne 26. listopadu 2012, vzala v plném rozsahu zpět.
Nejvyšší soud proto dovolací řízení podle § 243b odst. 5 věty druhé občanského soudního řádu zastavil.
O náhradě nákladů řízení rozhodl dovolací soud podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 2 věty první občanského soudního řádu, neboť dovolatelka zavinila, že řízení muselo být zastaveno, navrhovateli však podle obsahu spisu žádné náklady dovolacího řízení nevznikly.
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 18. prosince 2012
JUDr. Filip Cileček
 předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Brně

sp. zn. C 32016

Vrchního soudu v Olomouci

č. j. 5 Cmo 477/2011-269

Vrchního soudu v Olomouci

Nejvyššímu soudu

dovolací soud


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

Nezajištění výkonu práva rodiče na styk se svým dítětem, jež v dané věci trvalo od roku 1994, představuje porušení práva na projednání věci v přiměřené lhůtě podle čl. 38 odst. 2 Listiny a práva na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny ve spojení s právem rodiče na styk s dětmi a jejich výchovu čl. 32 odst. 4 Listiny.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatele V. K. konstatoval I. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 11. října 2007 podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy v řízení o ústavních stížnostech, že ve věci péče o nezletilého M. K. vedené u Okresního soudu Praha-západ sp. zn. P 253/2000 bylo porušeno stěžovatelovo právo na projednání věci bez zbytečných průtahů podle čl. 38 odst. 2 Listiny, právo na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny a právo rodiče na péči o děti a jejich výchovu podle čl. 32 odst. 4 Listiny. Návrh na zrušení rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 21. dubna 2005 č. j. 24 Co 82/2005-1617 zamítl.

Narativní část

Stěžovatel podal dne 2. října 1991 žalobu na úpravu styku mezi ním a jeho synem, nezletilým M. K. Rozsudkem ze dne 16. května 1994 rozhodl Okresní soud pro Prahu 4 tak, že upravil styk stěžovatele s nezletilým synem na každou první sobotu v měsíci od 9 do 12 hodin a ve stejnou dobu každého 26. prosince, a to za přítomnosti matky. Již v roce 1992 bylo přitom tímto soudem svěřeno dítě do výchovy matky. Dne 5. října 1994 pozměnil odvolací soud předmětný styk tak, že se za přítomnosti matky uskuteční jen první tři setkání. V následujícím období byla stěžovatelem i matkou dítěte podána řada návrhů na změnu styku, ze strany matky i na zvýšení výživného. Stěžovateli nebyl ze strany matky opakovaně umožněn styk s dítětem, o čemž byl z jeho strany informován i okresní soud. Stěžovatel se několika návrhy domáhal výkonu rozhodnutí o úpravě styku. Matce byla z tohoto důvodu několikrát udělena pořádková pokuta, později byla uznána vinnou trestním činem maření výkonu úředního rozhodnutí.

V květnu 2001 rozhodl Okresní soud Praha-západ ( nově příslušný pro danou věc ) o zachování úpravy styku v rozsahu stanoveném rozsudky z roku 1994. Rozsudek byl zrušen odvolacím soudem. Novým rozsudkem ze dne 11. března 2003 okresní soud rozhodl, že se předmětný styk neupravuje a uložil povinnost matce informovat otce o nezletilém ve stanoveném rozsahu. I tento rozsudek byl v odvolacím řízení zrušen. Rozsudkem ze dne 21. prosince 2004 bylo stanoveno oprávnění otce k písemným stykům s nezletilým. Stěžovatel i matka nezletilého podali proti tomuto rozsudku v dané věci odvolání. Krajský soud napadeným rozsudkem odvolání zamítl a rozsudek okresního soudu potvrdil.

Odůvodnění rozhodnutí Ústavního soudu

Ústavní soud konstatoval, že obecné soudy nezajistily od roku 1994 výkon stěžovatelova práva na styk se svým nezletilým synem. Tím došlo k porušení práva stěžovatele na projednání věci v přiměřené lhůtě podle čl. 38 odst. 2 Listiny, práva na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny a v důsledku toho i práva rodiče na péči o děti a jejich výchovu podle čl. 32 odst. 4 Listiny. Právní závěr Ústavního soudu je založen na komplexním posouzení vývoje specifického řízení, přičemž reflektuje rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ze dne 9. ledna 2007 ve věci stěžovatele č. 26634/03.

Ve vztahu k napadenému rozhodnutí zdůraznil Ústavní soud své dřívější závěry o roli obecných soudů při rozhodování o úpravě péče rodičů o dítě. Poukázal přitom mj. na jejich odpovědnost za naplnění základního práva rodičů podle čl. 32 odst. 4 Listiny. V dané věci ale zásah do tohoto práva stěžovatele neshledal. Obecné soudy v dané věci opřely své závěry o zjištění uvedená v příslušných znaleckých posudcích, která nedoporučovala okamžité přistoupení ke stykům nezletilého s otcem. Kromě chování a osobnosti otce a vzájemných vztahů mezi rodiči poukázal znalecký posudek z roku 2001 i na skutečnost, že syn není schopen ani krátkodobého styku s otcem.

Soudcem zpravodajem v dané věci byla Ivana Janů. Žádný ze soudců neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Porušením čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod a současně porušením práva na soudní ochranu ve smyslu čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a zásahem do práva stěžovatele chráněného v čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod je postup obecných soudů, které nezajistily stěžovateli výkon jemu přiznaného práva na styk s nezletilým dítětem. Okolnost, že stěžovatel má svůj podíl na délce trvání sporů, např. vznášením nejrůznějších procesních návrhů ( zejména podjatosti soudců ), či zbytečnou medializací případu, nezbavuje obecné soudy povinnosti, aby věc projednaly v přiměřené lhůtě a přiznanému právu poskytly adekvátní ochranu.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález

Ústavního soudu - I. senátu složeného z předsedy senátu Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Dagmar Lastovecké - ze dne 11. října 2007 sp. zn. I. ÚS 420/05 ve znění opravného usnesení ze dne 6. listopadu 2007 ve věci ústavní stížnosti V. K. proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 21. 4. 2005 č. j. 24 Co 82/2005-1617, kterým bylo rozhodnuto o úpravě styku s vedlejším účastníkem nezletilým M. K.

I. Ve věci péče o nezletilého M. K. vedené u Okresního soudu Praha-západ pod sp. zn. P 253/2000 bylo porušeno stěžovatelovo základní právo na projednání věci bez zbytečných průtahů, zakotvené v čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod, dále právo na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, a v důsledku toho i právo chráněné v čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod.

II. Návrh na zrušení rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 21. 4. 2005 č. j. 24 Co 82/2005-1617 se zamítá.

Odůvodnění

I.

1. Stěžovatel podanou ústavní stížností napadl ve znělce uvedený rozsudek Krajského soudu v Praze ( dále též jen "krajský soud" ), byť v jejím záhlaví uvedl, že směřuje též proti rozsudku Okresního soudu Praha-západ ze dne 21. 12. 2004 č. j. P 253/2000-1484. Konstatoval, že rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 5. 10. 1994 č. j. 12 Co 310/94-100 bylo - dle jeho návrhu - rozhodnuto o úpravě styku s nezletilým synem M. K. tak, že byl oprávněn se s ním stýkat každou první sobotu v měsíci od 9 do 12 hodin a dále ve stejnou dobu vždy každého 26. 12.; přitom první tři styky se měly uskutečnit za přítomnosti matky. Doplnil, že k žádnému styku dosud nedošlo, matka styku vždy zabránila, na styk syna nikdy nepřipravila, naopak v něm postupně vyvolala syndrom zavrženého rodiče. Postupem let tak došlo ze strany nezletilého syna k negativnímu vztahu k otci. Za této situace krajský soud napadeným rozsudkem změnil úpravu styku z fyzického na písemný, čímž fakticky zakázal skutečný styk otce se synem. Matce byly opakovaně ukládány pokuty a byla pravomocně odsouzena k podmíněným trestům odnětí svobody za maření styku nezletilého s otcem, za nezasílání informací o synovi otci, za maření úředního rozhodnutí, za křivou výpověď. Stěžovatel tvrdí, že v řízení před obecnými soudy byla porušena jeho ústavně zaručená základní práva, a reprodukuje řadu ustanovení Ústavy České republiky, Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a Úmluvy o právech dítěte. Zásah do základních práv konkretizuje tvrzením, že se nedomohl svého práva u obecných soudů a byla mu odepřena spravedlnost a soudní ochrana, protože usiluje o styk s nezletilým synem více než 10 let, a že nelze postupem soudů ve věci úpravy styku připravit dítě o otce a jeho příbuzné, stejně tak jako připravit otce o jediného syna. Je přesvědčen, že soudy rezignovaly na prosazení práva v konfrontaci s tvrdohlavostí matky a nezajistily spravedlivý výkon rodičovských práv. V další pasáži ústavní stížnost stručně popisuje svoji sociální situaci a formuluje představy o výchově dítěte s důrazem na význam osobního styku. Na základě uvedených důvodů stěžovatel navrhl, aby Ústavní soud napadený rozsudek krajského soudu zrušil.

2. Ústavní soud usnesením ze dne 4. 11. 2005 č. j. I. ÚS 420/05-8 ustanovil nezletilému M. K. příslušný orgán sociálně-právní ochrany dětí jako kolizního opatrovníka pro řízení před Ústavním soudem podle ustanovení § 37 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů, ve spojení s ustanovením § 63 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, a ustanovením § 192 odst. 1 občanského soudního řádu.

3. Znění relevantních článků Listiny, které upravují základní práva, jejichž porušení stěžovatel namítá, je následující ( pozn. : další ustanovení Listiny, Ústavy České republiky a Úmluvy o ochraně práv dítěte, na které odkazuje stěžovatel, ponechává Ústavní soud stranou pozornosti, protože stěžovatel většinou pouze parafrázuje jejich obsah ):

Čl. 32 odst. 4 Listiny :

Péče o děti a jejich výchova je právem rodičů; děti mají právo na rodičovskou výchovu a péči. Práva rodičů mohou být omezena a nezletilé děti mohou být od rodičů odloučeny proti jejich vůli jen rozhodnutím soudu na základě zákona.

Čl. 36 odst. 1 Listiny :

Každý se může domáhat stanoveným postupem svého práva u nezávislého a nestranného soudu a ve stanovených případech u jiného orgánu.

Čl. 38 odst. 2 Listiny :

Každý má právo, aby jeho věc byla projednána veřejně, bez zbytečných průtahů a v jeho přítomnosti a aby se mohl vyjádřit ke všem prováděným důkazům. Veřejnost může být vyloučena jen v případech stanovených zákonem.

II.

4. Podle § 42 odst. 4 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, si Ústavní soud vyžádal vyjádření účastníka, tj. krajského soudu, a vedlejších účastníků řízení, nezletilého Milana K. a matky Mileny K.

5. Krajský soud zdůraznil, že musel vycházet z ustanovení zákona o rodině a respektovat nejen práva rodičů, ale především zájem dítěte. Styk otce s dítětem byl proto upraven tak, aby při respektování práv otce byl současně chráněn zájem dítěte, soud vycházel ze zjištěného skutkového stavu, se znalostí vývoje celé věci, proto odkázal na svoje rozhodnutí, včetně jeho odůvodnění.

6. Městský úřad v Černošicích jako opatrovník nezletilého Milana K. připomenul, že již v řízení před obecnými soudy souhlasil s tím, aby nezletilému a jeho otci byla umožněna písemná forma styku v rozsahu, který určí soud, a podal návrh na nařízení soudního dohledu nad výchovou nezletilého. Zastává názor, že stěžovateli nebyla odepřena spravedlnost a soudní ochrana, napadené rozhodnutí není v rozporu s Úmluvou o právech dítěte, soudy obou stupňů respektovaly Listinu, na základě znaleckých posudků bylo rozhodnuto o omezení rodičovských práv, avšak za daných okolností ve prospěch nezletilého Milana K.; nedošlo tak k porušení čl. 32 ani čl. 36 Listiny. Z těchto důvodů považuje ústavní stížnost nedůvodnou a navrhuje, aby ústavní stížnost byla zamítnuta.

7. Vedlejší účastnice Milena K. považuje stěžovatelův návrh za zcela neopodstatněný a nepodložený po stránce skutkové i právní. Nepopírá, že otázka úpravy rodičovských práv a povinností je od samého narození nezletilého předmětem dlouhé řady vleklých a náročných soudních sporů. Stěžovatel, kterému svědčila zákonná domněnka otcovství, se prakticky šest let neúspěšně domáhal popření otcovství, poté se začaly vést spory o výši výživného a úpravu styku. V současné době je nesporné, že citové vazby mezi synem a otcem jsou natolik narušeny, že by bylo proti zájmu zdravého duševního a psychického vývoje nezletilého, aby docházelo k osobnímu styku mezi nimi; je přesvědčena, že jakákoliv jiná než stávající právní úprava styku by byla zjevným porušením práv dítěte. Podle jejího názoru citová vazba mezi otcem a synem nebyla vytvořena tím, že by ona záměrně vzdalovala dítě otci, ale proto, že jí nebyly dány přirozené základy tím, že otec dítě odmítal v té části života, která je pro psychický vývoj nejdůležitější ( v tomto směru odkázala na znalecké posudky ). Vedlejší účastnice navrhla, aby ústavní stížnost byla odmítnuta jako návrh zjevně neopodstatněný.

8. Ze soudního spisu ( původně Okresního soudu Praha-západ sp. zn. P 636/91, později sp. zn. P 253/2000, posléze sp. zn. 30 P 170/2005 u Okresního soudu Praha-východ ) Ústavní soud zjistil, že stěžovatel podal dne 2. 10. 1991 u Obvodního soudu pro Prahu 4 návrh na úpravu styku s nezletilým M. K. ( v době, kdy manželství stěžovatele a matky nezletilého již bylo pravomocně rozvedeno ). Matka nezletilého podala dne 21. 4. 1992 návrh na svěření nezletilého syna do výchovy a domáhala se stanovení výživného. Tomuto návrhu bylo rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 18. 11. 1992 č. j. P 636/91-32 vyhověno a úprava styku s nezletilým byla vyloučena k samostatnému projednání. Proti rozsudku se stěžovatel odvolal, Městský soud v Praze ho rozsudkem ze dne 17. 2. 1993 č. j. 18 Co 37/93-42 potvrdil, pouze rozhodl odchylně o splátkách výživného. Stěžovatel se souběžně domáhal vydání předběžného opatření, kterým by byl upraven jeho styk, usnesením ze dne 5. 4. 1993 č. j. P 636/91-44 tento návrh Obvodní soud pro Prahu 4 zamítl. Stěžovatel proti usnesení podal odvolání, vznesl též námitku podjatosti soudkyně. Zamítnutí návrhu na vydání předběžného opatření bylo usnesením Městského soudu v Praze ze dne 31. 5. 1993 č. j. 12 Co 70/93-49 potvrzeno, usnesením z téhož dne sp. zn. 14 Nc 353/93 Městský soud v Praze rozhodl, že soudkyně není vyloučena pro podjatost z projednávání a rozhodování věci. Dne 3. 8. 1993 podal stěžovatel návrh na obnovu řízení proti usnesení Městského soudu v Praze zamítajícímu návrh na vydání předběžného opatření. Po provedeném dokazování, včetně znaleckého posudku, rozhodl Obvodní soud pro Prahu 4 rozsudkem ze dne 16. 5. 1994 č. j. P 636/91-86 tak, že upravil styk stěžovatel s nezletilým synem na každou první sobotu v měsíci od 9 do 12 hodin a ve stejnou dobu vždy každého 26. 12., a to za přítomnosti matky. Stěžovatel i matka se proti rozsudku odvolali, Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 5. 10. 1994 č. j. 12 Co 310/94-100 změnil napadený rozsudek ve výroku o úpravě styku jen tak, že pouze první tři styky otce s nezletilým se uskuteční za přítomnosti matky, jinak ho potvrdil. Návrhem ze dne 5. 1. 1995 se stěžovatel domáhal rozšířené úpravy styku. Následně probíhalo rozhodování ve věci přenesení příslušnosti, až Městský soud v Praze usnesením ze dne 9. 2. 1995 č. j. 12 Co 34/95-132 potvrdil usnesení Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 30. 11. 1994 č. j. P 636/91-104, tudíž příslušným se stal Obvodní soud pro Prahu 10. Stěžovatel opakovaně soudu oznamoval zmařený styk, podával návrhy na výkon rozhodnutí, návrhy na úpravu styku a jejich vyřízení urgoval. Oba rodiče na sebe navzájem podali trestní oznámení, matka pro neplacení výživného, stěžovatel pro křivé obvinění. Obvodní soud pro Prahu 10 rozsudkem ze dne 30. 11. 1995 č. j. P 91/95-199 návrh na úpravu styku zamítl, matce současně uložil pokutu za neuskutečněný styk. Proti rozsudku se oba rodiče opětovně odvolali. Matka se domáhala zvýšení výživného a následně podala námitku podjatosti předsedkyně senátu. Městský soud v Praze napadený rozsudek rozsudkem ze dne 17. 4. 1996 č. j. 19 Co 128/96-224 ve výroku, kterým byl zamítnut návrh otce na rozšíření styku, potvrdil, ve výroku o ukládání pokut rozsudek změnil tak, že pokuty zvýšil ( námitce podjatosti nevyhověl ). Dne 29. 5. 1996 podal stěžovatel další návrh na úpravu styku, matka vznesla další námitku podjatosti. Stěžovatel neustále podával soudu zprávy o zmařeném styku. Městský soud v Praze usnesením ze dne 31. 1. 1997 č. j. 14 Nc 1067/96-302 opětovně rozhodl, že soudkyně není vyloučena z projednávání a rozhodování. Stejně bylo rozhodnuto o třetí námitce ( usnesením Městského soudu v Praze ze dne 22. 8. 1997 č. j. 14 Nc 530/97-323 ). Stěžovatel nadále podával zprávy o zmařeném styku. Obvodní soud pro Prahu 10 rozsudkem ze dne 27. 11. 1997 č. j. P 91/95-366 návrh matky na zákaz styku zamítl, návrh otce na rozšíření styku zamítl, vyživovací povinnost zvýšil a rozhodl o úhradě nedoplatku na výživném. Rozsudkem ze dne 4. 12. 1997 č. j. P 91/95-373 uložil Obvodní soud pro Prahu 10 matce další pokuty za neuskutečněné styky otce s nezletilým. Stěžovatel i matka podali opětovně odvolání, matka podala odvolání též proti usnesení o uložení pokut. Rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 10 ze dne 20. 6. 1997 sp. zn. 1 T 136/96 ve spojení s rozsudkem Městského soudu v Praze byla matka uznána vinnou trestným činem maření výkonu úředního rozhodnutí a byl jí uložen peněžitý trest ve výši 5 000 Kč. Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 14. 7. 1998 č. j. 22 Co 266/98-429 prvostupňový rozsudek v zamítavých výrocích ohledně styku potvrdil a změnil výrok o výživném. Usnesením ze dne 31. 7. 1998 č. j. 25 Co 267/98-436 potvrdil napadený rozsudek o ukládání pokut za neuskutečněný styk. Dne 5. 8. 1998 podal stěžovatel další návrh na úpravu styku s nezletilým, v roce 2001 ho vzal zpět. V mezidobí matka nezletilého začala soudu oznamovat nepřevzetí dítěte a neplacení výživného na dítě. Následně byla přenesena příslušnost na Okresní soud Praha-západ.

9. Proti rozsudku o zvýšení výživného podal stěžovatel návrh na obnovu řízení, usnesením Obvodního soudu pro Prahu 10 ze dne 27. 10. 1999 č. j. 19 P 91/95-588 byl tento návrh zamítnut, stěžovatel se odvolal, neustále podával zprávy o zmařeném styku, vznesl námitku podjatosti některých soudců Městského soudu v Praze. Vrchní soud v Praze usnesením ze dne 28. 7. 2000 č. j. Nco 92/2000-609 rozhodl, že dva soudci nejsou vyloučeni. Usnesení o zamítnutí návrhu na obnovu řízení bylo usnesením Městského soudu v Praze ze dne 28. 8. 2000 č. j. 25 Co 87/2000-613 zrušeno, protože nebylo nařízeno ústní jednání. Dne 4. 4. 2001 podal stěžovatel další návrh na výkon rozhodnutí. Okresní soud Praha-západ usnesením ze dne 17. 4. 2001 č. j. P 253/2000-712 zahájil řízení o úpravu styku stěžovatele s nezletilým synem. Podáním ze dne 24. 4. 2001 se matka domáhala zákazu styku. Okresní soud Praha-západ usnesením ze dne 18. 4. 2001 č. j. P 253/2000-737 opětovně zamítl návrh na obnovu řízení. Usnesením ze dne 3. 5. 2001 č. j. P 253/2000-739 uložil matce další pokuty ( částečně stěžovatelův návrh zamítl ). Proti poslednímu usnesení se oba odvolali, usnesením Krajského soudu v Praze ze dne 15. 10. 2001 č. j. 24 Co 405/2001-802 bylo usnesení potvrzeno v zamítavém výroku, ve výroku, kterým byly uloženy pokuty, bylo zrušeno. Rozsudkem ze dne 16. 5. 2001 č. j. P 253/2000-757 rozhodl Okresní soud Praha-západ tak, že rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 16. 5. 1994 č. j. P 636/91-86 ve spojení s rozsudkem Městského soudu v Praze dne 5. 10. 1994 č. j. 12 Co 310/94-100 zůstává nezměněn. Proti tomuto rozsudku se odvolala matka, stěžovatel se odvolání vzdal ( pouze se odvolal proti odůvodnění, jeho odvolání bylo zamítnuto ). Usnesením krajského soudu ze dne 27. 9. 2001 č. j. 24 Co 406/2001-796 byl rozsudek soudu prvního stupně zrušen. Také v dalším období podával stěžovatel zprávy o zmařeném styku a podal další námitku podjatosti, a to soudkyně a dvou znalkyň z oboru psychiatrie. Matka podala návrh na zvýšení výživného ( 11. 3. 2003 ) a byla odsouzena pro trestný čin křivé výpovědi ( podmíněně 10 měsíců na 2 roky ), neboť tvrdila, že nepřevzala platby výživného.

10. Okresní soud Praha-západ rozsudkem ze dne 11. 3. 2003 č. j. P 253/2000-1090 rozhodl tak, že původní rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 16. 5. 1994 č. j. P 636/91-86 ve spojení s rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 5. 10. 1994 č. j. 12 Co 310/94-100, pokud jimi bylo rozhodováno o úpravě styku otce s nezletilým, změnil tak, že se styk otce s nezletilým neupravuje, a matce uložil povinnost v pravidelných měsíčních intervalech písemně informovat otce o zdravotním stavu nezletilého, jeho školních výsledcích, mimoškolních aktivitách a podávat mu aktuální zprávy o mimořádných podstatných záležitostech týkajících se nezletilého. Návrh matky na zákaz styku otce s nezletilým zamítl. Proti rozsudku se otec i matka odvolali. Krajský soud výrok o tom, že styk se neupravuje, a výrok o zamítnutí návrhu na zákaz styku zrušil a věc vrátil k dalšímu řízení. Návrh otce na výkon rozhodnutí byl usnesením Okresního soudu Praha-západ ze dne 10. 3. 2003 č. j. P 253/2000-1103 zamítnut, otec se proti usnesení odvolal. Znovu otec podal návrh na výkon rozhodnutí, matce byla uložena pokuta 40 000 Kč za neuskutečněné styky od prosince 1994 do listopadu 1997 usnesením ze dne 31. 5. 2004, oba se odvolali. Odvolací soud změnil výši pokuty na 30 000 Kč.

11. Okresní soud Praha-západ rozsudkem ze dne 21. 12. 2004 č. j. P 253/2000-1484 změnil úpravu styku tak, že otec je oprávněn k písemným stykům s nezletilým, a to tak, že své dopisy mu bude zasílat 1x měsíčně na adresu školy v měsících září - červen, zamítl návrh matky na zákaz styku a nad výchovou nezletilého Milana K. stanovil dohled. Proti rozsudku podali stěžovatel i matka nezletilého odvolání, o němž rozhodl krajský soud napadeným rozsudkem, přičemž zjistil, že odvolání matky není důvodné a odvolání stěžovatele je důvodné částečně. V odůvodnění akcentoval závěry znaleckých posudků, podle nichž nezletilý Milan K. není schopen ani krátkodobého osobního styku s otcem, příčinou je jeho skutečný strach z otce, ten však není objektivní překážkou jejich styku, a konstatoval, že z hlediska zajištění harmonického vývoje nezletilého je styk s otcem v jeho zájmu, avšak otec není na osobní styk se synem emočně připraven, s rolí otce nemá žádnou zkušenost. Z těchto důvodů uzavřel, že styk bude nadále probíhat písemně, což koresponduje doporučení znaleckého posudku, přičemž písemná forma styku vytváří předpoklad pro to, aby se mezi otcem a synem mohl vytvořit takový vztah, který by v budoucnosti mohl umožnit i jejich styk osobní. Krajský soud výrok o styku dílčím způsobem změnil, resp. zpřesnil průběh styku, upravil i povinnost matky zajistit, aby nezletilý jednou za dva měsíce otci na jeho dopisy odpovídal, a vyloučil prostředníka, tj. školu. Odvolací soud se ztotožnil s výrokem o nařízení dohledu nad výchovou nezletilého, též založeným na zjištění znaleckého posudku o nedostatcích v péči matky o nezletilého. Rozsudek byl stěžovateli doručen 31. 5. 2005 a následujícího dne nabyl právní moci.

12. Po dobu řízení o ústavní stížnosti obecné soudy pokračovaly v řízení ve věci styku s nezletilým Milanem K. Stěžovatel znovu podal návrh na osobní styk, návrh na soudní nařízení rodinné terapie, Okresní soud Praha-západ tento návrh rozsudkem ze dne 21. 7. 2006 č. j. 30 P 170/2005-S-132 zamítl a zastavil řízení o nařízení rodinné terapie. Zamítavé rozhodnutí odůvodnil závěrem, že od doby předchozí úpravy styku nedošlo k takové změně, který by odůvodňovala, aby mezi otcem a nezletilým synem byl upraven styk osobní; rozhodnutí o zastavení řízení na nařízení rodinné terapie odůvodnil tím, že k tomuto rozhodnutí nemá pravomoc soud, ale obecní úřad obce s rozšířenou působností podle § 12 zákona č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí. Proti tomuto rozsudku podal stěžovatel odvolání. Krajský soud doplnil dokazování výslechem znalkyň a shledal, že odvolání ohledně styku není důvodné, a tudíž v této části prvostupňový rozsudek potvrdil ( viz rozsudek ze dne 7. 12. 2006 č. j. 24 Co 434/2006-166 ). Výrok o zastavení řízení vypustil jako nadbytečný. V té souvislosti v odůvodnění uvedl, že stěžovatel uskutečnění rodinné terapie podmiňuje účastí nezletilého syna a že zároveň neprojevuje snahu o zlepšení písemného kontaktu, což ho vedlo k závěru, že stěžovatel v současné době opravdový zájem o rodinnou terapii, která by měla vést k úpravě jeho osobního styku s nezletilým, nemá.

III.

13. Po provedeném dokazování a po seznámení s listinnými podklady Ústavní soud zjistil, že stěžovatelův návrh je zčásti opodstatněný; tím má na mysli obsah ústavní stížnosti jako celku, která směřuje i proti průtahům v předcházejících fázích řízení ve věci péče o nezletilého, které posléze vyústilo ve vydání napadeného rozsudku krajského soudu. Přitom opodstatněností ústavní stížnosti je v řízení před Ústavním soudem třeba rozumět podmínku, že napadeným rozhodnutím bylo porušeno základní právo nebo svoboda stěžovatele. Ústavní soud sice ve své judikatuře opakovaně zdůrazňuje, že zásadně není oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy ( srov. čl. 83 a 91 Ústavy České republiky ) a není pravidelnou přezkumnou instancí rozhodnutí obecných soudů. Nicméně, v této konkrétní souzené věci Ústavní soud konstatuje, že obecné soudy do ústavně zaručených práv stěžovatele podle výroku I zasáhly.

14. Ústavní soud totiž analýzou soudního spisu shledal, že od roku 1994, tj. od první úpravy styku stěžovatele s nezletilým M. K., nezajistily soudy stěžovateli výkon jemu přiznaného práva. Stěžovatel sice nese také svůj podíl na délce trvání sporů, např. vznášením nejrůznějších procesních návrhů ( zejména podjatosti soudců ) či zbytečnou medializací případu. Tyto skutečnosti však nezbavují obecné soudy povinnosti, aby věc projednaly v přiměřené lhůtě a přiznanému právu poskytly adekvátní ochranu. Z tohoto důvodu konstatuje Ústavní soud porušení čl. 38 odst. 2 Listiny, což je současně porušením práva na soudní ochranu ve smyslu čl. 36 odst. 1 Listiny a zásahem do práva stěžovatele chráněného v čl. 32 odst. 4 Listiny.

15. První senát Ústavního soudu dovozuje, že v dané věci nejde o "klasické" průtahy ve sporném řízení ( ve smyslu myšlenkové konstrukce aplikované v nálezu ve věci sp. zn. IV. ÚS 391/07, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 46, nález č. 122 ), neboť v takovém případě by byla stěžovatelova ústavní stížnost nepřípustná ). Závěr o porušení uvedených základních práv je založen na komplexním posuzování vývoje specifického řízení, tedy řízení ve věci péče o nezletilého M. K., a to již od doby bezprostředně následující po jeho narození. Senát reflektuje i to, že průtahy v tomto řízení kritizoval již Evropský soud pro lidská práva ve svém rozhodnutí ze dne 9. 1. 2007 ( ve věci stěžovatele ) č. 26634/03.

IV.

16. Ústavní soud při dalším posuzování obsahu ústavní stížnosti neshledal, že by stěžovatelovo základní právo zakotvené v čl. 32 odst. 4 Listiny bylo porušeno též napadeným rozsudkem krajského soudu. K aplikaci uvedeného ustanovení Listiny se ve své judikatuře opakovaně vyslovil a zdůraznil odpovědnost obecných soudů za jeho naplnění. Např. v nálezu sp. zn. I. ÚS 48/04 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 36, nález č. 19 ) upozornil, že svěření dítěte do ( střídavé ) výchovy rodičů nesmí být ústupkem jejich vzájemné rivalitě, ale vyjádřením kvalitního a pozitivního vztahu rodičů k dítěti. V nálezu sp. zn. IV. ÚS 257/05 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 40, nález č. 26 ) zdůraznil, že čl. 32 odst. 4 Listiny garantuje rodičům právo pečovat a vychovávat děti a naopak dětem zajišťuje právo na rodičovskou výchovu a péči. Systematické zařazení tohoto práva do kategorie práv hospodářských a sociálních se pak nutně musí odrazit v interpretaci tohoto práva, a to nikoliv jako práva rodičů a dítěte na to, aby státní moc nezasahovala do rodinné péče, nýbrž naopak i tak, aby takové péči státní moc poskytovala specifickou ochranu. Péče a výchova dítěte předpokládá zajištění materiálních i nemateriálních ( citových, psychosociálních, kulturních etc. ) podmínek pro to, aby dítě mohlo v přirozeném rodinném prostředí rozvíjet všechny své osobní schopnosti a možnosti, které ve výsledku povedou k odpovídající socializaci dítěte. Roli obecných soudů akcentoval Ústavní soud v nálezu sp. zn. II. ÚS 554/04 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 37, nález č. 106 ): Z ústavněprávního pohledu není možné nadřazovat modely fungování vztahů mezi oddělenými rodiči a nezletilými dětmi, které mají orgány veřejné moci zažité, nad zájem dítěte. Tyto modely, jakkoliv jsou v mnoha případech přínosné a použitelné, nemohou postihovat situaci každého jednotlivého nezletilého dítěte. Je proto věcí obecných soudů, aby při zohledňování všech konkrétních okolností daného případu a z nich vyplývajícího zájmu dítěte, který musí být vždy předním hlediskem při jakékoli činnosti týkající se dětí, ať už uskutečňované veřejnými, nebo soukromými zařízeními sociální péče, soudy nebo správními orgány, rozhodly o konkrétní podobě nejvhodnějšího uspořádání vztahu mezi rodiči a dětmi. Na tom nemůže nic měnit ani to, že se rodiče nejsou schopni na takovémto uspořádání sami dohodnout. Úkolem soudů je upravit styk rodičů s dětmi, a nikoliv jej omezit či dokonce vyloučit. Soudy musí nalézt takové řešení, které nebude omezovat právo rodiče zaručené čl. 32 odst. 4 Listiny. Styk otce s dětmi tak, jak jej upravily obecné soudy ( jednou za čtrnáct dní pouze v neděli a dále souvisle pouze lichý rok jeden týden o jarních, či každoročně dva týdny během letních prázdnin ), nenaplňuje právo rodičů podílet se na výchově svých dětí a je porušením citovaného článku Listiny. Podle přesvědčení Ústavního soudu zájem dítěte vyžaduje, aby se na jeho výchově výrazněji podílel i otec - tedy prvek mužský - který je schopen napomáhat dítěti vhodnou formou i se školní prací a nezastupitelným způsobem se podílet na jeho postupně se vyvíjející životní orientaci. Na druhé straně nelze připustit, aby úprava styku závisela pouze na libovůli či na momentálních možnostech a ochotě či neochotě jednoho z rodičů ( ať již otce nebo matky ). Za pozornost stojí též názor vyslovený v nálezu sp. zn. I. ÚS 618/05 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 43, nález č. 204 ) ( byť ve věci Ústavní soud posuzoval nevydání předběžného opatření ): Ústavní soud ve věcech péče o nezletilé poukazuje na nutnost použití takové interpretace účelu předběžného opatření v souladu s čl. 32 odst. 4 Listiny a čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte, jejímž výsledkem rozhodně nemůže být minimální míra ochrany základních práv jako určitého standardu. Jinými slovy, předběžné opatření upravující styk rodičů s dětmi musí být použito s ohledem na charakter a význam jím chráněného zájmu, kterým je umožnit i rodiči, který s dítětem trvale nežije, pravidelný a co nejširší kontakt, protože je to právě množství času, ve kterém je možno realizovat i neverbální výchovné působení rodiče, tzv. výchova přítomností či příkladem, která je, jak je obecně známo, tou nejúčinnější výchovnou metodou. Je nutno mít na zřeteli, že jakákoliv deformace vztahu rodič - dítě v důsledku odcizení je v pozdější době jen těžko napravitelná.

17. Ve světle těchto závěrů došel Ústavní soud k názoru, že návrh na zrušení napadeného rozsudku není důvodný, neboť zásah do ústavně zaručených základních práv účastníků nepředstavuje. Obecné soudy při formulaci této úpravy styku stěžovatele s nezletilým synem vycházely ze zjištění provedených znalci, konkrétně ze znaleckého posudku MUDr. M. K. ze dne 16. 4. 2001 a jeho doplnění PhDr. J. T. a MUDr. I. R. ze dne 19. 4. 2004. Z posudku z roku 2001 vyplývá, že oba rodiče jsou osobnostmi akcentovanými až anomálními, s rysy egocentrismu, nevyzrálosti, malé empatie směrem k nezletilému. Otec je direktivnější, více strohý, jde úřední cestou bez empatie, matka si neuvědomuje dosah izolace syna od otce pro harmonický vývoj nezletilého, nepočíná si zde moudře. Oba rodiče nejsou sami schopni bez pomoci odborníků nápravy. Aby se mohly začít uskutečňovat styky otce s nezletilým, musela by nastoupit odborná pomoc pro oba rodiče ve formě rodinné psychoterapie; přitom je nutné, aby rodiče i nezletilý syn si během ní ujasnili své role, vztahy k nezletilému, on aby se vůbec orientoval v osobách rodičů, pak teprve by bylo možno přistoupit ke stykům nezletilého s otcem. Pouze rozhodnutím soudu ho nelze uskutečnit, mohl by nezletilého poškodit, avšak v dlouhodobé perspektivě je osobnost otce pro nezletilého nutná k poznání. Vzájemné negativní až averzivní vztahy rodičů nezletilého a jejich letité spory měly výrazný a negativní vliv na nezletilého. Znalkyně doporučila již v roce 2001 dohled orgánu péče o dítě nad výchovou nezletilého, pro případ, že by rodiče neakceptovali ambulantní formu, navrhla postupovat formou hospitalizace nezletilého, aby rodiče ihned zahájili rodinnou terapii k pochopení celé problematiky, aby byli schopni ve prospěch nezletilého změnit přístupy a formy svého chování vůbec a k nezletilému zvláště. Jinak se k neprospěchu nezletilého budou soudit do jeho zletilosti a nezletilého budou každý svým způsobem poškozovat v jeho vývoji. Doplnění posudku bylo provedeno v průběhu odvolacího řízení a vyplynulo z něj, že stěžovatelův syn není schopen ani krátkodobého osobního styku s otcem, že je zcela závislý na postojích matky, identifikuje se s jejími názory, že pokud by byl pozitivně motivován, mohlo by na jeho straně dojít k zásadní změně postoje ve vztahu ke styku s otcem, dále že stěžovatel nemá žádnou zkušenost s rolí otce, není na osobní setkání emočně připraven, a pokud by došlo ke styku v původním rozsahu, takový styk by poškodil duševní zdraví nezletilého, byl by pro něj velmi traumatizující. Nutné též připomenout, že obecné soudy - vzhledem k provedeným zjištěním o tom, že matka dlouhodobě nevedla nezletilého k odpovídajícímu vztahu ke stěžovateli, dlouhodobě neplnila povinnost řádně připravovat nezletilého na styk s otcem, aniž jí v tom bránily objektivní překážky - rozhodly o nařízení dohledu nad výchovou nezletilého. Je tak vytvořen předpoklad, že v budoucnosti by se mohla situace změnit.

18. Na těchto závěrech nic nemění ani návrh Městského úřadu v Černošicích a právní zástupkyně matky M. K. ( učiněný při ústním jednání ), aby byl napadený rozsudek Krajského soudu v Praze se zřetelem k novému vývoji vztahů mezi účastníky zrušen. Je věcí účastníků řízení, aby v tomto směru učinili návrh u příslušného obecného soudu, který zváží současnou situaci a rozhodne tak, aby zájmy nezletilého M. K. byly v maximální možné míře respektovány.

19. Na základě těchto zjištění Ústavní soud uzavírá, že i obecné soudy svojí nedůrazností a tím, že dostatečně již v roce 2001 nevyužily ve svých krocích závěrů znaleckých posudků, přispěly k porušení základních práv stěžovatele. O chování rodičů, které nezletilého přímo poškozuje, netřeba ničeho dodávat, neboť znalecké posudky tuto problematiku plně postihují a Ústavní soud se s jejich závěry ztotožňuje.

20. Vzhledem ke shora uvedeným skutečnostem Ústavní soud ústavní stížnosti podle ustanovení § 82 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, částečně vyhověl a konstatoval porušení příslušných článků Listiny. Návrh na zrušení rozsudku Krajského soudu v Praze Ústavní soud zamítl, protože neshledal, že by tímto rozhodnutím byla porušena základní práva a svobody stěžovatele.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

čl. 38 odst. 2 Listiny

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 32 odst. 4 Listiny

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Okresního soudu Praha-západ

sp. zn. P 253/20

čl. 38 odst. 2 Listiny

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 32 odst. 4 Listiny

Krajského soudu v Praze

č. j. 24 Co 82/2005-1617

Okresní soud pro Prahu 4

odvolací soud

okresní soud

Okresní soud

odvolacím soudem

okresní soud

Krajský soud

okresního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

čl. 38 odst. 2 Listiny

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 32 odst. 4 Listiny

Ústavního soudu

Ústavní soud

čl. 32 odst. 4 Listiny

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 420/05

Krajského soudu v Praze

č. j. 24 Co 82/2005-1617

Okresního soudu Praha-západ

sp. zn. P 253/2000

Krajského soudu v Praze

č. j. 24 Co 82/2005-1617

Krajského soudu v Praze

Okresního soudu

č. j. P 253/2000-1484

Městského soudu v Praze

č. j. 12 Co 310/94-100

krajský soud

Ústavy České republiky

Listiny základních práv a svobod

Úmluvy o právech dítěte

Ústavní soud

krajského soudu

Ústavní soud

č. j. I. ÚS 420/05-8

Ústavním soudem

§ 37 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 63 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

§ 192 odst. 1 občanského soudního řádu

Listiny

Listiny

Ústavy České republiky

Úmluvy o ochraně práv dítěte

Ústavní soud

Čl. 32 odst. 4 Listiny

Čl. 36 odst. 1 Listiny

Čl. 38 odst. 2 Listiny

§ 42 odst. 4 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

krajského soudu

Krajský soud

Městský úřad v Černošicích

Úmluvou o právech dítěte

čl. 32 ani čl. 36 Listiny

Okresního soudu Praha-západ

sp. zn. P 636/91

sp. zn. P 253/2000

sp. zn. 30 P 170/2005

Okresního soudu Praha-východ

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 4

Obvodního soudu pro Prahu 4

č. j. P 636/91-32

Městský soud v Praze

č. j. 18 Co 37/93-42

č. j. P 636/91-44

Obvodní soud pro Prahu 4

Městského soudu v Praze

č. j. 12 Co 70/93-49

sp. zn. 14 Nc 353/93

Městský soud v Praze

Městského soudu

Obvodní soud pro Prahu 4

č. j. P 636/91-86

Městský soud v Praze

č. j. 12 Co 310/94-100

Městský soud v Praze

č. j. 12 Co 34/95-132

Obvodního soudu pro Prahu 4

č. j. P 636/91-104

Obvodní soud pro Prahu 10

Obvodní soud pro Prahu 10

č. j. P 91/95-199

Městský soud v Praze

č. j. 19 Co 128/96-224

Městský soud v Praze

č. j. 14 Nc 1067/96-302

Městského soudu v Praze

č. j. 14 Nc 530/97-323

Obvodní soud pro Prahu 10

č. j. P 91/95-366

č. j. P 91/95-373

Obvodní soud pro Prahu 10

Obvodního soudu pro Prahu 10

sp. zn. 1 T 136/96

Městského soudu

Městský soud v Praze

č. j. 22 Co 266/98-429

č. j. 25 Co 267/98-436

Okresní soud Praha-západ

Obvodního soudu pro Prahu 10

č. j. 19 P 91/95-588

Městského soudu v Praze

Vrchní soud v Praze

č. j. Nco 92/2000-609

Městského soudu v Praze

č. j. 25 Co 87/2000-613

Okresní soud Praha-západ

č. j. P 253/2000-712

Okresní soud Praha-západ

č. j. P 253/2000-737

č. j. P 253/2000-739

Krajského soudu v Praze

č. j. 24 Co 405/2001-802

č. j. P 253/2000-757

Okresní soud Praha-západ

Obvodního soudu pro Prahu 4

č. j. P 636/91-86

Městského soudu

krajského soudu

č. j. 24 Co 406/2001-796

soudu prvního stupně

Okresní soud Praha-západ

č. j. P 253/2000-1090

Obvodního soudu pro Prahu 4

č. j. P 636/91-86

Městského soudu v Praze

č. j. 12 Co 310/94-100

Krajský soud

Okresního soudu Praha-západ

č. j. P 253/2000-1103

Odvolací soud

Okresní soud Praha-západ

č. j. P 253/2000-1484

krajský soud

Krajský soud

Odvolací soud

Okresní soud Praha-západ

č. j. 30 P 170/2005-S-132

§ 12 zákona č. 359/1999 Sb.

Krajský soud

č. j. 24 Co 434/2006-166

Ústavní soud

krajského soudu

Ústavním soudem

Ústavní soud

čl. 83 a 91 Ústavy České republiky

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 38 odst. 2 Listiny

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 32 odst. 4 Listiny

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 391/07

Ústavního soudu

Ústavní soud

čl. 32 odst. 4 Listiny

krajského soudu

Listiny

sp. zn. I. ÚS 48/04

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 257/05

Ústavního soudu

čl. 32 odst. 4 Listiny

Ústavní soud

sp. zn. II. ÚS 554/04

Ústavního soudu

čl. 32 odst. 4 Listiny

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 618/05

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 32 odst. 4 Listiny

čl. 18 odst. 1 Úmluvy

Ústavní soud

Krajského soudu v Praze

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Krajského soudu v Praze

Ústavní soud


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele Ing. J. P., zastoupeného JUDr. Miroslavem Jindrákem, advokátem se sídlem Praha 4, Zdiměřická 1452/26, proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 22. 10. 2010, čj. 20 C 525/2008 - 161, a rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 8. 6. 2011, čj. 28 Co 105/2011 - 199, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včasnou ústavní stížností stěžovatel navrhl zrušení v záhlaví uvedených rozsudků, vydaných v řízení o jeho návrhu na snížení vyživovací povinnosti ke svému zletilému synovi, ve kterém neuspěl. Soudy sice vycházely ze změny poměrů na jeho straně, ale soud prvního stupně vyšel z ustanovení § 96 odst. 1 zákona o rodině, tj. z potencionálního příjmu stěžovatele. V jeho případě je aplikace tohoto ustanovení nepřiměřeně tvrdá. Snaží se o získání zaměstnání na pozici odpovídající jeho znalostem, zkušenostem a dosaženému vzdělání. Hlavní důvod svého neúspěchu při hledání zaměstnání vidí stěžovatel v důsledné kontrole přijímaných zaměstnanců. Vzhledem k tomu, že vůči němu běží exekuce pro neplacení výživného ze strany jeho synů, nemají vůči němu potencionální zaměstnavatelé dostatek důvěry. Soudy obou stupňů tak dostatečně nepřihlédly k jeho tíživé finanční situaci, kterou si nijak nezpůsobil. Ve věci došlo k porušení práva na spravedlivý proces a k diskriminaci nejmladšího stěžovatelova syna V. ve prospěch synů z prvního manželství. Tím byla fakticky snížena i životní úroveň tohoto nejmladšího syna stěžovatele.

Z předložených listin Ústavní soud zjistil, že Obvodní soud pro Prahu 5, shora označeným rozsudkem, zamítl návrh stěžovatele na snížení vyživovací povinnosti stěžovatele k žalovanému Bc. M. P. na 1.000,- Kč měsíčně s účinností od 1. 10. 2008. Vyšel ze zjištění, že rozsudkem téhož soudu ze dne 28. 5. 2002, čj. 5 Nc 361/2001 - 55, ve spojení s rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 4. 10. 2002, čj. 12 Co 286/2002 - 75, byli tehdy nezletilí synové stěžovatele a MUDr. V. P. svěřeni do výchovy matky a stěžovateli, jako otci, byla stanovena povinnost přispívat na M. P. částkou 6.000,- Kč a na J. P. částkou 4.000,- Kč měsíčně. Obvodní soud určil výši výživného na základě zjištěných majetkových a výdělkových poměrů obou rodičů, kdy stěžovatel dosahoval čistého měsíčního příjmu cca 59.000,- Kč čistého. Rozsudkem téhož soudu ze dne 25. 5. 2004 byla schválena dohoda rodičů, podle které bylo výživné na nezl. J. zvýšeno na 5.000,- Kč měsíčně.

Obvodní soud se, v souladu s ustanovením § 99 odst. 1 a 2 zákona o rodině, zabýval otázkou, zda v daném případě došlo k takové změně poměrů, která by mohla vyústit v korekci posledního soudního rozhodnutí upravujícího vyživovací povinnost stěžovatele. Vzal v úvahu změnu poměrů, spočívající v jeho nezaměstnanosti, a vzrůst jeho životních nákladů, zejména vzhledem k soužití s nezaměstnanou přítelkyní a k narození syna v roce 2006. Stěžovatel se po celou dobu své nezaměstnanosti ucházel o zaměstnání, ale pouze na vedoucích místech mezinárodních společností. Tento postup označil soud za nerozvážný, vzhledem k počtu jeho vyživovacích povinností a jeho vyšším životním nákladům. Soud konstatoval, že míra nezaměstnanosti v Praze patří k nejnižším nejen v ČR, ale i v EU. Stěžovatel nebyl v době nezaměstnanosti evidován na příslušném úřadě práce jako uchazeč o zaměstnání, věnoval se podnikání, v němž však nedosahoval, podle daňových přiznání, žádných příjmů. Stěžovatel u svého posledního zaměstnavatele skončil pracovní poměr dohodou ( i když zde dosahoval nadstandardních příjmů ), v létě 2008 mu jeho bývalá manželka vyplatila částku 1,000.000,- Kč. K tvrzeným a dokládaným půjčkám stěžovatele soud nemohl přihlížet, neboť zákonná vyživovací povinnost má přednost před ostatními pohledávkami. Pokud jde o vyživovací povinnost k nezletilému synovi V., vzhledem k jeho věku jsou jeho potřeby daleko menší než odůvodněné potřeby žalovaného.

Soud neshledal zjištěné změny poměrů účastníků sporu jako důvodné pro změnu vyživovací povinnosti stěžovatele k žalovanému. Původně stanovené výživné odpovídá výdělkovým možnostem a schopnostem otce i potřebám žalovaného. Pro zvýšené životní náklady stěžovatele, spočívající ve splácení úvěru poskytnutého na nadstandardní bydlení, nelze omezovat základní a přednostní vyživovací povinnost stěžovatele k žalovanému. Soud tak neshledal žádné okolnosti, které by odůvodňovaly aplikaci ustanovení § 96 odst. 2 zákona o rodině.

Městský soud v Praze rozsudek soudu prvního stupně ve věci samé potvrdil, změnil jej pouze co do výše náhrady nákladů řízení. Konstatoval, že soud prvního stupně po dostatečném dokazování hodnotil důkazy v souladu se zásadou volného hodnocení důkazů, správně zjistil skutkový stav věci, kterou správně posoudil i po stránce právní, proto se s ním zcela ztotožnil. Poukázal na to, že při posouzení výdělkových možností a schopností stěžovatele je třeba vyjít ze zásady potencionality příjmů. Stěžovatel je po dobu delší tří let, i přes své vzdělání a praxi, trvale bez zaměstnání, přitom jeho rodinné výdaje a výdaje na bydlení jsou nadstandardní. Než by se spokojil s nižším příjmem, kdy průměrné výdělky zaměstnanců jeho vzdělání činí 40.000,- až 45.000,- Kč, snaží se svou situaci řešit maximálním snížením výživného pro starší syny a dokonce se zadlužuje. Takový postoj označil odvolací osud za zcela nezodpovědný. Uzavřel, že bylo v možnostech stěžovatele opatřit si zaměstnání s takovým příjmem, aby mohl dostát svým povinnostem vůči žalovanému a vyšel tak z potencionálního čistého příjmu stěžovatele v minimální výši 30.000,- Kč měsíčně.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Stěžovatel v ústavní stížnosti v podstatě jen polemizuje s právními závěry obecných soudů a setrvává na svém názoru, že vzhledem ke svým majetkovým poměrům, které si sám nezavinil, není schopen dostát svým vyživovacím povinnostem.

Ústavní soud ustáleně judikuje, že jeho úkolem je jen ochrana ústavnosti, nikoliv "běžné" zákonnosti. Ústavní soud není povolán k přezkumu správnosti aplikace podústavního práva. Zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen v případě, že shledá současně porušení základního práva či svobody. K tomu však v projednávané věci nedošlo.

Posláním Ústavního soudu je tedy především zkoumat, zda napadenými rozhodnutími obecných soudů nebyla porušena základní práva nebo svobody stěžovatele, zakotvená v ústavních předpisech. Po přezkumu ústavnosti řízení i napadených rozhodnutí Ústavní soud dospěl k závěru, že soud prvního stupně správně zjistil skutkový stav věci a vyvodil z něho právní závěry, které náležitě odůvodnil. Zabýval se i argumenty stěžovatele a přesvědčivě se s nimi vypořádal. Věcí se důkladně zabýval i soud odvolací, který přesvědčivě a srozumitelně, v souladu s ustanoveními zákona o rodině, vyložil, proč se ztotožnil se závěry soudu prvního stupně a jeho rozhodnutí potvrdil. V podrobnostech lze odkázat na odůvodnění zmíněných soudních rozhodnutí. Ústavní soud považuje závěry a právní hodnocení obecných soudů za správné, plně v souladu s obecným právem. Pokud soudy rozhodly způsobem, s nímž se stěžovatel neztotožňuje, nezakládá to samo o sobě důvod k úspěšné ústavní stížnosti. Ústavní soud tak neshledal nic, co by věc posouvalo do ústavněprávní roviny.

Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem dospěl I. senát Ústavního soudu k závěru, že jsou splněny podmínky § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, a proto, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků, usnesením ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 9. listopadu 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 5

čj. 20 C 525/2008 - 161

Městského soudu v Praze

čj. 28 Co 105/2011 - 199

soud prvního stupně

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

Ústavní soud

Obvodní soud pro Prahu 5

čj. 5 Nc 361/2001 - 55

Městského soudu v Praze

čj. 12 Co 286/2002 - 75

Obvodní soud

§ 99 odst. 1 a 2 zákona o rodině

§ 96 odst. 2 zákona o rodině

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

soud prvního stupně

soud odvolací

soudu prvního stupně

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu