Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Stanislava Balíka a soudců Dagmar Lastovecké a Jiřího Nykodýma o ústavní stížnosti J. Č., zastoupeného JUDr. Alešem Janů, advokátem, se sídlem v Táboře, proti rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové - pobočka v Pardubicích č. j. 18 Co 420/2011-275 ze dne 16. listopadu 2011, za účasti Krajského soudu v Hradci Králové - pobočka v Pardubicích, jako účastníka řízení, a J. Č., jako vedlejšího účastníka řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

1. Ústavní stížností podanou k poštovní přepravě dne 27. února 2012 se stěžovatel domáhá zrušení v záhlaví označeného rozsudku. Jím byl k odvolání vedlejšího účastníka řízení ( dále jen "otec" ) změněn rozsudek Okresního soudu v Chrudimi č. j. 10 C 43/2010-21 ze dne 27. května 2011 tak, že od 1. března 2011 snížil příspěvek otce na výživu stěžovatele, naposledy stanoveného rozsudkem Okresního soudu v Táboře č. j. 11 C 52/2008-29 ze dne 7. května 2008 v částce 4.400 Kč měsíčně, na částku 3.500 Kč měsíčně. Stěžovatel tvrdí, že skrze porušení ustanovení § 85 odst. 2, § 96 odst. 1 a § 99 zákona o rodině, a § 120 odst. 1 a § 212 odst. 3 občanského soudního řádu bylo zasaženo do jeho práv zajištěných čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.

2. Stěžovatel v ústavní stížnosti konkrétně rekapituluje, že obecné soudy shodně řešily změny poměrů na straně otce, coby důvodu ke snížení jeho příspěvku na výživu stěžovatele. Zatímco soud prvního stupně ve změně poměrů na straně otce důvod ke snížení tohoto příspěvku neshledal, tak odvolací soud ano a žalobě otce částečně vyhověl. Stěžovatel odvolacímu soudu jednak vytýká, že zcela pominul, že otec svůj byt v Bechyni pro sebe nevyužívá a bez úplaty ho přenechává k užívání třetím osobám. Žalovaný se tudíž bezdůvodně vzdává příjmu z pronájmu bytu. Podobně odvolací soud podle stěžovatele pominul, že od podání žaloby otec nevyvíjel žádnou aktivitu k zajištění zaměstnání s co nejlepším výdělkem, zatímco matka stěžovatele vyvíjí vyšší pracovní úsilí a zvyšuje své vzdělání, aby postoupila do vyšší platové třídy u zaměstnavatele. Tím odvolací soud rozhodl v rozporu s provedeným dokazováním a s dosud přijímanou a konstantní judikaturou, a odvolává se na nálezy sp. zn. I. ÚS 60/01 ( N 127/23 SbNU 227 ), sp. zn. III. ÚS 103/99 ( N 17/17 SbNU 121 ), a sp. zn. III. ÚS 511/05 ( N 61/40 SbNU 593 ).

3. Dále poukazuje na to, že v řízení před soudem prvého stupně navrhl důkaz o dědickém řízení po J. Č., zemřelém dne 4. května 2005 v Chrudimi, a soud prvního stupně se s tímto důkazním návrhem nevypořádal. Stěžovatel v rámci odvolacího řízení upozornil na tuto vadu řízení a navrhl, aby napadané rozhodnutí bylo s ohledem na tuto vadu zrušeno. Odvolací soud namísto toho v rozporu se zásadou dvojinstančnosti tento důkaz provedl sám. Z usnesení Okresního soudu v Chrudimi č. j. 27 D 335/2005-22 ze dne 12. dubna 2006 tak bylo zjištěno, že se otec vzdal svého podílu na dědictví v celkové čisté hodnotě dědictví 623.750 Kč. K tomuto důkazu se ovšem odvolací soud v odůvodnění rozsudku nevyjadřuje a ani jej nehodnotí.

4. Ústavní soud předesílá, že v § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon" ), je rozeznávána zvláštní kategorie návrhů, a to návrhy zjevně neopodstatněné. Tímto ustanovením dává zákon Ústavnímu soudu v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti, případně ze spisu obecného soudu. Tato relativně samostatná část řízení nemá kontradiktorní charakter.

5. Dále Ústavní soud zdůrazňuje, že není běžným dalším stupněm v systému všeobecného soudnictví ( sp. zn. I. ÚS 68/93, N 17/1 SbNU 123 ). Proto skutečnost, že obecné soudy vyslovily názor, s nímž se někdo neztotožňuje, nezakládá sama o sobě důvod k ústavní stížnosti ( sp. zn. II. ÚS 294/95, N 63/5 SbNU 481 ). V minulosti proto Ústavní soud vymezil, že nesprávná aplikace podústavního práva obecnými soudy má za následek porušení základních práv a svobod zásadně pouze v případech konkurence norem podústavního práva, konkurence jejich výkladových alternativ, a konečně v případech svévolné aplikace podústavního práva ( sp. zn. III. ÚS 671/02, N 10/29 SbNU 69 ), a co do ústavněprávní relevance pochybení v kognitivním procesu dokazování, jakožto procesu zjišťování skutkového stavu, jde o případy důkazů opomenutých, případy důkazů získaných, a tudíž posléze i použitých v rozporu s procesními předpisy, a konečně případy svévolného hodnocení důkazů provedeného bez jakéhokoliv akceptovatelného racionálního logického základu. Ústavní soud jako soudní orgán ochrany ústavnosti je tak v daném ohledu povolán korigovat pouze nejextrémnější excesy ( sp. zn. IV. ÚS 570/03, N 91/33 SbNU 377 ). O nic takového se ale v posuzovaném případě nejedná.

6. Z odůvodnění odvolacího soudu vyplývá, že skutková zjištění soudu prvního stupně převzal, dokazování doplnil o další listinné důkazy a k věci zaujal jiný právní názor než soud prvního stupně. Pokud jde o byt otce v Bechyni, odvolací soud zaujal stanovisko, že otec má právo mít své vlastní bydlení, když dům v Chrudimi ( kde se otec rovněž zdržuje ) je ve vlastnictví jeho matky a žijí v něm ještě další členové rodiny ( teta a bratranec ). K otázce možnosti výdělku otce vzal odvolací soud na základě doplněného dokazování za prokázáno, že si k výsluhovému příspěvku přivydělává částkou 2000 Kč měsíčně, a pokud byla v daném místě a čase nabízena úřadem práce čtyři volná pracovní místa v oboru vykonávaném otcem, kde byly nabízeny vyšší výdělky, není zcela jasné, zda by je otec získal, protože na každé je více zájemců. Tyto závěry odvolacího soudu přitom stěžovatel v ústavní stížnosti vůbec nezmiňuje, natož aby se k nim vymezoval. Proto jeho námitky evidentně zůstaly na úrovni, ve které je v tomtéž smyslu uplatňoval i v řízení před obecnými soudy. Taková polemika ovšem zásadně není způsobilá věc posunout do ústavněprávní roviny. S ohledem na daný kontext totiž rozhodně nelze dospět k závěru, že by odvolací soud rozhodl v rozporu s provedenými důkazy, své závěry dostatečně nevyložil, anebo rozhodl svévolně, což je podstatou právních názorů obsažených ve všech nálezech, na něž stěžovatel odkazuje, byť se jen nález sp. zn. III. ÚS 511/05 dotýká problematiky prokazování rozhodných skutečností pro stanovení výše příspěvku na výživu. V každém případě se odvolací soud velmi podrobně zabýval celou majetkovou situací otce a nikoliv jen jeho výdělkovými možnostmi.

7. Pokud jde o námitku, že se otec stěžovatele bez důležitého důvodu vzdal svého dědického podílu, tak o této skutečnosti, resp. o tom, že bylo provedeno jako důkaz usnesení Okresního soudu v Chrudimi č. j. 27 D 335/2005-22 ze dne 12. dubna 2006, není v odůvodnění napadeného rozhodnutí ani zmínka - nejen v závěrech, ale ani v rekapitulaci a hodnocení důkazů, a konečně ani v naraci vyjádření stěžovatele k odvolání otce. Ovšem i kdyby se tato námitka stěžovatele ukázala být pravdivou, tak by to nemělo vliv na soulad napadeného rozhodnutí s ústavním pořádkem. Předně iniciátorem odvolacího řízení byl toliko otec a nikoliv stěžovatel. Především ovšem daná skutečnost vypovídala o majetkové situaci otce v roce 2006, zatímco soud rozhodl o změně k 1. březnu 2011. Odvolací soud přitom shodně se soudem prvního stupně dospěl k závěru, že jednorázové odchodné poskytnuté otci v roce 2009, nemá vliv na možnost otce poskytovat příspěvek na výživné stěžovateli po nekonečně dlouhou dobu. Tento závěr tím spíše platí i pro majetek, který mohl otec získat ještě dříve. Proto toto případné pochybení odvolacího soudu není způsobilé dosáhnout ústavněprávního významu. A pokud jde o dvojinstančnost, tak z ústavněprávního hlediska není soudní řízení povinně dvoustupňové, s výjimkou věcí trestních, u kterých tento požadavek vyplývá z čl. 2 Protokolu č. 7 k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod ( sp. zn. IV. ÚS 101/01, U 22/22 SbNU 387; aj. ).

8. Ústavní soud tedy neshledal, že by došlo k porušení základních práv a svobod stěžovatele. Proto ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítl jako zjevně neopodstatněnou, podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 15. března 2012

Stanislav Balík, v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

č. j. 18 Co 420/2011-275

Okresního soudu v Chrudimi

č. j. 10 C 43/2010-21

Okresního soudu v Táboře

č. j. 11 C 52/2008-29

soud prvního stupně

odvolací soud

odvolacímu soudu

odvolací soud

odvolací soud

sp. zn. I. ÚS 60/01

N 127/23 SbNU 227

sp. zn. III. ÚS 103/99

N 17/17 SbNU 121

sp. zn. III. ÚS 511/05

N 61/40 SbNU 593

soud prvního stupně

Odvolací soud

Okresního soudu v Chrudimi

č. j. 27 D 335/2005-22

odvolací soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 68/93

N 17/1 SbNU 123

sp. zn. II. ÚS 294/95

N 63/5 SbNU 481

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 671/02

N 10/29 SbNU 69

Ústavní soud

sp. zn. IV. ÚS 570/03

N 91/33 SbNU 377

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolací soud

odvolací soud

odvolacího soudu

odvolací soud

sp. zn. III. ÚS 511/05

odvolací soud

Okresního soudu v Chrudimi

č. j. 27 D 335/2005-22

Odvolací soud

soudem prvního stupně

odvolacího soudu

sp. zn. IV. ÚS 101/01

U 22/22 SbNU 387

Ústavní soud

§ 43 odst. 2 písm. a ) zákona

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy senátu Stanislava Balíka a soudců Dagmar Lastovecké a Jiřího Nykodýma o ústavní stížnosti L. B., zastoupené JUDr. Zdeňkou Flídrovou, advokátkou se sídlem Litomyšl, Rektora Stříteského 187, proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 4 č. j. 0 P 58/2008-135 ze dne 5. 1. 2009, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Ústavní stížností, doručenou Ústavnímu soudu dne 9. 4. 2009, která splňuje formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), se stěžovatelka domáhá zrušení v záhlaví uvedeného rozsudku. Tvrdí, že jím byla porušena její ústavně zaručená práva, a to právo na spravedlivý proces dle čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a právo na péči o děti a jejich výchovu dle čl. 32 odst. 4 Listiny.

Stěžovatelka v ústavní stížnosti uvádí, že po vydání pravomocného rozsudku ve věci výchovy a výživy k nezletilým dětem, uzavřela s otcem nezletilých dohodu o změně úpravy vztahů k nezletilým dětem a souhlasila s návrhem na její schválení soudem a současně podepsala procesní plnou moc pro advokátku JUDr. M. G. Učinila tak ve velmi vyhrocené situaci z důvodu, že se takto bude s dětmi pravidelně vídat. Poté se rozhodla prokonzultovat celou záležitost s novým advokátem, dne 21. 1. 2009 navštívila Obvodní soud pro Prahu 4 a ze spisového materiálu s hrůzou zjistila, že ve věci změny výchovy proběhlo dne 5. 1. 2009 jednání, o kterém ji její zástupkyně neinformovala, a při němž byl vyhlášen rozsudek, který nekoresponduje s dohodou předloženou soudu ke schválení, neboť byla vypuštěna část o úpravě styku stěžovatelky s dětmi. Protože advokátka jednala v rozporu se jejími zájmy a nad rámec udělené plné moci, stěžovatelka jí plnou moc vypověděla a proti rozsudku podala odvolání.

Soudu prvního stupně stěžovatelka vytýká, že jednal v její nepřítomnosti a schválil dohodu rodičů, která nesouhlasila s předloženou písemnou dohodou, čímž porušil její právo na spravedlivý proces. Rozhodoval proti zájmům stěžovatelky, neboť neupravil styk matky s dětmi, ačkoli tento byl v předložené dohodě uveden. Tím jí současně upřel její právo na výchovu a péči o děti.

Z obsahu spisu Obvodního soudu pro Prahu 4, sp. zn. 0 P 58/2008, bylo zjištěno, že napadeným rozsudkem byla schválena dohoda rodičů o svěření nezletilých Vojtěcha a Jáchyma do péče otce a o závazku a povinnosti matky ( stěžovatelky ) přispívat na jejich výživu částkou 500,-Kč měsíčně na každého. Současně bylo rozhodnuto, že styk matky s nezletilými dětmi se neupravuje. Soud dospěl k závěru, že dohoda rodičů o změně výchovy a výživy je dohodou uzavřenou v zájmu dětí. Při rozhodování o neupravení styku soud vyšel z návrhů zástupce stěžovatelky a otce nezletilých, aby styk s ohledem na současnou situaci stanovován nebyl. V této souvislosti poukázal na to, že pokud je v otázce styku možná dohoda, pak je nadbytečné, aby byl upraven soudním rozhodnutím.

Odvolání stěžovatelky Městský soud v Praze usnesením ze dne 2. 7. 2009 sp. zn. 20 Co 237/2009 odmítl. Vyšel z obsahu protokolu o ústním jednání z 5. 1. 2009, z něhož vyplynulo, že všichni účastníci včetně zástupkyně stěžovatelky, které byla udělena procesní plnou moc, se po vyhlášení rozsudku práva odvolání vzdali. Tím i stěžovatelka ztratila subjektivní legitimaci k podání odvolání.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud ustáleně judikuje, že jeho úkolem je jen ochrana ústavnosti a nikoliv "běžné" zákonnosti ( čl. 83 Ústavy ČR ). Ústavní soud není povolán k přezkumu správnosti aplikace "jednoduchého" práva a zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen tehdy, shledá-li současně porušení základního práva či svobody ( § 82 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu ). Ústavní soud ve svých četných rozhodnutích zřetelně definoval podmínky, při jejichž existenci má vadná aplikace jednoduchého práva obecným soudem za následek porušení základních práv či svobod jednotlivce. Jedná se o případy, v nichž Ústavní soud posuzuje, zda obecné soudy v dané věci ústavně souladně posoudily konkurenci norem jednoduchého práva sledujících určitý ústavně chráněný účel či konkurenci interpretačních alternativ jedné konkrétní normy nebo o otázku, zda obecné soudy neaplikovaly jednoduché právo svévolně ( srov. např. nález sp. zn. III. ÚS 321/03, N 90/33 SbNU str. 371 ). Nic takového nebylo v projednávaném případě zjištěno.

Podstatou ústavní stížnosti je tvrzení stěžovatelky o tom, že její zástupkyně jednala v rozporu s jejími zájmy a nad rámec udělené plné moci, v důsledku čehož soud schválil dohodu, která stran úpravy styku s nezletilými nekorespondovala s předloženou písemnou dohodou.

Při zvažování námitky o překročení uděleného zmocnění je nutno vyjít ze skutečnosti, že pro zastupování v předmětném řízení si stěžovatelka zvolila advokátku JUDr. M. G. Jak vyplývá z druhé věty prvního odstavce ustanovení § 25 o. s. ř., advokátu lze udělit pouze plnou moc pro celé řízení ( dále jen " procesní plná moc" ). Tuto procesní plnou moc nelze omezit ( viz ustanovení § 28a odst. 1 o. s. ř. ). To znamená, že procesní plná moc opravňuje zmocněnce ke všem úkonům, které může za řízení učinit sám účastník; případné vnitřní ujednání mezi účastníkem a zmocněncem, které by oprávnění zmocněnce omezovalo, nemá při posuzování perfekce procesních úkonů učiněných zmocněncem právní význam ( srov. Bureš, Drápal, Krčmář a kolektiv : Občanský soudní řád, komentář - I. díl, 7. vydání, komentář k § 28a, str. 122 ). Z uvedeného vyplývá, že všechny právní úkony, které v předmětném řízení učinila zástupkyně stěžovatelky, je nutno považovat za procesní úkony stěžovatelky. Případný rozpor jednání advokátky s pokyny stěžovatelky, na nějž je v ústavní stížnosti poukazováno, není pro posouzení procesních účinků učiněných úkonů relevantní. Stěžovatelka proto nemůže soudu úspěšně vytýkat, že porušil její právo na spravedlivý proces tím, že jednal a rozhodl na základě úkonů učiněných zástupkyní stěžovatelky.

Stěžovatelka nemůže uspět ani s námitkou, že soud jednal v rozporu s jejím zájmem ( právem na výchovu a péči o děti ), když neschválil dohodu v části týkající se úpravy styku s nezletilými dětmi. Zatímco dohody rodičů o svěření nezletilých dětí do výchovy a dohody o výživném vyžadují ke své platnosti schválení soudem ( srov. ustanovení § 26 odst. 3, § 50, § 86 odst. 1 zákona č.94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů ), neboť se jedná o nejpodstatnější záležitosti týkající se dětí, v případě úpravy styku rodiče, kterému nebylo dítě svěřeno do výchovy, vychází právní úprava z toho, že se může jednat o situace značně proměnlivé a že se rodiče zpravidla na této záležitosti dohodnou. O úpravě styku soud rozhoduje pouze za situace, kdy se rodiče na styku nemohou dohodnout ( viz ustanovení § 27 odst. 2 zákona o rodině ). Samotná dohoda o styku rodičů s dítětem tedy nepotřebuje schválení soudu ( viz ustanovení § 27 odst. 1 zákona o rodině ). Pokud se tedy stěžovatelka s otcem nezletilých dohodli na způsobu, jakým bude realizován styk stěžovatelky s dětmi, což vyplývá z písemné dohody, která je součástí spisového materiálu, bylo by nadbytečné, aby soud takovou dohodu schvaloval, když nadto bylo zástupkyní stěžovatelky i otcem nezletilých dětí u jednání potvrzeno, že dohoda je v tomto směru realizována. Její právo podílet se formou styku s dětmi na jejich výchově a péči tedy porušeno nebylo. Stěžovatelce zůstává zachována možnost pro případ, že by jí otec dětí v budoucnu ve styku bránil a tím uzavřenou dohodu porušoval, aby požádala o soudní úpravu styku ve smyslu ustanovení § 27 odst. 2 zákona o rodině.

Ústavní soud, jehož povinností je neztratit ze zřetele své skutečné poslání a omezit se na základní úkol, jímž je posuzování konformity aktů aplikace práva s ústavním pořádkem, tak dospěl k závěru, že soud, jehož rozhodnutí je ústavní stížností napadeno, interpretoval příslušné normy občanského soudního řádu a zákona o rodině ústavně přijatelným způsobem.

Z uvedeného důvodu Ústavnímu soudu nezbylo, než ústavní stížnost podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu odmítnout jako zjevně neopodstatněnou.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 17. prosince 2009

Stanislav Balík, v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 4

č. j. 0 P 58/2008-135

Ústavnímu soudu

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

čl. 32 odst. 4 Listiny

Obvodní soud pro Prahu 4

Obvodního soudu pro Prahu 4

sp. zn. 0 P 58/2008

Městský soud v Praze

sp. zn. 20 Co 237/2009

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 321/03

N 90/33 SbNU str. 371

§ 25 o. s. ř.

§ 28a odst. 1 o. s. ř.

ve znění pozdějších předpisů

§ 27 odst. 2 zákona o rodině

§ 27 odst. 1 zákona o rodině

§ 27 odst. 2 zákona o rodině

Ústavní soud

občanského soudního řádu

zákona o rodině

Ústavnímu soudu

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Jiřího Nykodýma a soudců Stanislava Balíka a Dagmar Lastovecké o ústavní stížnosti P. Ch., zastoupeného Jiřím Hřídelem, advokátem se sídlem v Písku, Fráni Šrámka 136, proti usnesení Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 3. prosince 2010 č. j. 6 Co 2742/2010-55, za účasti Krajského soudu v Českých Budějovicích, jako účastníka řízení, a 1 ) D. Ch. a 2 ) S. Ch., jako vedlejších účastníků řízení, takto :

Městský úřad Vimperk se ustanovuje opatrovníkem vedlejšího účastníka řízení 1 ), nezletilého D. Ch., pro zastupování v řízení.

Odůvodnění :

1. Ústavní stížností, podanou telefaxem a k poštovní přepravě dne 21. února 2011 a doplněnou podáním ze dne 2. března 2011, se stěžovatel domáhá zrušení v záhlaví označeného rozhodnutí. Jím bylo odmítnuto jeho odvolání proti usnesení Okresního soudu v Prachaticích ze dne 12. října 2010 č. j. 3 Nc 161/2010-31, kterým bylo stěžovateli uloženo odevzdat vedlejšího účastníka řízení 1 ) ( dále jen "nezletilý" ) do péče vedlejší účastnice 2 ) ( dále jen "matka" ). Stěžovatel tvrdí, že jím bylo zasaženo do jeho práv podle čl. 36 odst. 1 a 2 Listiny základních práv a svobod.

2. Dle ustanovení § 63 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, ve spojení s ustanoveními § 192 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění pozdějších předpisů, a § 37 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o rodině" ), nemůže-li dítě ( z důvodů kolize zájmů v řízení ) zastoupit žádný z rodičů, ustanoví soud dítěti opatrovníka, který bude dítě v řízení nebo při určitém právním úkonu zastupovat. Tímto opatrovníkem zpravidla ustanoví orgán vykonávající sociálněprávní ochranu dětí. V řízení o ústavní stížnosti má nezletilý postavení vedlejšího účastníka řízení a jeho zákonní zástupci, stěžovatel a matka, jsou účastníky řízení. Protože by mohlo dojít ke střetu jejich zájmů, je nutno ustanovit nezletilému kolizního opatrovníka ve smyslu § 37 zákona o rodině. Soud proto rozhodl usnesením tak, jak je ve výroku uvedeno.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 26. května 2011

Jiří Nykodým v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č. j. 6 Co 2742/2010-55

Krajského soudu

Okresního soudu v Prachaticích

č. j. 3 Nc 161/2010-31

§ 63 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

§ 192 zákona č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 37 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 37 zákona o rodině

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátu složeném z předsedy JUDr. Filipa Cilečka a soudců doc. JUDr. Ivany Štenglové a JUDr. Petra Šuka v právní věci navrhovatele Ing. M. K., za účasti společnosti „ AD – plus “ spol. s r. o. „ v likvidaci “, se sídlem v Olomouci, Koželužská 21, PSČ 763 31, identifikační číslo osoby 60776331, obou zastoupených Mgr. Ing. Petrem Konečným, advokátem, se sídlem v Olomouci, Na Střelnici 1212/39, PSČ 779 00, o zrušení rozhodnutí soudu o zrušení společnosti, nařízení její likvidace a jmenování likvidátora, vedené u Krajského soudu v Ostravě – pobočky v Olomouci pod sp. zn. 30 Cm 70/2011, o dovoláních navrhovatele a společnosti proti usnesení Vrchního soudu v Olomouci ze dne 25. října 2011, č. j. 8 Cmo 252/2011-27, takto :

I. Dovolání se zamítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.

O d ů v o d n ě n í :

K odvolání navrhovatele Vrchní soud v Olomouci v záhlaví označeným usnesením potvrdil usnesení ze dne 1. června 2011, č. j. 30 Cm 70/2011-12, kterým Krajský soud v Ostravě – pobočka v Olomouci zamítl návrh na zrušení usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 24. listopadu 2004, č. j. 26 Cm 116/2004-8, jež nabylo právní moci dne 29. prosince 2004, kterým byla společnost „ AD – plus “ spol. s r. o. zrušena, nařízena její likvidace a jmenován její likvidátor.
Dospěl přitom k závěru, že podle ustanovení § 68 odst. 8 zákona č. 513/1991 Sb., obchodního zákoníku ( dále též jen „ obch. zák. “ ), může být zrušeno pouze rozhodnutí společníků nebo orgánu společnosti o ( dobrovolném ) zrušení společnosti a jejím vstupu do likvidace. Zrušit rozhodnutí je oprávněn orgán, který o zrušení společnosti rozhodl, popř. její společníci. Soud o zrušení rozhodnutí společníků nebo orgánu společnosti o zrušení společnosti a jejím vstupu do likvidace rozhoduje pouze v případě, kdy jmenoval likvidátora společnosti, a to proto, aby bylo znemožněno ukončení výkonu funkce likvidátora jmenovaného soudem bez vědomí soudu.
Zásada autonomie vůle, kterou argumentoval odvolatel, se – podle odvolacího soudu – promítá právě v možnosti společnosti revokovat své vlastní rozhodnutí o zrušení s likvidací, nedopadá však na případy, kdy společnost byla zrušena rozhodnutím soudu. Rozhodnutí soudu o zrušení společnosti je důsledkem zákonem předvídaných skutečností a je určitou formou sankce za porušování povinností stanovených zákonem. Soudní rozhodnutí o zrušení společnosti s likvidací může být odklizeno pouze prostřednictvím opravných prostředků. Skutečnost, že navrhovatel – poté, co již rozhodnutí soudu o zrušení společnosti není možné napadnout opravnými prostředky – závadný stav, pro který byla společnost zrušena s likvidací, ( podle svého tvrzení ) odstranil, je pro rozhodnutí v projednávané věci bez významu.
Odvolací soud rovněž neshledal, že by účelem úpravy obchodního zákoníku bylo mimo jiné „ zrovnoprávnění obou forem zrušení společnosti “.
Možnost zrušení rozhodnutí soudu o zrušení obchodní společnosti nebo družstva a jejich vstupu do likvidace neupravuje podle odvolacího soudu ani ustanovení § 4 odst. 1 písm. d/ zákona č. 125/2008 Sb., o přeměnách obchodních společností a družstev ( dále jen „ zákon o přeměnách “ ). Ze znění tohoto ustanovení ani z důvodové zprávy k zákonu o přeměnách nevyplývá, že by – ve vztahu k § 68 odst. 8 obch. zák. – šlo o „ speciální ustanovení upravující možnost zrušení rozhodnutí soudu o zrušení společnosti s likvidací “.
Proti usnesení odvolacího soudu podali navrhovatel a společnost společné dovolání, majíce je za přípustné podle ustanovení 237 odst. 1 písm. c/ zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu ( dále též jen „ o. s. ř. “ ), a ohlašujíce uplatnění dovolacích důvodů podle § 241a odst. 2 o. s. ř. Navrhují, aby dovolací soud usnesení odvolacího soudu, jakož i soudu prvního stupně, zrušil a věc vrátil posledně uvedenému soudu k dalšímu řízení.
Zásadní právní význam spatřují dovolatelé v řešení otázky, zda lze rozhodnutí o zrušení obchodní společnosti s likvidací revokovat nejen v případě, kdy bylo přijato dobrovolně orgánem společnosti, ale i v případě, kdy byla společnost zrušena s likvidací rozhodnutím soudu, které již nabylo právní moci.
Dovolatelé tvrdí, že právní úprava umožňuje, aby společnost „ vystoupila rozhodnutím soudu z likvidace “ i v případech, kdy o jejím zrušení s likvidací rozhodl soud a nikoli orgán společnosti. „ Smyslem usnesení soudu o likvidaci společnosti “ je – podle názoru dovolatelů – zajistit dodržování právních předpisů, „ přičemž společnost, která je nedodržuje, je soudem likvidována, avšak pokud se situace změní a předpisy dodržuje a je schopna je dodržovat, jakož i ( s )plní veškeré další povinnosti, pak není patrně důvodu, aby nemohla dále existovat a znovu zapojit do hospodářského života. “
V projednávané věci byla společnost zrušena rozhodnutím soudu v roce 2004, neboť přes výzvu soudu nebyl jmenován její jednatel, a společnost tak neměla žádný statutární orgán. Dovolatelé se domnívají, že tento závadný stav byl odstraněn 25. února 2011 jmenováním navrhovatele jednatelem společnosti a „ nic nebrání tomu, aby společnost vystoupila z likvidace a měla možnost dále fungovat “. Zrušením rozhodnutí o zrušení společnosti s likvidací nedojde k zásahu do práv jediného společníka nebo třetích osob. Společnost nemá žádné závazky vůči třetím osobám ani státním orgánům.
Soudům dovolatelé vytýkají, že vyšly pouze z gramatického výkladu ustanovení § 68 odst. 8 obch. zák. Účelem zákona je „ v tomto případě “ podle názoru dovolatelů „ zrovnoprávnění obou forem zrušení společnosti “ ( rozuměj : rozhodnutím soudu i rozhodnutím orgánu společnosti, popř. společníků ); ustanovení § 68 odst. 8 obch. zák. naplňuje zásadu autonomie vůle subjektu tím způsobem, že „ společnost, resp. její společníci se mohou rozhodnout, že chtějí pokračovat v činnosti společnosti a podnikat “. Podle dovolatelů není důvod pro to, aby zákon pro dvě „ prakticky stejné situace “ konstruoval dva různé postupy.
S tím, že soud může své rozhodnutí o zrušení obchodní společnosti nebo družstva zrušit, počítá výslovně § 4 odst. 1 písm. d/ zákona o přeměnách. Ze vztahu speciality tohoto ustanovení k obchodnímu zákoníku vyplývá, že „ zákonodárce toto v běžných případech považuje za samozřejmé a tímto speciálním zákonem pouze zdůrazňuje, že je to možné i při přeměnách společnosti. “
Dovolání je v projednávané věci přípustné podle § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř., a to pro řešení otázky jím otevřené; není však důvodné.
Vzhledem k datu zahájení řízení ve věci je pro další úvahy Nejvyššího soudu rozhodný výklad níže uvedených ustanovení ve znění účinném k 18. dubnu 2011, tedy výklad obchodního zákoníku naposledy ve znění zákona č. 427/2010 Sb. a zákona o přeměnách naposledy ve znění zákona 227/2009 Sb.
Podle § 68 odst. 8 obch. zák. mohou společníci nebo příslušný orgán společnosti zrušit své rozhodnutí o zrušení společnosti a jejím vstupu do likvidace do doby, než bylo započato s rozdělováním likvidačního zůstatku. Dnem účinnosti tohoto rozhodnutí končí funkce likvidátora a likvidátor je povinen předat všechny doklady o průběhu likvidace statutárnímu orgánu společnosti. V případě, že likvidátora jmenoval soud ( § 71 odst. 3 poslední věta, odst. 4 a 7 ), rozhoduje o zrušení rozhodnutí o zrušení společnosti a jejím vstupu do likvidace na návrh společníků či příslušného orgánu společnosti soud. Soud nezruší rozhodnutí o zrušení společnosti, jestliže by tím došlo k zásahu do práv nebo právem chráněných zájmů kteréhokoliv ze společníků nebo třetích osob.
Z § 4 odst. 1 písm. d/ zákona o přeměnách vyplývá, že nebylo-li dosud započato s rozdělováním likvidačního zůstatku, je přeměna společnosti nebo družstva přípustná i v případě, že společnost nebo družstvo již vstoupily do likvidace rozhodnutím soudu o zrušení společnosti nebo družstva s likvidací, jestliže soud zrušil své rozhodnutí o zrušení společnosti nebo družstva.
V projednávané věci se navrhovatel domáhá, aby soud rozhodl o zrušení jiného soudního rozhodnutí, nikoli však v rámci řízení o opravných prostředcích ( srov. § 201 a násl. o. s. ř. ), ale v nalézacím řízení. Mimo rozhodování o opravných prostředcích ovšem soudní rozhodnutí může být zrušeno pouze tehdy, stanoví-li tak výslovně zákon.
Obchodní zákoník v § 68 odst. 6 zakládá výslovně pravomoc soudu ( z taxativně vypočtených důvodů a případně i po splnění podmínky uvedené v § 68 odst. 7 ) rozhodnout o zrušení společnosti a o její likvidaci.
Revokaci rozhodnutí o zrušení společnosti a o její likvidaci upravuje obchodní zákoník jedině v § 68 odst. 8, a to výslovně toliko pro případ, kdy byla společnost zrušena a vstoupila do likvidace rozhodnutím společníků nebo příslušného orgánu společnosti, nikoli též pro případ, kdy o zrušení společnosti a o její likvidaci bylo rozhodnuto soudem.
Jelikož z žádného ustanovení obchodního zákoníku možnost revokovat rozhodnutí soudu o zrušení obchodní společnosti či družstva nevyplývá, posuzoval Nejvyšší soud dále, zda tuto možnost nezakládá ustanovení § 4 odst. 1 písm. d/ zákona o přeměnách, a uzavřel, že obecná možnost revokace rozhodnutí soudu o zrušení společnosti nevyplývá ani z tohoto ustanovení.
Dovolatelům lze přisvědčit potud, že zákon o přeměnách je ve vztahu k obchodnímu zákoníku předpisem zvláštním ( lex specialis ). I ustanovení § 4 odst. 1 písm. d/ zákona o přeměnách, umožňující revokaci soudního rozhodnutí o zrušení společnosti pro případ přeměny společnosti nebo družstva, je proto ustanovením speciálním ve vztahu k § 68 odst. 8 obch. zák. Jen z toho, že zvláštní předpis umožňuje pro určitou ( jím upravenou ) specifickou situaci určitý právní postup, však nelze dovozovat, že tento právní postup je možný obecně. Ustanovení § 4 odst. 1 písm. d/ zákona o přeměnách proto nelze vykládat jinak než tak, že dovoluje, aby soud zrušil své rozhodnutí o zrušení obchodní společnosti nebo družstva, ( pouze ) jde-li o společnost nebo družstvo, které provádí přeměnu. O takový případ v projednávané věci nejde.
Nejde-li o přeměnu, revokace rozhodnutí soudu o zrušení obchodní společnosti nebo družstva ( jinak než prostřednictvím řádných či mimořádných opravných prostředků ) zákonem upravena, a tudíž ani dovolena, není.
Právní posouzení věci odvolacím soudem je tedy správné a dovolací důvod dle § 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř. není dán.
Jelikož Nejvyšší soud neshledal ani vady, k jejichž existenci u přípustného dovolání přihlíží z úřední povinnosti ( § 242 odst. 3 věta druhá o. s. ř. ), dovolání podle § 243b odst. 2 části věty před středníkem o. s. ř. zamítl.
Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení se opírá o ustanovení § 243b odst. 5, § 224 odst. 1 a § 142 odst. 1 o. s. ř. a je odůvodněn tím, že společné dovolání navrhovatele a společnosti bylo zamítnuto.
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.

V Brně 27. listopadu 2012

JUDr. Filip C i l e č e k
předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

sp. zn. 30 Cm 70/2011

Vrchního soudu v Olomouci

č. j. 8 Cmo 252/2011-27

Vrchní soud v Olomouci

č. j. 30 Cm 70/2011-12

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 26 Cm 116/2004-8

§ 68 odst. 8 zákona č. 513/1991 Sb.

obch. zák.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 68 odst. 8 obch. zák.

odvolacího soudu

o. s. ř

§ 241a odst. 2 o. s. ř.

dovolací soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 68 odst. 8 obch. zák.

§ 68 odst. 8 obch. zák.

§ 4 odst. 1 písm. d/ zákona o přeměnách

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

Nejvyššího soudu

č. 427/2010 Sb.

227/2009 Sb.

§ 68 odst. 8 obch. zák.

§ 71 odst. 3 poslední věta, odst. 4 a 7

§ 4 odst. 1 písm. d/ zákona o přeměnách

§ 201 a násl. o. s. ř.

§ 68 odst. 6

§ 68 odst. 7

§ 68 odst. 8

Nejvyšší soud

§ 4 odst. 1 písm. d/ zákona o přeměnách

§ 4 odst. 1 písm. d/ zákona o přeměnách

§ 68 odst. 8 obch. zák.

§ 4 odst. 1 písm. d/ zákona o přeměnách

odvolacím soudem

§ 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 242 odst. 3 věta druhá o. s. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu Stanislava Balíka a soudců Dagmar Lastovecké a Jiřího Nykodýma o ústavní stížnosti Ing. E. A., zastoupené Mgr. Petrou Hrachy, advokátkou se sídlem Brno, Cihlářská 19, proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 11. 11. 2011 č. j. 13 Co 355/2011-437 a výrokům II. až IV. rozsudku Okresního soudu v Opavě ze dne 8. 4. 2011 č. j. 14 Nc 355/2010-368, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění

Včas podanou ústavní stížností se stěžovatelka domáhá zrušení v záhlaví označených pravomocných rozhodnutí obecných soudů pro porušení jejích základních práv i základních práv její nezletilé dcery plynoucích z článku 36 odst. 1 a z článku 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod, jakož i z článku 3 odst. 1 a z článku 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte.

Výrokem I. shora citovaného rozsudku Okresního soudu v Opavě byla nezletilá K. A. svěřena do výchovy matky. Napadenými výroky II. až IV. téhož rozsudku byla otci uložena povinnost přispívat na její výživu s účinností od 1. 7. 2010 do 28. 2. 2011 částkou 80.000,- Kč měsíčně a s účinností od 1. 3. 2011 i pro dobu po rozvodu manželství rodičů částkou ve výši 20.000,- Kč měsíčně s tím, že částku 15.000,- Kč měsíčně je povinen platit k rukám matky a částku ve výši 5.000,- Kč měsíčně na účet peněžního ústavu se sídlem v České republice na jméno nezletilé, který je povinen za tímto účelem založit do jednoho měsíce od doručení rozsudku tak, že oba rodiče k němu budou mít společné dispoziční právo. Otci byla dále uložena povinnost zaplatit výživné splatné za dobu od 1. 7. 2010 do 30. 4. 2011 v částce 361.321,- Kč z části 150.000,- Kč k rukám matky a ve zbývající částce 211.321,- Kč na uvedený účet. Návrh matky, aby bylo otci na nezletilou K. stanoveno výživné za dobu od 1. 12. 2009 do 30. 6. 2010, byl zamítnut. Ve výrocích V. až VIII. byl upraven styk otce s nezletilou a rozhodnuto o nákladech řízení.

K odvolání obou rodičů byl rozsudek soudu prvního stupně napadeným rozsudkem Krajského soudu v Ostravě ve výrocích II. až IV. změněn tak, že otec je povinen platit na výživu nezletilé s účinností od 1. 12. 2009 částku ve výši 80.000,- Kč měsíčně a s účinností od 1. 3. 2011, jakož i pro dobu po rozvodu manželství, částku ve výši 20.000,- Kč měsíčně s tím, že dlužné výživné za dobu od 1. 12. 2009 do 31. 12. 2011 ve výši 644.328,- Kč je povinen zaplatit na účet zřízený matkou ve prospěch nezletilé a vinkulovaný Okresním soudem v Opavě. Rovněž bylo rozhodnuto, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před soudem prvního stupně a odvolacím soudem.

Stěžovatelka s výší výživného s účinností od 1. 3. 2011 do budoucna v částce 20.000,- Kč měsíčně nesouhlasí, neboť neodpovídá výdělkovým poměrům otce ani odůvodněným potřebám dcery, jejíž zákonné právo podílet se na životní úrovni svých rodičů zcela popírá, a považuje ji za zcela neadekvátní a nespravedlivou, nepokrývající ani základní potřeby dcery. Poukazuje na otcovu majetkovou situaci a životní úroveň i na zvýšené výdaje nezletilé dcery, které v řízení doložila. Soudy obou stupňů k těmto okolnostem dle jejího mínění vůbec nepřihlížely a z jejich rozhodnutí není vůbec patrno, proč tak neučinily. Omezily se pouze na konstatování, že uvedená částka je přiměřená. Takový závěr soudu však postrádá řádné odůvodnění. Z rozsudků není patrno, zda soudy přihlédly ke všem právně významným skutečnostem a zvážily všechna hlediska nutná pro posouzení, je-li v této výši výživné správné a odpovídající kritériím zákona o rodině. V této souvislosti stěžovatelka odkazuje na judikaturu Ústavního soudu ( sp. zn. II. ÚS 519/04, III. ÚS 511/05, II. ÚS 671/09, I. ÚS 69/10 ). Rovněž nesouhlasí s tím, že dlužné výživné ve výši 80.000,- Kč za období od 1. 12. 2009 do 28. 2. 2011 bylo tezaurováno na účet vinkulovaný Okresním soudem v Opavě, což je dle jejího názoru v rozporu s právem dítěte podílet se na životní úrovni svých rodičů. Rozhodnutí považuje za zcela nelogické a vnitřně rozporné, nevyplývající ze zjištěných skutkových okolností a provedených důkazů a jsoucí v rozporu s rozhodovací praxí obecných soudů i judikaturou Ústavního soudu ( např. sp. zn. III. ÚS 705/04 ).

Po zvážení argumentů obsažených v ústavní stížnosti a posouzením obsahu odůvodnění napadených rozhodnutí dospěl Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná. Ústavní soud se přitom nemohl zabývat otázkou, zda byla v předmětném řízení porušena ústavně zaručená práva nezletilé K. A., neboť není účastníkem řízení o ústavní stížnosti.

Ústavní soud již mnohokráte zdůraznil, že není zásadně oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy. Postavení Ústavního soudu uvnitř soudní moci vymezuje článek 83 Ústavy tak, že jde o orgán ochrany ústavnosti. Postup v soudním řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu i výklad jiných než ústavních předpisů, jakož i jejich aplikace při řešení konkrétních případů, jsou samostatnou záležitostí obecných soudů. Ústavní soud tedy neposuzuje zákonnost vydaných rozhodnutí, neboť to je věcí obecných soudů. Předmětem přezkumu u Ústavního soudu proto nemůže být posouzení správnosti výše výživného, neboť toto rozhodnutí plně přísluší obecným soudům, a pokud jím nejsou dotčena ústavně zaručená práva a svobody, Ústavnímu soudu nepřísluší jejich závěry jakkoli přehodnocovat.

S ohledem na rozsah svých kompetencí a na argumentaci ústavní stížnosti týkající se především aplikace a interpretace podústavního práva, se Ústavní soud zaměřil na zjištění, zda obecné soudy v řízení svévolně neaplikovaly rozhodné právní normy bez rozumného odůvodnění či propojení s jakýmkoli ústavně chráněným účelem, zda učiněné skutkové závěry nejsou v extrémním nesouladu s provedenými důkazy, resp. zda nebyla výše výživného stanovena zcela svévolně. Taková extrémní pochybení, která by jej opravňovala k zásahu, však v projednávané věci nezjistil.

Stěžovatelka v ústavní stížnosti uplatňuje námitky shodné jako v řízení před obecnými soudy, a prostřednictvím své argumentace se snaží dosáhnout ze strany Ústavního soudu přehodnocení jejich právních závěrů o výši výživného a o rozdělení plateb výživného na částku určenou na krytí spotřeby nezletilé a částku vymezenou k tvorbě úspor ve vztahu ke kritériím uvedeným v ustanoveních § 85 a § 96 odst. 1 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o rodině" ). Ústavní soud však není "superrervizní" instancí ve vztahu k obecným soudům, a k takovému zásahu zásadně není oprávněn.

Ústavní soud má za to, že v projednávané věci obecné soudy řádně zjistily skutkový stav, který ústavně přijatelně zformulovaly do skutkových závěrů, na něž aplikovaly právní normu způsobem, v němž nelze spatřovat projev svévole. Pro účely stanovení výživného se soudy dostatečně zabývaly odůvodněnými potřebami nezletilé, jakož i celkovými majetkovými poměry, možnostmi i schopnostmi obou rodičů ve smyslu stěžovatelkou citované judikatury, přičemž přihlížely i k tomu, že matka o dítě osobně pečuje ( str. 4 rozsudku odvolacího soudu ). V odůvodnění napadených rozhodnutí soudy své úvahy, byť stručně, popsaly a své závěry srozumitelně vysvětlily. Pokud jde o zmiňovaná rozhodnutí Ústavního soudu, je nutno upozornit, že v těchto věcech jsou skutkové okolnosti podstatně odlišné než v nyní posuzované věci, a jednalo se o zcela extrémní případy aplikace příslušných ustanovení zákona o rodině, v rozporu s jejich smyslem a cílem, která teprve může vést k porušení základních práv.

Vzhledem k již uvedenému Ústavnímu soudu nepřísluší hodnotit ani řádně odůvodněné rozhodnutí soudů o tom, zda a jakou část výživného budou tvořit úspory, tj. finanční částka představující rezervu, která má být spotřebována v budoucnu, případně zčásti využita i k financování výjimečných potřeb nezletilého dítěte. Namítá-li v tomto ohledu stěžovatelka, že rozhodnutí soudů obou stupňů je v rozporu s rozhodovací praxí obecných soudů, "že k účtu, na který je tezaurováno výživné na tvorbu úspor, má dispoziční oprávnění rodič, kterému bylo dítě svěřeno do péče", je nutno uvést, že z výroku I. napadeného rozsudku odvolacího soudu, měnícího výroky II. až IV. rozsudku soudu prvního stupně, ani z jeho odůvodnění nic takového nevyplývá ( viz str. 5 rozsudku Krajského soudu zejména počínaje slovy "rovněž nebylo přihlíženo k finančním prostředkům zaslaným otcem na účet nezl. dcery" ).

Závěrem je tedy možno uvést, že právní názor odvolacího soudu nevybočuje z mezí zákona, jeho rozhodnutí není očividně nespravedlivé či v důsledku porušení ústavních procesních principů neudržitelné, tudíž je z ústavního hlediska plně akceptovatelné. Skutečnost, že se stěžovatelka se závěry v rozsudku vyslovenými, jež jsou výrazem nezávislého soudního rozhodování, neztotožňuje, nemůže sama o sobě založit důvodnost její ústavní stížnosti.

Ze shora uvedených důvodů Ústavní soud neshledal tvrzený zásah do ústavně zaručených práv stěžovatelky, a proto ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků řízení odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není přípustné odvolání.

V Brně dne 7. března 2012

Stanislav Balík
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 13 Co 355/2011-437

Okresního soudu v Opavě

č. j. 14 Nc 355/2010-368

Okresního soudu v Opavě

soudu prvního stupně

Krajského soudu v Ostravě

Okresním soudem

soudem prvního stupně

odvolacím soudem

zákona o rodině

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 519/04

III. ÚS 511/05

II. ÚS 671/09

I. ÚS 69/10

Okresním soudem

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 705/04

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

článek 83 Ústavy

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolacího soudu

Ústavního soudu

zákona o rodině

Ústavnímu soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Krajského soudu

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Olgy Puškinové a soudců JUDr. Miroslavy Jirmanové a JUDr. Vladimíra Mikuška v exekuční věci oprávněného Š. T., zastoupeného JUDr. Ľubomírem Focko, advokátem se sídlem v Praze 1, Náprstkova 276/2, proti povinnému J. T., zastoupenému Mgr. Janem Kutějem, advokátem se sídlem v Praze 5, Preslova 1269/17, pro dlužné a běžné výživné, vedené u Okresního soudu v Nymburce pod sp. zn. 21 Nc 6355/2009, o dovolání povinného proti usnesení Krajského soudu v Praze ze dne 7. října 2010, č. j. 19 Co 252/2010 - 92, t a k t o :

Dovolání se odmítá.

Stručné odůvodnění ( § 243c odst. 2 o. s. ř. ):

Krajský soud v záhlaví uvedeným usnesením změnil usnesení ze dne 13. 4. 2010, č. j. 21 Nc 6355/2009 - 42, jímž Okresní soud v Nymburce zamítl návrh povinného na zastavení exekuce nařízené usnesením téhož soudu ze dne 7. 1. 2010, č. j. 21 Nc 6355/2009 - 8, tak, že exekuci „ pro pohledávku dlužného výživného za dobu od března 2008 do července 2008 ve výši 15.000,- Kč “ zastavil, jinak usnesení soudu prvního stupně potvrdil.

Soudy obou stupňů vyšly ze zjištění, že rozsudkem Okresního soudu Praha-západ ze dne 6. 9. 2000, č. j. P 167/2000 - 108, pravomocným dne 14. 12. 2000, bylo povinnému uloženo přispívat tehdy nezletilému oprávněnému od 1. 1. 2000 na jeho výživu částkou 2.000,- Kč měsíčně a počínaje dnem 1. 3. 2000 částkou 3.000,- Kč měsíčně, splatnými měsíčně předem k rukám matky oprávněného do každého 15. dne v měsíci předem; tímto rozsudkem byl ve výroku o výživném změněn rozsudek Okresního soudu v Nymburce ze dne 15. 9. 1998, č. j. P 11/98 - 27. Podle citovaného rozsudku nařídil okresní soud k návrhu oprávněného usnesením ze dne 7. 1. 2010, č. j. 21 Nc 6355/2009 - 8, exekuci na majetek povinného, a to pro nedoplatek na výživném v celkové výši 36.000,- Kč, vzniklý za období měsíců březen až červenec 2008 ( ve výši 15.000,- Kč ) a za období měsíců červenec 2009 až leden 2010 ( ve výši 21.000,- Kč ), dále pro běžné výživné ve výši 3.000,- Kč měsíčně počínaje měsícem únorem 2010 a pro náklady exekuce. Dále bylo zjištěno, že dne 16. 12. 1999 uzavřel povinný jako zákonný zástupce oprávněného se Všeobecnou stavební spořitelnou Komerční banky, a.s. ( nyní Modrá pyramida Stavební spořitelna, a.s. ) smlouvu o stavebním spoření s dohodnutou cílovou částkou 50.000,- Kč a měsíčním vkladem 250,- Kč a dne 31. 12. 2001 uzavřel se stejnou stavební spořitelnou další smlouvu o stavebním spoření s dohodnutou cílovou částkou 20.000,- Kč a měsíčním vkladem 100,- Kč. Ze zprávy Modré pyramidy stavební spořitelny, a.s., a ze Všeobecných obchodních podmínek stavebního spoření této společnosti vzal odvolací soud za prokázané, že smlouvu o stavebním spoření lze ukončit ze strany klienta jako účastníka do doby uzavření úvěrové smlouvy písemnou výpovědí s úředně ověřeným podpisem, příp. výpovědí sepsanou na pobočce jmenované společnosti, že výpovědní lhůta pro účastníka činí 3 měsíce a začíná běžet prvním dnem měsíce následujícího po doručení výpovědi druhé smluvní straně, že po uplynutí výpovědní lhůty vyplatí Stavební spořitelna účastníkovi zůstatek na účtu a že smlouvu o stavebním spoření má účastník dále možnost písemně vypovědět ve zkrácené lhůtě ( kratší než 3 měsíce ) a v takovém případě si dle platného sazebníku Stavební spořitelna účtuje poplatek ve výši 1 % z aktuálního stavu na účtu klienta.

Odvolací soud dospěl shodně se soudem prvního stupně k závěru, že finanční úložky povinného na účty oprávněného vedené ke smlouvám o stavebním spoření, které ve prospěch oprávněného uzavřel povinný jako jeho zákonný zástupce, nelze považovat za plnění výživného podle citovaného exekučního titulu. Dovodil, že výživné placené povinným rodičem slouží k okamžitému uspokojování potřeb oprávněného, čemuž musí odpovídat i disponibilita plnění výživného. Podle názoru odvolacího soudu nelze finanční prostředky na účtech u Stavební spořitelny považovat za dostatečně disponibilní pro oprávněného, neboť jejich výběr je výlučně spojen s ukončením smlouvy o stavebním spoření na základě písemné výpovědi s tříměsíční výpovědní lhůtou, příp. s lhůtou kratší, avšak spojenou se sankčním postihem oprávněného ve výši 1 % z aktuálního stavu finančních prostředků na účtu u Stavební spořitelny. Dispozice s finančním zůstatkem prostředků na účtu u Stavební spořitelny tak neodpovídá účelu plněného výživného a současně je v rozporu s povinností plnění výživného k rukám oprávněného. Zcela bez právního významu je podle odvolacího soudu námitka povinného, že mu oprávněný nesdělil na jeho výzvu číslo účtu za účelem placení výživného, neboť povinný měl možnost plnit k rukám oprávněného formou poštovních složenek, příp. osobním předáním, jakož i poukaz povinného na výkon práva oprávněným v exekučním řízení v rozporu s dobrými mravy, neboť tato námitka může mít opodstatnění výlučně v nalézacím řízení ve smyslu § 96 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb., zákona o rodině, ve znění pozdějších předpisů. Ohledně výživného za období měsíců březen až červenec 2008 ve výši 15.000,- Kč odvolací soud exekuci podle § 268 odst. 1 písm. g ) o. s. ř. zastavil, neboť v této části bylo mezi účastníky nesporné, že povinný podle označeného exekučního titulu výživné zaplatil.

Proti potvrzujícímu výroku usnesení odvolacího soudu podal povinný dovolání, jehož přípustnost dovozuje z § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., a podává je z důvodů podle § 241a odst. 2 písm. a ) a b ) o. s. ř., přičemž za zásadní po právní stránce považuje otázku „ nezbytnosti výkonu práva v souladu s dobrými mravy i v exekučním řízení “, otázku „ výkladu termínu platebního místa, konkrétně právního termínu k rukám oprávněného “, a otázku „ disponibility poskytnutého peněžního plnění ( poskytnutého v tomto případě povinným oprávněnému předem, nikoliv však dlouho předem ) k jeho rukám “. Opětovně popisuje okolnosti odůvodňující „ nemravnost celé exekuce “ a s odkazem na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 11. února 2009, sp. zn. 7 Tdo 108/2009, odvolacímu soudu vytýká, že nepřisvědčil jeho argumentaci ohledně výkonu práva oprávněného v exekučním řízení v rozporu s dobrými mravy. Nesouhlasí rovněž se závěrem soudů obou stupňů, že „ platba výživného na účet oprávněného není v souladu se zněním zákona, který požaduje platbu k rukám oprávněného “. Domnívá se totiž, že „ nižší soudy zaujímají právně neudržitelný výklad pojmu „ k rukám “ oprávněného, jestliže dovodily, že tento termín má znamenat de facto „ do rukou “, a namítá, že „ ve skutečnosti je správným výkladem tohoto termínu „ do sféry dispozice oprávněného “, resp. do sféry jeho vlivu, kdy s penězi může oprávněný disponovat ( což v daném případě mohl a bylo tedy splněno )“. Má rovněž za to, že je „ naprosto absurdní požadavek nižších soudů, že pokud oprávněný odmítal otci sdělit číslo jeho bankovního účtu - tedy odmítal zákonem připuštěnou formu plnění, měl povinný jezdit osobně předávat synovi výživné v hotovosti do místa bydliště syna “, neboť soud „ patrně nevzal na vědomí, že syn s dovolatelem absolutně nekomunikoval, byť se o to dovolatel opakovaně snažil “. Dovolatel je přesvědčen, že „ syn podává opakovaně šikanózní návrhy na exekuci otce jenom proto, aby jej co nejvíce poškodil, vůbec otcovy peníze nepotřebuje, proto ani dodnes nečerpal peníze z účtů stavební spořitelny, které od otce dostal před rokem a půl “. Navrhl, aby dovolací soud usnesení odvolacího soudu v napadené části a „ veškerá navazující rozhodnutí “ zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.

Dovolací soud dovolání projednal a rozhodl o něm podle občanského soudního řádu ve znění účinném od 1. 7. 2009 ( článek II, bod 12. části první zákona č. 7/2009 Sb. ) a po přezkoumání věci podle § 242 o. s. ř. dospěl k závěru, že dovolání není podle § 238a odst. 1 písm. c ), odst. 2 o. s. ř. ve spojení s § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. a § 130 zákona č. 120/2001 Sb. přípustné.

Dovolací soud předně konstatuje, že k okolnostem podřaditelným pod dovolací důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř. a podle § 241a odst. 3 o. s. ř. nemůže být při posouzení, zda je dovolání přípustné podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. [§ 238a odst. 1 písm. c ), odst. 2 o. s. ř.], přihlédnuto ( viz ustanovení § 237 odst. 3 o. s. ř., ve znění účinném od 1. 7. 2009; dále srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 26. dubna 2006, sp. zn. 20 Cdo 3028/2005, nebo usnesení téhož soudu ze dne 14. ledna 2010, sp. zn. 20 Cdo 3254/2009 ).

Otázka „ nezbytnosti výkonu práva v souladu s dobrými mravy i v exekučním řízení “, přípustnost dovolání podle výši citovaných ustanovení nezakládá, neboť rozhodnutí odvolacího soudu je v tomto směru zcela v souladu s ustálenou judikaturou, od níž Nejvyšší soud nemá důvodu se ani v této věci odchýlit; podle ní argumentace ustanovením § 3 odst. 1 obč. zák. je v exekučním řízení nepřípadná, jelikož z hlediska eventuální existence rozporu s dobrými mravy lze posuzovat pouze výkon práv a povinností ( formou právních úkonů či faktického chování ) účastníků občanskoprávních vztahů, nikoli správnost rozhodnutí soudu; to je aktem aplikace práva, v jejímž rámci právě soud v nalézacím řízení posuzuje, zda k případnému rozporu s morálními pravidly při výkonu práv a povinností v hmotněprávních vztazích došlo. Podání návrhu na nařízení exekuce naproti tomu není výkonem práva ve smyslu § 3 odst. 1 obč. zák., nýbrž využitím možnosti poskytnuté oprávněnému procesním předpisem pro případ, že povinnost uložená exekučním titulem vydaným v nalézacím řízení nebyla splněna dobrovolně ( srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. března 2003, sp. zn. 20 Cdo 2445/2005, nebo usnesení téhož soudu ze dne 5. března 2009, sp. zn. 20 Cdo 3756/2008 ). Odkaz povinného na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 11. 2. 2009, sp. zn. 7 Tdo 108/2009, je v exekučním řízení zcela nepřípadný, neboť řeší otázku naplnění formálních a materiálních znaků trestného činu podle § 213 odst. 1 zákona č. 140/1961 Sb., ve znění pozdějších předpisů.

Rovněž otázky „ výkladu termínu platebního místa, konkrétně právního termínu k rukám “ a „ disponibility poskytnutého peněžního plnění k jeho rukám “, přípustnost dovolání v projednávané věci nezakládají. Vyšel-li totiž odvolací soud ze zjištění, že výběr finančních prostředků na účtech Stavební spořitelny je výlučně spojen s ukončením smlouvy o stavebním spoření na základě písemné výpovědi s tříměsíční výpovědní lhůtou, příp. s lhůtou kratší, avšak spojenou se sankčním postihem oprávněného ve výši 1 % z aktuálního stavu finančních prostředků na účtu u Stavební spořitelny, nelze mu vytýkat nesprávné právní posouzení věci, jestliže v souladu s § 97 odst. 1 zákona o rodině dovodil, že výživné placené povinným rodičem slouží k okamžitému uspokojování potřeb oprávněného, čemuž musí odpovídat i disponibilita plnění výživného, že dispozice s finančním zůstatkem prostředků na účtu u Stavební spořitelny neodpovídá účelu plněného výživného a že je současně v rozporu s povinností plnění výživného k rukám oprávněného. Jestliže navíc v řízení nebylo zjištěno ani povinným tvrzeno, že mu bylo exekučním titulem ve smyslu ustanovení § 85a odst. 2 zákona o rodině uloženo přispívat na tvorbu úspor pro oprávněného, představují finanční vklady povinného na účtech stavebního spoření platby mimo rámec exekučním titulem stanoveného výživného a nelze je proto v daném exekuční řízení ve smyslu § 268 odst. 1 písm. g ) o. s. ř. zohlednit. Byla-li povinnému exekučním titulem uložena povinnost platit výživné pro oprávněného k rukám jeho matky, resp. od jeho zletilosti k jeho rukám, jsou nesprávné i námitky a úvahy povinného k výkladu pojmu k „ rukám oprávněného “.

Z uvedeného vyplývá, že dovolání povinného směřuje proti takovému rozhodnutí odvolacího soudu, proti němuž není tento mimořádný opravný prostředek přípustný. Nejvyšší soud je proto podle § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.

O náhradě nákladů dovolacího řízení se rozhoduje ve zvláštním režimu ( § 87 zákona č. 120/2001 Sb. ).

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

 V Brně dne 21. září 2011

 JUDr. Olga Puškinová, v. r.
 předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Nymburce

sp. zn. 21 Nc 6355/2009

Krajského soudu v Praze

č. j. 19 Co 252/2010 - 92

§ 243c odst. 2 o. s. ř.

č. j. 21 Nc 6355/2009 - 42

Okresní soud v Nymburce

č. j. 21 Nc 6355/2009 - 8

soudu prvního stupně

Okresního soudu Praha-západ

č. j. P 167/2000 - 108

Okresního soudu v Nymburce

č. j. P 11/98 - 27

okresní soud

č. j. 21 Nc 6355/2009 - 8

odvolací soud

soudem prvního stupně

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 96 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

odvolací soud

§ 268 odst. 1 písm. g ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) a b ) o. s. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 7 Tdo 108/2009

odvolacímu soudu

dovolací soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

občanského soudního řádu

ve znění účinném od 1. 7. 2009

§ 242 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 130 zákona č. 120/2001 Sb.

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

ve znění účinném od 1. 7. 2009

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 3028/2005

sp. zn. 20 Cdo 3254/2009

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

§ 3 odst. 1 obč. zák

§ 3 odst. 1 obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 2445/2005

sp. zn. 20 Cdo 3756/2008

Nejvyššího soudu

sp. zn. 7 Tdo 108/2009

§ 213 odst. 1 zákona č. 140/1961 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

odvolací soud

§ 97 odst. 1 zákona o rodině

§ 85a odst. 2 zákona o rodině

§ 268 odst. 1 písm. g ) o. s. ř.

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

§ 87 zákona č. 120/2001 Sb.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Františka Duchoně a soudců Ivany Janů a Vojena Güttlera o ústavní stížnosti stěžovatele Ing. M. L., zastoupeného JUDr. Ivanou Šlehoferovou, advokátkou se sídlem v Kralupech nad Vltavou, J. Seiferta 238, proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 5. 4. 2007, čj. 20 C 59/2007-32, a rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 23. 1. 2008, čj. 62 Co 326/2007-71, za účasti Obvodního soudu pro Prahu 4 a Městského soudu v Praze jako účastníků řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Stěžovatel brojí ústavní stížností proti shora označeným rozhodnutím obecných soudů, jimž vytýká porušení čl. 11 odst. 1, čl. 36 odst. 1 a čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod, čl. 1 Dodatkového protokolu č. 1 k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, čl. 6 odst. 1 této Úmluvy a čl. 4 Ústavy ČR. Stěžovatel nesouhlasí s tím, že mu obecné soudy nepřiznaly náhradu za omezení vlastnického práva k bytu, v němž bydlí vedlejší účastnice na základě dohody o užívání bytu ze dne 21. 12. 1987 a za nějž v období od 1. 11. 2004 do 30. 3. 2006, za které požadoval stěžovatel náhradu, platila regulované nájemné. Polemizuje s jejich závěrem, že nevyužil možnosti ochrany svého vlasnického práva podáním žaloby na zvýšení nájemného a dovozuje, že má právo po nájemci považovat doplacení nájemného zpětně za období neexistence regulačních předpisů. Z Listiny dovozuje, že stát poskytuje náhradu za omezení vlastnického práva, je-li omezeno zákonem; po zrušení zákonného omezení poskytuje náhradu nájemník, který vlastnické právo porušuje. "Soudy tedy nejsou, podle názoru stěžovatele, oprávněny rozhodovat o zvýšení nájemného ( zda ho zvýší nebo nezvýší ), jak nesprávně uvádí ÚS, ale jsou pouze povinny zajistit stanovení výše MON a pak v rozsudku určit povinnost doplacení." Stěžovatel dále tvrdí, že placením podnákladového nájemného stěžovatelka "vědomě zneužila svého monopolního a dominantního postavení". Stěžovatel nepožadoval a nepožaduje zvýšení nájemného rozhodnutím soudu, ale poskytnutí náhrady či odškodnění za to, že bylo porušováno jeho vlastnické právo; soudy však nesprávně setrvaly na názoru, že se jedná o požadavek na zvýšení nájemného. Stěžovatel poukazuje na rozpornou judikaturu Ústavního soudu, na sdružování nájemníků ve Sdružení na obranu nájemníků, na počínání státních úředníků a politiků, a uzavírá, "že se jedná o úmyslnou diskriminaci majitelů bytů, účelově formulované zákony a jejich účelový výklad ze strany soudů, tedy o pokračování třídního boje proti majitelům domů a bytů."

Ze soudního spisu vyplynuly následující skutečnosti :

Stěžovatel se žalobou ze dne 30. 10. 2006 domáhal po vedlejší účastnici zaplacení částky 140 658 Kč s příslušenstvím jako bezdůvodného obohacení spočívajícího v rozdílu mezi místně obvyklým nájemným a regulovaným nájemným za období od 1. 11. 2004 do 30. 3. 2006.

Obvodní soud pro Prahu 4 rozsudkem ze dne 5. 4. 2007, čj. 20 C 59/2007-32, zamítl žalobu stěžovatele a uložil mu povinnost k náhradě nákladů řízení. Soud v odůvodnění vyšel z nálezu sp. zn. I. ÚS 489/05 a dovodil, že vedlejší účastnice neužívá byt bez právního důvodu či na základě jiné skutečnosti předvídané v § 451 občanského zákoníku. Výši nájemného, kterou vedlejší účastnice hradila v rozhodném období v souladu s jednoduchým hmotným právem, lze s poukazem na potřebu ochrany ústěvně garantovaných práv změnit jen na základě rozhodnutí soudu; právní mocí rozhodnutí se změní obsah právního vztahu mezi nájemcem a pronajímatelem, a na základě takto změněného nájemního vztahu může pronajímatel žádat soudem stanovené zvýšené nájemné. V projednávané věci však v minulosti nebylo konstitutivním rozhodnutím soudu zvýšeno nájemné, a proto soud žalobu zamítl. Stěžovatel se nedomáhal ani zvýšení nájemného pro futuro, ale předmětem řízení učinil rozdíl mezi obvyklým a regulovaným nájemným za období před podáním žaloby.

Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 23. 1. 2008, čj. 62 Co 326/2007-71, rozsudek soudu I. stupně potvrdil a uložil stěžovateli povinnost k náhradě nákladů řízení. V odůvodnění vyšel z nálezů sp. zn. Pl. ÚS 20/05 a sp. zn. I. ÚS 489/05 a shodně jakou soud I. stupně uzavřel, že zvýšení nájemného je možné jenom konstitutivním rozhodnutím do budoucna.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná [§ 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů].

K problematice regulovaného nájemného se plénum Ústavního soudu vyjádřilo ve stanovisku ze dne 28. 4. 2009, sp. zn. Pl. ÚS 27/09-st, publikovaném ve Sbírce zákonů pod č. 136/2009 Sb. K otázce projednávané ústavní stížností se ve stanovisku konstatuje : "Dle přesvědčení Ústavního soudu pronajímatel vůči nájemci žádný nárok na vyplacení rozdílu mezi regulovaným a obvyklým nájemným za období před podáním žaloby nemá. Už vůbec nelze oporu pro tento názor hledat v nálezu sp. zn. I. ÚS 489/05 ( viz výše ), v němž se naopak výslovně konstatuje, že "je správná premisa obvodního soudu, že se nelze domáhat zaplacení rozdílu mezi obvyklým a regulovaným nájemným za dobu minulou".

Právní názor připouštějící možnost domáhat se po nájemci zaplacení rozdílu mezi regulovaným a obvyklým nájemným za dobu minulou, tj. před podáním žaloby, nedoceňuje v prvé řadě povahu rozhodnutí o zvýšení nájemného. Rozsudek o zvýšení nájemného je rozhodnutím konstitutivním, což výslovně uznává i nález sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ( viz výše ). Nejde přitom ze strany obecných soudů samozřejmě o dotváření objektivního práva v tom smyslu, že by soudní rozsudky v jednotlivých případech byly pramenem obecně závazných pravidel chování, ale o změnu hmotněprávního nájemního vztahu mezi konkrétním pronajímatelem a konkrétním nájemcem, v závislosti na konkrétních místních podmínkách. Z povahy konstitutivního rozhodnutí vyplývá, že na hmotněprávní vztahy může mít účinky pouze do budoucna, tedy od okamžiku, kdy nabude právní moci, ledaže by zákon výslovně upravil jeho účinky jinak. Právní skutečností, s níž hmotné právo spojuje vznik, změnu nebo zánik hmotněprávního vztahu, je totiž teprve samotné rozhodnutí; proto je jenom logické, že změna v hmotněprávních vztazích může nastat až od okamžiku, kdy tato právní skutečnost vznikne a začne vyvolávat účinky, jež jsou s ní spojeny.

Rozhodnutí o zvýšení nájemného konstitutivně zasahuje do existujícího právního vztahu mezi nájemcem a pronajímatelem tak, že mění jeho obsah, pokud jde o výši nájemného. Z tohoto pohledu je zvyšování nájemného "do minula" ( tedy zpětně ) zřejmým protimluvem, neodpovídajícím povaze konstitutivního rozhodnutí; krom toho by představovalo rovněž v právním státě nepřípustnou pravou retroaktivitu, neboť soud by zpětně do minulosti přetvářel obsah právního vztahu mezi pronajímatelem a nájemcem a ukládal by nájemci povinnost platit vyšší nájemné i za období, v němž nájemce žádnou takovou povinnost neměl.

Jediným teoreticky důsledným přístupem by tak byl závěr, že změna v obsahu nájemního vztahu ( změna výše nájemného ) nastává teprve od právní moci rozsudku vyslovujícího zvýšení nájemného do budoucna ( rozuměno od data podání žaloby ). S ohledem na to, že zvyšování nájemného soudním rozhodováním bylo zcela mimořádným prostředkem, jehož použitelnost Ústavní soud podmínil nemožností zvyšovat nájemné podle zvláštní právní úpravy, znamenalo by to, že žaloby o zvýšení nájemného, o nichž dosud nebylo rozhodnuto, by musely být zamítnuty, neboť od 1. 1. 2007 již lze zvyšovat nájemné podle zákona č. 107/2006 Sb., o jednostranném zvyšování nájemného z bytu a o změně zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů. Takový závěr by však zároveň znamenal, že ani žaloba o zvýšení nájemného by nebyla efektivním prostředkem nápravy protiústavního stavu, jejž zákonodárce ( stát ) založil svou dlouhodobou nečinností. Lze proto souhlasit s nálezem sp. zn. IV. ÚS 175/08 v tom, že okamžik zvýšení nájemného váže ke dni podání žaloby; toto řešení je přijatelné i z hlediska nájemce, jenž může od tohoto okamžiku se zvýšením nájemného kalkulovat. Lze rovněž plně souhlasit se separátním votem prof. Musila k nálezu sp. zn. III. ÚS 3158/07, že teprve od tohoto okamžiku může nájemce reálně reagovat na skutkové a právní argumenty, uplatněné pronajímatelem v žalobě, domáhající se zvýšení nájemného; spojení počátku možnosti zvýšení nájemného s podáním žaloby zohledňuje autonomní zájmy obou stran a vyhovuje principu proporcionality. Proto lze připustit i výjimku z účinků konstitutivních rozhodnutí, odůvodněnou ústavními hledisky, jež je jinak možná pouze na základě výslovné zákonné úpravy; tato odlišná regulace vyplývá z nálezu Ústavního soudu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ( viz výše ), jenž svými účinky erga omnes - za popsaných mimořádných okolností - plní vlastně funkci zákona. Pro zvýšení nájemného přede dnem podání žaloby však žádné důvody nalézt nelze; nevyplývají ani z ústavní argumentace, ani z povahy konstitutivních rozhodnutí. Tuto otázku je tedy možno uzavřít tak, že obecné soudy mohou rozhodovat o zvýšení nájemného za období od podání žaloby do 31. 12. 2006. Nájemné za období před podáním žaloby zvyšovat nemohou, neboť tomu brání sama povaha konstitutivního rozhodnutí; zvýšení nájemného za období od 1. 1. 2007 rovněž není možné, neboť od tohoto data již jednostranné zvyšování nájemného připouští § 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb."

V souzené věci se stěžovatel nedomáhal zvýšení nájemného, ale rozdílu mezi regulovaným a místně obvyklým nájemným za dobu před podáním žaloby. Takovéto právo stěžovateli proti nájemci nepřísluší, bez ohledu na to, zda by mělo být právně kvalifikováno jako bezdůvodné obohacení, náhrada za omezení vlastnického práva, či jakkoliv jinak. Stanovisko pléna v tomto směru nezanechává jakékoliv pochybnosti ( "pronajímatel vůči nájemci žádný nárok na vyplacení rozdílu mezi regulovaným a obvyklým nájemným za období před podáním žaloby nemá" ). Soudy obou stupňů rozhodly plně v souladu s tímto právním názorem, takže není dále zapotřebí se ani zabývat zjevně nesmyslnými námitkami ohledně třídního boje proti majitelům domů či zneužití monopolního nebo dominantního postavení. Z tohoto důvodů Ústavní soud odmítl podanou ústavní stížnost jako zjevně neopodstatněnou podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné ( § 43 odst. 3 zákona o Ústavním soudu ).

V Brně dne 16. června 2009

František Duchoň
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 4

čj. 20 C 59/2007-32

Městského soudu v Praze

čj. 62 Co 326/2007-71

Obvodního soudu

Městského soudu

čl. 6 odst. 1 této Úmluvy

čl. 4 Ústavy ČR

Ústavního soudu

Obvodní soud pro Prahu 4

čj. 20 C 59/2007-32

Soud

sp. zn. I. ÚS 489/05

§ 451 občanského zákoníku

Městský soud v Praze

čj. 62 Co 326/2007-71

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

sp. zn. I. ÚS 489/05

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 27/09

č. 136/2009 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 489/05

obvodního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavní soud

č. 107/2006 Sb.

č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

ve znění pozdějších předpisů

sp. zn. IV. ÚS 175/08

sp. zn. III. ÚS 3158/07

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

§ 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb.

Ústavní soud

§ 43 odst. 3 zákona o Ústavním soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Je porušením práva na soudní ochranu - a v konečném důsledku též porušením práva na ochranu majetku - pokud obecné soudy zamítly stěžovatelovu žalobu s odkazem na neexistenci prováděcího zákona, předvídaného v § 696 odst. 1 občanského zákoníku, tj. předpisu umožňujícího jednostranné zvýšení nájemného právním úkonem pronajímatele, ačkoliv jeho jedinou možnou obranou byla právě žaloba proti nájemci ( v dané věci vedlejší účastnici ) o zaplacení bezdůvodného obohacení, které vzniklo v rozsahu rozdílu mezi v místních podmínkách reálnou cenou nájmu a tzv. regulovaným nájemným.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

 Nález

Ústavního soudu - II. senátu složeného z předsedy senátu Stanislava Balíka a soudců Dagmar Lastovecké a Jiřího Nykodýma - ze dne 8. června 2006 sp. zn. II. ÚS 93/05 ve věci ústavní stížnosti MVDr. F. Š. proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě, pobočky v Olomouci, ze dne 15. listopadu 2004 č. j. 12 Co 651/2004-53 a usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. ledna 2006 č. j. 26 Cdo 983/2005-92, kterými byla zamítnuta stěžovatelova žaloba na zaplacení peněžité částky.

Rozsudek Okresního soudu v Jeseníku ze dne 30. dubna 2004 č. j. 6 C 28/2004-29, rozsudek Krajského soudu v Ostravě, pobočky v Olomouci, ze dne 15. listopadu 2004 č. j. 12 Co 651/2004-53 a usnesení Nejvyššího soudu ČR ze dne 27. ledna 2006 č. j. 26 Cdo 983/2005-92 se zrušují.

Odůvodnění

I.

Stěžovatel se podanou ústavní stížností domáhal nejprve zrušení rozsudku Okresního soudu v Jeseníku ze dne 30. dubna 2004 č. j. 6 C 28/2004-29, rozsudku Krajského soudu v Ostravě, pobočky v Olomouci, ze dne 15. listopadu 2004 č. j. 12 Co 651/2004-53 s tím, že ústavní stížnost případně doplní poté, co bude rozhodnuto Nejvyšším soudem o jeho současně podaném dovolání. V doplněné ústavní stížnosti posléze stěžovatel napadl i usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. ledna 2006 č. j. 26 Cdo 983/2005-92.

Okresní soud v Jeseníku citovaným rozsudkem zamítl žalobu žalobce ( stěžovatele ) na zaplacení částky 21 444 Kč s úrokem z prodlení ve výši 2 % p. a. od 1. ledna 2004 do zaplacení a rozhodl o nákladech řízení. Po provedeném dokazování dospěl k závěru, že žalované vzniklo k bytu blíže specifikovanému v odůvodnění rozhodnutí ( dále jen "předmětný byt" ) právo osobního užívání, a to na základě dohody o odevzdání a převzetí bytu. Soud prvního stupně vyšel z toho, že s účinností od 1. ledna 1992 se právo osobního užívání transformovalo nejméně na právo nájmu bytu, a povahou předmětného bytu se již nezabýval, neboť nebyla pro posouzení sporu ohledně výše nájemného významná. Podle názoru soudu prvního stupně upravovala maximální výši nájemného včetně oprávnění pronajímatele jednostranně zvýšit nájemné či úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu vyhláška č. 176/1993 Sb., o nájemném z bytu a úhradě za plnění poskytovaná s užíváním bytu, v platném znění, která však byla Ústavním soudem k 31. prosinci 2001 zrušena. Vzhledem k tomu, že pro určení výše nájemného byl rozhodující okamžik uzavření nájemní smlouvy a změna jeho výše je podle současného znění § 696 odst. 1 občanského zákoníku ( dále též jen "obč. zák." ) možná jen na základě dohody stran, soud prvního stupně dovodil, že pokud žalovaná platila žalobci nájemné ve výši určené podle posledního příslušného cenového výměru Ministerstva financí České republiky, stanovujícího maximální výši nájemného, nebyla povinna platit tržní nájemné a současně nebylo v pravomoci soudu určit výši nájemného za situace, kdy neexistuje zvláštní předpis, který by mu to ve smyslu § 696 odst. 1 obč. zák. umožňoval.

K odvolání žalobce Krajský soud v Ostravě, pobočka v Olomouci, ( odvolací soud ) rozsudkem ze dne 15. listopadu 2004 č. j. 12 Co 651/2004-53 rozsudek soudu prvního stupně potvrdil a rozhodl o nákladech odvolacího řízení. Odvolací soud se ztotožnil se skutkovými i právními závěry soudu prvního stupně, na něž v podrobnostech odkázal, a neshledal důvodnými procesní námitky žalobce ani jeho návrhy na doplnění dokazování. Rovněž považoval za správné právní posouzení věci soudem prvního stupně. Pokud žalovaná hradila nájemné ve výši určené podle tehdy platné vyhlášky regulující cenu nájemného, činila tak zcela po právu a v žádném případě není povinna platit nájemné v částkách vyšších, které by eventuálně odpovídaly tržnímu nájemnému.

Následné dovolání žalobce bylo usnesením Nejvyššího soudu ze dne 27. ledna 2006 č. j. 26 Cdo 983/2005-92 odmítnuto jako nepřípustné, když dovolací soud v dovolání nastolené otázky nepovažoval za otázky po právní stránce zásadního právního významu. Jak již Nejvyšší soud konstatoval dříve v rozsudku ze dne 31. srpna 2005 sp. zn. 26 Cdo 867/2004, smlouva o nájmu bytu je smlouvou úplatnou a dohoda o nájemném musí být její součástí ( § 686 odst. 2 obč. zák. ). Pokud ustanovení § 671 odst. 1 obč. zák. stanoví, že v případě nedostatku ujednání o výši nájemného je nájemce povinen platit nájemné obvyklé v době uzavření smlouvy s přihlédnutím k hodnotě pronajaté věci a způsobu jejího užívání, uplatní se toto ustanovení pouze v rámci obecné úpravy nájemní smlouvy, nikoli smlouvy o nájmu bytu, pro kterou platí zvláštní úprava ( § 685 a násl. obč. zák. ). Dohoda o nájemném nemůže být jednostranně měněna, pokud to zvláštní předpis nestanoví ( viz § 696 odst. 1 obč. zák. ), nebo pokud se tak smluvní strany nedohodly. Se zřetelem k ustanovení § 871 odst. 1 obč. zák., které změnilo k 1. lednu 1992 právo osobního užívání na právo nájmu, je nutno nájem bytu založený touto zákonnou transformací považovat za rovnocenný nájmu vzniklému po uvedeném datu smluvně, nelze tudíž dovozovat, že mu chybí jeden z podstatných ( pojmových ) prvků - určení výše nájemného. Z povahy věci vyplývá, že tento prvek nájemního poměru zůstal zachován z předchozího vztahu osobního užívání ( kdy úhrada za užívání bytu byla stanovena právním předpisem, a logicky tedy nemusela být sjednávána účastníky ). Takto konstituovaný nájemní poměr je rovněž vztahem závazkovým, který dle § 493 obč. zák. nelze měnit bez souhlasu jeho stran, pokud občanský zákoník nestanoví jinak. Jednostrannou změnu výše nájemného z bytů - jak předpokládá ustanovení § 696 odst. 1 obč. zák. - může stanovit zvláštní právní předpis, který však v současné době neexistuje. Jestliže byla po vzniku práva osobního užívání, popřípadě po jeho transformaci na nájem cena nájmu a plnění poskytovaných s užíváním bytu regulována právními předpisy, je třeba z tohoto stavu vycházet, dokud nebude přijat příslušný speciální předpis, jehož existenci předpokládá § 696 odst. 1 obč. zák. Ani skutečnost, že tyto právní předpisy byly později jako protiústavní zrušeny, na uvedeném závěru nemůže nic změnit ( viz § 71 odst. 3 zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, podle něhož práva a povinnosti z právních vztahů vzniklých před zrušením právního předpisu zůstávají nedotčena ). V citovaném rozhodnutí dovolací soud rovněž zdůraznil, že řešení současného konfliktu zájmů pronajímatelů a nájemců bytů způsobem, jejž zvolil žalobce, nepovažuje za možné též z toho důvodu, že by takovéto nahrazení činnosti moci zákonodárné a výkonné individuálním aktem moci soudní - bez současných dalších opatření, řešících dopad do sféry uspokojování základní potřeby bydlení u ekonomicky slabších vrstev obyvatelstva - vedlo k nepřijatelným sociálním důsledkům. Z výše uvedeného vyplývá tedy závěr, že je-li tedy nájemce povinen platit pronajímateli nájemné v určité výši, nemůže se pronajímatel na nájemci úspěšně domáhat placení vyšší částky ( ani ) z titulu bezdůvodného obohacení.

II.

Stěžovatel v ústavní stížnosti, poté co stručně zrekapituloval průběh řízení, namítal porušení ústavně zaručeného práva na spravedlivý proces zakotveného v čl. 36 odst. 1, čl. 37 odst. 2 a čl. 38 Listiny základních práv a svobod ( dále též jen "Listina" ), jakož i porušení čl. 90, čl. 95 odst. 1 a čl. 96 odst. 1 Ústavy České republiky. K podstatě námitek stěžovatel uvedl, že vzhledem k tomu, že všechny regulační předpisy v oblasti ceny nájmu bytu byly zrušeny a cenové ujednání platné v době vzniku práva užívání k bytu je neplatné, je třeba použít pro stanovení ceny nájmu bytu platný zákon č. 526/1990 Sb., o cenách, případně je třeba vycházet z § 671 odst. 1 obč. zák. Jak vyplývá i z vyjádření Ministerstva financí České republiky podaného ve věci vedené u Okresního soudu v Jeseníku pod sp. zn. 6 C 20/2004 a sp. zn. 6 C 16/2004, mohl pronajímatel po zrušení nařízení vlády č. 567/2002 Sb., kterým se stanoví cenové moratorium nájemného z bytů, sjednat nájemné nebo jeho změny volně bez omezení státu a v libovolné výši. V dané věci však dle názoru stěžovatele obecné soudy dospěly k závěru, že ujednání o ceně nájmu, které smluvní strany učinily, je buď cenovým ujednáním neplatným, anebo se spolu s právem užívání bytu platně netransformovalo cenové ujednání z doby práva užívání bytu podle § 871 odst. 1 obč. zák. Pokud by tento závěr obecné soudy skutečně zaujaly, pak by nájemní vztah vzniklý podle § 871 obč. zák. neobsahoval ujednání o ceně, a byl by proto při současné platnosti § 686 obč. zák. nájemním vztahem neplatným. Odvolací soud však postavil své rozhodnutí v rozporu s § 686 obč. zák. na závěru, že nájemní vztah je platným nájemním vztahem i bez cenového ujednání o výši nájmu. Na základě výše uvedeného stěžovatel dovozuje, že cena nájmu v předmětném období podléhá ustanovením zákona o cenách nebo úpravě obsažené v § 671 odst. 1 obč. zák. Odvolací soud tak svým právním posouzením věci dospěl k neudržitelnému závěru, že nájemní vztah k bytu může být mezi smluvními stranami založen i při neexistenci ujednání o ceně nájmu bytu. V další části podal stěžovatel přehled o vztazích s nájemci v panelovém domě, v němž je žalovaná nájemkyní. V závěru vyslovil stěžovatel přesvědčení, že obecné soudy se snaží přenést část nákladů na bydlení žalované na stěžovatele.

V doplnění ústavní stížnosti ze dne 4. března 2006 stěžovatel ve vztahu k rozhodnutí Nejvyššího soudu uvedl, že Nejvyšší soud svým rozhodnutím potvrdil nesprávné závěry obecných soudů, že žalované vzniklo právo osobního užívání předmětného bytu na základě rozhodnutí o přidělení podnikového bytu tehdejším MNV Javorník, ačkoliv uvedené rozhodnutí bylo vydáno pod stejným jednacím číslem jako rozhodnutí o přidělení podnikového bytu panu O. D. Proto nemohla takto nesprávně označená rozhodnutí nabýt právní moci. Nejvyšší soud tak svým postupem porušil právo na spravedlivý proces, chráněné v čl. 36 odst. 1 Listiny, jakož i základní právo stěžovatele vlastnit majetek, zakotvené v čl. 11 odst. 1 Listiny.

III.

Nejvyšší soud ve vyjádření k části ústavní stížnosti, která se týkala rozhodnutí Nejvyššího soudu, uvedl, že námitky jsou z větší části jen opakováním námitek uvedených již v odvolání a dovolání, přičemž s nimi se soudy vypořádaly v odůvodnění svých rozhodnutí. Námitka obsažená v doplnění ústavní stížnosti, že žalované vzniklo právo osobního užívání bytu na základě rozhodnutí, jehož číslo jednací je shodné s číslem jednacím jiného rozhodnutí, jímž MNV Javorník přidělil podnikový byt jiné osobě, je skutkovou námitkou, k níž nemohlo být přihlédnuto. Vyslovil přesvědčení, že v řízení nedošlo k porušení ústavně zaručených práv tvrzených stěžovatelem.

Krajský soud v Ostravě, pobočka v Olomouci, setrval na svém právním názoru a uvedl, že argumentace stěžovatele nedosahuje ústavněprávní roviny.

Okresní soud v Jeseníku jako účastník řízení rovněž konstatoval, že nedošlo k žádnému zásahu do Ústavou zaručených práv stěžovatele. Odkázal na odůvodnění ústavní stížností napadeného rozsudku.

Vedlejší účastnice se k ústavní stížnosti nevyjádřila.

IV.

Podle čl. 83 Ústavy České republiky je základním úkolem Ústavního soudu ochrana ústavnosti. Ústavní soud musí ve své činnosti respektovat jeden z hlavních principů právního státu, podle něhož státní moc lze uplatňovat jen v případech a v mezích stanovených zákonem, a to způsobem, který zákon stanoví ( čl. 2 odst. 2 Listiny ). Do rozhodovací činnosti obecných soudů je proto Ústavní soud oprávněn zasáhnout pouze tehdy, byla-li pravomocným rozhodnutím těchto orgánů porušena základní práva a svobody stěžovatelů chráněné ústavním zákonem. Ústavní soud tedy není vrcholnou třetí instancí v systému obecného soudnictví a není ani součástí soustavy obecných soudů. Proto mu zpravidla nepřísluší "přehodnocovat" hodnocení dokazování provedené obecnými soudy ( a to ani tehdy, pokud by se s ním sám neztotožňoval ), pokud jím nejsou porušena ústavně zaručená základní práva nebo svobody stěžovatele. Ústavní soud by tedy mohl hodnotit provedené důkazy v rozporu s hodnocením, jež provedly soudy obecné, jen výjimečně. Uvedené principy našly odraz rovněž ve skutečnosti, že nesprávná aplikace jednoduchého práva obecnými soudy zpravidla nemá za následek porušení základních práv a svobod; to může nastat, jak Ústavní soud konstatoval v řadě svých rozhodnutí ( např. nález ze dne 8. července 1999 sp. zn. III. ÚS 224/98, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 15, nález č. 98 ) až v případě, že dojde k porušení některé z těchto norem jednoduchého práva v důsledku svévole ( např. nerespektováním kogentní normy ) anebo v důsledku interpretace, jež je v extrémním rozporu s principy spravedlnosti ( např. přepjatý formalizmus ).

V dané věci stěžovatel nesouhlasil, byť to v jeho ústavní stížnosti není příliš srozumitelně a jasně vyjádřeno a formulováno, především se závěrem obecných soudů, na kterém postavily svoje zamítavá rozhodnutí, a to že jestliže byla po vzniku práva osobního užívání, popřípadě po jeho transformaci na nájem cena nájmu a plnění poskytovaných s užíváním bytu regulována právními předpisy, je třeba z tohoto stavu vycházet, dokud nebude přijat příslušný speciální předpis, jehož existenci předpokládá § 696 odst. 1 obč. zák. Na tom nemění nic ani skutečnost, že tyto právní předpisy byly zrušeny, takže v současnosti neexistuje možnost jednostranně zvyšovat nájemné. Jinými slovy, nesouhlasil s konstatováním, že žalovaná nebyla povinna platit tržní nájemné a současně nebylo v pravomoci soudu určit výši nájemného za situace, kdy neexistuje zvláštní předpis, který by mu to ve smyslu § 696 odst. 1 obč. zák. umožňoval.

K otázce ve věcech regulace nájemného se Ústavní soud opakovaně vyjádřil ve svých rozhodnutích [viz např. nálezy ve věci sp. zn. Pl. ÚS 3/2000 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 18, nález č. 93, vyhlášen pod č. 231/2000 Sb. ), sp. zn. Pl. ÚS 8/02 ( uveřejněn tamtéž, svazek 28, nález č. 142, vyhlášen pod č. 528/2002 Sb. ) a sp. zn. Pl. ÚS 2/03 ( uveřejněn tamtéž, svazek 29, nález č. 41, vyhlášen pod č. 84/2003 Sb. ) či naposledy nález ve věci sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ( uveřejněn tamtéž, svazek 40, nález č. 47, vyhlášen pod č. 252/2006 Sb. ) a nález sp. zn. I. ÚS 489/05 ( uveřejněn tamtéž, svazek 41, nález č. 80 )]. Ve zmiňovaném nálezu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 Ústavní soud rozvedl myšlenky obsažené v předchozích rozhodnutích a doplnil je o jednoznačný apel ve vztahu k obecným soudům. Zdůraznil přitom, že není přípustné přenášet sociální zátěž jedné skupiny lidí ( nájemci ) na skupinu druhou ( pronajímatelé ) a dodal, že není ani přípustné vytvářet různé kategorie pronajímatelů v závislosti na tom, zda nájemné v bytech jedné skupiny podléhá regulaci, či nikoliv. Důsledky nečinnosti zákonodárce vedou Ústavní soud při vědomí jeho postavení jako orgánu ochrany ústavnosti k nutnosti nahradit chybějící instrumenty právní ochrany pronajímatelů na úrovni "obyčejného" zákona postupem s využitím principů ústavněprávní regulace. Proto Ústavní soud trvá na naplnění základní funkce obecných soudů, tj. zajištění proporcionální ochrany subjektivních práv a právem chráněných zájmů, a požaduje, aby ji obecné soudy pronajímatelům poskytly tak, že nebudou zamítat jejich žaloby požadující zvýšení nájemného s odkazem na nedostatek zákonné úpravy. To znamená, že obecné soudy i přes absenci úpravy předvídané v § 696 odst. 1 obč. zák. musí rozhodnout o zvýšení nájemného, a to v závislosti na místních podmínkách a tak, aby nedocházelo k diskriminacím různých skupin právních subjektů. Při takovém rozhodování se soudy musí vyvarovat libovůle; výrok se musí zakládat na racionální argumentaci a důkladném uvážení všech okolností případu, použití přirozených zásad a zvyklostí občanského života, závěrů právní nauky a ustálené ústavně konformní soudní praxe.

Absence předvídaného předpisu vede k tomu, že změna obsahu nájmu ( včetně výše nájemného ) je za trvání nájmu věcí dohody smluvních stran. Pokud k takové dohodě nedojde, není k dispozici žádný legální postup ( v důsledku nečinnosti zákonodárce ), prostřednictvím něhož by bylo možné změny jednostranným projevem vůle pronajímatele dosáhnout. Nerespektováním předchozích nálezů Ústavního soudu ze strany zákonodárce, resp. jeho nečinností, došlo k faktickému zmrazení regulovaného nájemného, čímž se dále prohloubila porušení vlastnického práva vlastníků těch bytů, na něž se regulace vztahovala. Zákonodárce reagoval až přijetím zákona č. 107/2006 Sb., o jednostranném zvyšování nájemného z bytu a o změně zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů, ze dne 14. března 2006, který nabyl účinnosti 31. března 2006. V dané věci se však jedná o případ, kdy se stěžovatel domáhal jednostranného zvýšení nájmu za dobu, kdy neexistoval žádný právní předpis, který by jednostranné zvýšení nájemného umožňoval. Jestliže obecné soudy tento požadavek stěžovatele odmítly s poukazem na neexistenci právní úpravy, dopustily se tím ve vztahu ke stěžovateli odepření spravedlnosti ( denegatio iustitiae ).

V této souvislosti lze odkázat i na další argumentaci obsaženou v nálezu sp. zn. IV. ÚS 611/05 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 40, nález č. 34 ), v němž Ústavní soud zformuloval povinnost soudů chránit základní práva jednotlivce cestou soudcovského dotvoření práva v podstatě ještě explicitněji. Ústavní soud v tomto nálezu uvedl, že regulace nájemného představuje omezení vlastnického práva, které je přípustné pouze tehdy, je-li stanoveno zákonem, sleduje-li legitimní cíl v podobě konkrétního ústavně aprobovaného veřejného zájmu a vyhovuje-li principu proporcionality. Omezit vlastnické právo lze, tak jako ostatně i jiná základní práva, především jen zákonem, který, pokud jde o stanovení výše nájemného, v době rozhodování obecných soudů chyběl, neboť normativní úprava regulace nájemného byla opakovaně zrušena Ústavním soudem. Vzhledem k judikatuře Evropského soudu pro lidská práva, která považuje za zákon v materiálním smyslu také judikaturu soudů ( srov. například rozhodnutí Kruslin proti Francii ze dne 24. 4. 1990, Müller a další proti Švýcarsku ze dne 24. 5. 1988, Markt Intern Verlag GmbH a Klaus Beermann proti SRN ze dne 20. 11. 1989 a další ), bylo na soudech, aby svou judikaturou mezeru v právním řádu vyplnily, tj. aby vytvořily právo, které by bylo možno považovat za zákon v materiálním smyslu. Přitom soudy měly vzít v úvahu předchozí judikaturu Ústavního soudu a respektovat její účel a cíl, resp. smysl.

Nelze tedy připustit takový výklad předchozích nálezů, jimiž Ústavní soud označil obsah a formu regulace nájemného za protiústavní a zrušil příslušné právní předpisy ( srov. nálezy ve věcech sp. zn. Pl. ÚS 3/2000, sp. zn. Pl. ÚS 8/02, sp. zn. Pl. ÚS 2/03 ), který směřuje k popření ochrany vlastnického práva vlastníků bytů. Smyslem předchozích rozhodnutí Ústavního soudu bylo odstranit z právního řádu neústavní omezení vlastnického práva pronajímatelů bytů, nikoliv fakticky zmrazit a petrifikovat protiústavní porušování vlastnických práv. Deformace trhu s byty, způsobená dlouhodobým neřešením problému nájemních bytů s tzv. regulovaným nájemným, nemůže být konzervována judikaturou soudů. Za situace autoritativně konstatované protiústavní nečinnosti zákonodárce - tedy v době rozhodování obecných soudů i v nyní řešeném případě - to proto byly obecné soudy, jejichž úkolem bylo zajistit ochranu práv ( čl. 90 Ústavy České republiky ) a základních práv ( čl. 4 Ústavy České republiky ) jednotlivce; k tomu však nedošlo.

Porušení práva na soudní ochranu - a v konečném důsledku též k porušení práva na ochranu majetku - způsobily obecné soudy tím, že zamítly stěžovatelovu žalobu s odkazem na neexistenci prováděcího zákona, předvídaného v § 696 odst. 1 obč. zák., tj. předpisu umožňujícího jednostranné zvýšení nájemného právním úkonem pronajímatele, ačkoliv jeho jedinou možnou obranou byla právě žaloba proti nájemci ( v dané věci vedlejší účastnici ) o zaplacení bezdůvodného obohacení, které vzniklo v rozsahu rozdílu mezi v místních podmínkách reálnou cenou nájmu a tzv. regulovaným nájemným. Nezbývá proto než konstatovat, že i v nyní zkoumané věci došlo napadeným rozsudkem, jímž odepřel odvolací soud poskytnout soudní ochranu vlastnickému právu stěžovatele, k porušení čl. 36 odst. 1 a čl. 11 odst. 1 Listiny základních práv a svobod. Ústavní soud proto napadené rozsudky zrušil.

Na základě výše uvedených důvodů Ústavní soud ústavní stížnosti vyhověl a napadený rozsudek krajského soudu zrušil podle ustanovení § 82 odst. 3 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

§ 696 odst. 1 občanského zákoníku

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 93/05

č. j. 12 Co 651/2004-53

Nejvyššího soudu

č. j. 26 Cdo 983/2005-92

Okresního soudu v Jeseníku

č. j. 6 C 28/2004-29

č. j. 12 Co 651/2004-53

Nejvyššího soudu ČR

č. j. 26 Cdo 983/2005-92

Okresního soudu v Jeseníku

č. j. 6 C 28/2004-29

č. j. 12 Co 651/2004-53

Nejvyšším soudem

Nejvyššího soudu

č. j. 26 Cdo 983/2005-92

Soud prvního stupně

soudu prvního stupně

č. 176/1993 Sb.

Ústavním soudem

§ 696 odst. 1 občanského zákoníku

obč. zák.

soud prvního stupně

§ 696 odst. 1 obč. zák.

č. j. 12 Co 651/2004-53

soudu prvního stupně

Odvolací soud

soudu prvního stupně

soudem prvního stupně

Nejvyššího soudu

č. j. 26 Cdo 983/2005-92

dovolací soud

Nejvyšší soud

sp. zn. 26 Cdo 867/2004

§ 686 odst. 2 obč. zák.

§ 671 odst. 1 obč. zák.

§ 685 a násl. obč. zák.

§ 696 odst. 1 obč. zák.

§ 871 odst. 1 obč. zák.

§ 493 obč. zák.

§ 696 odst. 1 obč. zák.

§ 696 odst. 1 obč. zák.

§ 71 odst. 3 zákon č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

dovolací soud

č. 526/1990 Sb.

§ 671 odst. 1 obč. zák.

Okresního soudu v Jeseníku

sp. zn. 6 C 20/2004

sp. zn. 6 C 16/2004

č. 567/2002 Sb.

§ 871 odst. 1 obč. zák.

§ 871 obč. zák.

§ 686 obč. zák.

Odvolací soud

§ 686 obč. zák.

§ 671 odst. 1 obč. zák.

Odvolací soud

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 11 odst. 1 Listiny

Nejvyšší soud

Nejvyššího soudu

čl. 83 Ústavy České republiky

Ústavního soudu

Ústavní soud

čl. 2 odst. 2 Listiny

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 224/98

§ 696 odst. 1 obč. zák.

§ 696 odst. 1 obč. zák.

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 3/2000

Ústavního soudu

č. 231/2000 Sb.

sp. zn. Pl. ÚS 8/02

č. 528/2002 Sb.

sp. zn. Pl. ÚS 2/03

č. 84/2003 Sb.

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

č. 252/2006 Sb.

sp. zn. I. ÚS 489/05

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 696 odst. 1 obč. zák.

Ústavního soudu

č. 107/2006 Sb.

č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

sp. zn. IV. ÚS 611/05

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 3/20

sp. zn. Pl. ÚS 8/02

sp. zn. Pl. ÚS 2/03

Ústavního soudu

čl. 90 Ústavy České republiky

čl. 4 Ústavy České republiky

§ 696 odst. 1 obč. zák.

odvolací soud

Ústavní soud

Ústavní soud

krajského soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů