U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl dne 19. prosince 2012 v neveřejném zasedání o dovolání podaném obviněným Ing. A. M., proti rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 20. 6. 2012, sp. zn. 8 To 45/2012, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Městského soudu v Praze pod sp. zn. 56 T 7/2012, takto :

Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. se dovolání odmítá.

O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 23. 4. 2012, sp. zn. 56 T 7/2012, byl obviněný Ing. A. M. uznán vinným trestným zvlášť závažným zločinem opilství podle § 360 odst. 1 trestního zákoníku ( tj. zákona č. 40/2009 Sb., účinného od 1. 1. 2010 /dále jen „ tr. zákoník “/ ) na tom skutkovém základě, že „ od 12.00 hod. dne 15. 10. 2011 do 09.56 hod. dne 16. 10. 2011 nejprve na různých místech hl. m. P. poté i ve svém bytě v P.–P., S., požíval větší množství alkoholických nápojů, a to přesně nezjištěné množství desetistupňového piva a nejméně 0,35 l whisky zn. Jameson, takže měl v krvi nejméně 1,51 g/kg alkoholu, dále požil přesně nezjištěné větší množství léků Buspiron, Paroxetin, Midasolam Pozn. : správně „ Midazolam “, Ceterizin a Atarax, takže ve spojení s požitým alkoholem byl ve stavu těžké intoxikace, pod jejímž vlivem v době spáchání činu nemohl rozpoznat jeho protiprávnost a ovládat svoje jednání, a v 09.56 hod. dne 16. 10. 2011 po předchozí rozepři s poškozeným Ing. P. M., vystřelil, v úmyslu usmrtit jej, ze své legálně držené pistole zn. Glock, vzor 31, ráže 357 SiG Pozn. : správně „ ráže .357 SIG “, číslo rámu, na krk poškozeného, a způsobil jednak střelné poranění krku a hrudní páteře – průstřel, kdy vstřel se nacházel 0,5 cm vpravo od střední čáry na přední ploše krku, těsně nad hrdelní jamkou, tj. 145 cm nad ploskou nohy, a střelný kanál probíhal zepředu dozadu, dolů a lehce doleva, přičemž v průběhu střelného kanálu došlo k průstřelu průdušnice, asi 1 cm pod prstencovou chrupavkou při pravém okraji, k drobným trhlinám pravé společné krkavice a k průstřelu těla a oblouku 2. hrudního obratle s částečným pohmožděním hrudní míchy při pravém okraji, výstřel se nacházel na zádech, asi 1 cm vlevo od střední čáry a 139 cm nad ploskou nohy, jednak pohmoždění horních laloků obou plic a zakrvácení pravé hrudní dutiny a jednak pohmoždění štítné žlázy, přičemž bezprostřední příčinou smrti poškozeného bylo zakrvácení hrudní dutiny při střelném poranění krku a hrudní páteře, a smrti nebylo možné zabránit žádným způsobem “. Za to byl obviněný podle § 360 odst. 1 tr. zákoníku odsouzen k trestu odnětí svobody v trvání sedmi roků, pro jehož výkon byl podle § 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku zařazen do věznice s ostrahou. Podle § 70 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku mu soud dále uložil trest propadnutí věci nebo jiné majetkové hodnoty, a to pistole zn. Glock vzor 31, ráže .357 SiG, číslo rámu, a 86 ks nábojů ráže .357 SIG, 65 ks nábojů ráže 9 mm Luger, 39 ks nábojů ráže 7,65 Browning, 24 ks nábojů ráže 6,35 Browning a 175 ks nábojů ráže .22 Long Rifle.

O odvolání obviněného proti předmětnému rozsudku rozhodl ve druhém stupni Vrchní soud v Praze rozsudkem ze dne 20. 6. 2012, sp. zn. 8 To 45/2012, jímž podle § 258 odst. 1 písm. d ), odst. 2 tr. ř. napadený rozsudek částečně zrušil, a to ve výroku o trestu propadnutí věci. Za podmínek podle § 259 odst. 3 tr. ř. poté znovu rozhodl tak, že se obviněnému podle § 70 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku ukládá trest propadnutí věci nebo jiné majetkové hodnoty, a to pistole zn. Glock vzor 31, ráže .357 SIG, číslo rámu, a 86 ks nábojů ráže .357 SIG. Podle § 101 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku současně uložil ochranné opatření - zabrání věci, a to 65 ks nábojů ráže 9 mm Luger, 39 ks nábojů ráže 7,65 Browning, 24 ks nábojů ráže 6,35 Browning a 175 ks nábojů ráže .22 Long Rifle. Rozsudek odvolacího soudu nabyl právní moci dne 20. 6. 2012 ( § 139 odst. 1 písm. a/ tr. ř. ) a k témuž datu nabyl v nezrušených výrocích právní moci i rozsudek soudu prvního stupně ( § 139 odst. 1 písm. b/ cc/ tr. ř. per analogiam ).

Proti shora citovanému rozhodnutí odvolacího soudu podal obviněný Ing. A. M. následně formou dvou podání vypracovaných různými obhájci dovolání, které zároveň směřovalo i proti pravomocné části rozsudku soudu prvního stupně. Uplatnil dovolací důvody uvedené v ustanoveních § 265b odst. 1 písm. g ), h ) tr. ř.

V podání vypracovaném obhájcem JUDr. Pavlem Šímou dovolatel namítl, že ne všechna skutková zjištění vyjádřená ve výroku rozsudku soudu prvního stupně byla prokázána bez důvodných pochybností, dále že soudy při jejich právním hodnocení nepřihlédly ke všem zákonným charakteristikám zvlášť závažného zločinu opilství podle § 360 odst. 1 tr. zákoníku a že při rozhodování o trestu nepostupovaly tak, aby mu uložily trest v rámci zákonné trestní sazby vyplývající z ustanovení § 360 odst. 1 tr. zákoníku. V provedených důkazech nemá podle dovolatele náležitou oporu především zjištění soudu, že vystřelil v úmyslu usmrtit Ing. P. M. Obviněný nedoznal, že by se jednání, které je mu kladeno za vinu, dopustil vědomě. Poukázal na to, že povýstřelové zplodiny byly nalezeny jak na jeho rukou, tak na rukou poškozeného. Soud prvního stupně však odmítl návrh obhajoby na provedení dalšího vyhodnocení zplodin výstřelu sejmutých z rukou poškozeného s odůvodněním, že koncentrace zjištěné u poškozeného jsou natolik nižší oproti koncentracím zjištěným u obviněného, že vylučují jiný závěr, než že střílel právě obviněný ( dovolatel ). Stejný závěr pak učinil i soud odvolací. Takový závěr ovšem soudům podle názoru dovolatele bez opory v příslušném znaleckém zkoumání mechanismu přenosu zplodin výstřelu nepříslušelo. Pro skutkový závěr, že pistoli v okamžiku výstřelu držel obviněný, bylo třeba znalecké odbornosti, zejména pak zkoumání kvality a druhu částic povýstřelových zplodin na rukou obou aktérů konfliktu, a nikoli jen prosté srovnání jejich množství. Pokud tedy soudy neprovedly navrhovaný důkaz, závažně tím porušily právo obviněného na spravedlivý proces. Při posuzování otázky, kdo držel v době výstřelu zbraň, pominul soud prvního stupně také jeden ze stěžejních důkazů, kterým je záznam telefonického rozhovoru poškozeného s policejním orgánem ze dne 16. 10. 2011, v němž se poškozený na dotaz policisty vyjádřil v tom smyslu, že má v ruce zbraň.

Dovolatel dále označil za nepřezkoumatelné skutkové zjištění soudu prvního stupně, že vystřelil v úmyslu poškozeného usmrtit. Bylo zjištěno, že v okamžiku výstřelu se nacházel ve stavu nepříčetnosti ( rozpoznávací i ovládací složky u něj byly zcela vymizelé ). Čin spáchaný v tomto stavu hodnotil soud jako kvazidelikt, který měl charakter úmyslného usmrcení, které, pokud by bylo spácháno příčetným pachatelem, by bylo kvalifikováno jako zvlášť závažný zločin vraždy. Pro takové přesvědčení však neuvedl žádný přesvědčivý argument založený na důkazu o subjektivní stránce činu. Usmrcení jiné osoby přitom může být následkem nejen zločinu vraždy podle § 140 tr. zákoníku, ale i zabití podle § 141 tr. zákoníku, usmrcení z nedbalosti podle § 143 tr. zákoníku, těžkého ublížení na zdraví podle § 145 odst. 3 tr. zákoníku či ublížení na zdraví z omluvitelné pohnutky podle § 146a odst. 5 tr. zákoníku. Odvolací soud z obsahu telefonického rozhovoru mezi obviněným a poškozeným před výstřelem a presumpce, že vystřelil obviněný, nedůvodně dovodil, že varianty nešťastné náhody jsou vyloučeny a tím je vyloučena i jakákoliv právní kvalifikace zahrnující nedbalostní zavinění. Stejně tak neakceptoval ani možnost právní kvalifikace činu podle § 141, § 143, § 145 odst. 3 nebo § 146a odst. 5 tr. zákoníku.

Soud prvního stupně podle dovolatele pochybil také potud, že ze skutečností uvedených ve skutkové větě výroku rozsudku dovodil, že obviněný spáchal zvlášť závažný zločin opilství podle § 360 odst. 1 tr. zákoníku, aniž by se zabýval povahou a chemickým složením jím požitých látek a tím, zda se jedná o návykové látky ve smyslu § 130 tr. zákoníku. Krom toho pominul, že dovolatel byl v době činu intoxikován Paroxetinem a Buspironem a že lék Midazolam, jediný který paří mezi návykové látky ve smyslu zákona č. 167/1998 Sb., o návykových látkách, mu byl podán až lékařem rychlé záchranné služby. Jeho skutková zjištění, že obviněný spolykal léky uvedené ve výroku rozsudku, jsou tak v rozporu s provedenými důkazy. Ze znaleckého posudku MUDr. Vlastimila Tichého nebylo zároveň možno dovodit, že by obviněný vypil alkohol v takovém množství, aby to samo o sobě vyvolalo stav nepříčetnosti. Za těchto okolností nebylo postaveno najisto, zda byla skutečně naplněna objektivní stránka přisouzeného trestného činu opilství, tj. že obviněný se přivedl do stavu nepříčetnosti požitím návykové látky. Soud se měl současně zabývat otázkou příčetnosti obviněného nejen ve vztahu k usmrcení poškozeného, ale i tím, zda byl pro duševní poruchu schopen ovládat své jednání spočívající v požití látek, které u něho stav nepříčetnosti vyvolaly, a zda o účincích požitých léků ve větším množství věděl. Jeho motivací totiž bylo přivodit si rychlou smrt a ne se uvést do stavu nepříčetnosti. Léky navíc nepožil s vědomím, že se jedná o látky návykové, takže jednal v právním omylu vylučujícím podle § 19 tr. zákoníku jeho zavinění. Jeho zaměstnání mu mohlo zprostředkovat informace o chemickém složení látek, ne o jejich medicínských účincích ve smyslu § 130 tr. zákoníku. Pokud tedy odvolací soud posléze argumentoval tím, že obviněný musel při své inteligenci a do jisté míry i odborném vzdělání být srozuměn s tím, že u něho může dojít k předem neodhadnutelným reakcím a že si může přivodit i stav snížené příčetnosti nebo nepříčetnosti, jeho tvrzení se blíží konstatování údajné notoriety a takový způsob argumentace je při dokazování v trestním řízení nepřijatelný.

Výsledkem nesprávných právních úvah soudu při posuzování viny bylo i nesprávné rozhodnutí o trestu. Pokud by byl totiž dovolatel příčetný, nemohlo by se jednat o vraždu, a pokud byl trest ukládán s tímto právním závěrem, byl uložen mimo trestní sazbu, jaká připadala v úvahu podle trestného činu, který mohl být spáchán.

S ohledem na shora uvedené důvody proto obviněný v závěru dovolání navrhl, aby Nejvyšší soud České republiky podle § 265k odst. 1 tr. ř. zrušil rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 20. 6. 2012, sp. zn. 8 To 45/2012, podle § 265k odst. 2 tr. ř. zrušil další rozhodnutí na něj obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu, a podle § 265l odst. 1 tr. ř. přikázal Vrchnímu soudu v Praze, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl. Současně požádal, aby předseda senátu Nejvyššího soudu podle § 265o odst. 1 tr. ř. přerušil výkon rozhodnutí, proti němuž bylo dovolání podáno.

V podání učiněném prostřednictvím obhájkyně Mgr. Eriky Baloghové dovolatel napadenému rozsudku odvolacího soudu opětovně vytkl nesprávnou kvalifikaci jeho jednání ve stavu nepříčetnosti ve vztahu ke zvlášť závažnému zločinu vraždy podle ustanovení § 140 odst. 1 tr. zákoníku. Znovu připomněl, že po zbrani sáhl proto, aby sám spáchal sebevraždu, a nikoliv proto, aby usmrtil poškozeného. O jeho odhodlání spáchat sebevraždu svědčí i množství léků, které předtím požil. Zbraň pak měla být jakousi pojistkou pro případ, že by konzumace léků nevedla k očekávanému účinku. Pokud soudy vzaly za prokázané, že v okamžiku výstřelu měl v ruce zbraň on, měly se blíže věnovat otázce, jak se mu do rukou dostala. Bylo prokázáno, že v tu chvíli již nevnímal dění kolem sebe a nebyl schopen ovládat své jednání. Za takové situace budí pochybnost, zda vůbec bylo možno usuzovat na jeho zavinění alespoň ve formě nedbalosti. Není pravdou, že na poškozeného úmyslně mířil. Z provedeného dokazování spíše vyplývá, že si vůbec nebyl přítomnosti poškozeného vědom. Samotný výstřel mohl být dílem náhody. Ostatně ze znaleckých posudků vyplynulo, že požití léků mohlo vyvolat kromě útlumu mozkové činnosti i rozmazané vidění, ztrátu motoriky, problémy s koordinací, třes, mimovolní reakce svalů atd. Dovolatelův vražedný úmysl v podstatě vylučoval i závěr znalce z oboru zdravotnictví, odvětví psychologie, který ve svém posudku uvedl, že obviněný si váží lidského života a plně si uvědomuje jeho jedinečnost. Přitom bylo zjištěno, že k poškozenému měl velmi dobrý vztah, byli přátelé a udržovali i intimní vztahy. Sama skutečnost, že došlo k usmrcení poškozeného, na něj těžce dolehla a je pro něj obtížné se s tím vyrovnat. Ani to tedy o jeho úmyslu poškozeného usmrtit nesvědčí. Jeho jednání tak mohlo být kvalifikováno maximálně jako trestný čin usmrcení z nedbalosti podle § 143 odst. 1 tr. zákoníku.

Proto navrhl, „ aby Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací postupem podle § 265l odst. 1 tr. ř. zrušil rozhodnutí Vrchního soudu v Praze, sp. zn. 8 To 46/2012, ze dne 20. 6. 2012, a vrátil věc soudu k novému projednání a rozhodnutí “.

K podanému dovolání se v souladu s ustanovením § 265h odst. 2 tr. ř. písemně vyjádřila státní zástupkyně činná u Nejvyššího státního zastupitelství ( dále jen „ státní zástupkyně “ ), která předně poukázala na to, že argumentace dovolatele spočívá v opakování námitek, které vznášel v rámci dosavadní obhajoby a uplatnil je i v řádném opravném prostředku. Odvolací soud se těmito výhradami náležitě zabýval a v podrobnostech lze na odůvodnění rozhodnutí Vrchního soudu v Praze zcela odkázat. Právní vývody v něm obsažené jsou naprosto logické, srozumitelné a plně odpovídají výsledkům provedeného dokazování. Pokud bylo takto řádně provedeno přezkumné řízení ve druhém stupni, není Nejvyšší soud povinen znovu zkoumat opakované námitky obviněného jen proto, že ten nesouhlasí s výsledkem řízení o odvolání. Dovolací soud je povolán pouze ke zjištění, zda ve věci není dána dovolatelem specifikovaná vada odpovídající některému z důvodů dovolání vyjmenovaných v ustanovení § 265b tr. ř. Takový důvod podle státní zástupkyně dán nebyl.

Dovolateli podle názoru státní zástupkyně nelze přisvědčit ani z věcného hlediska. Koncentrace zplodin na jeho rukou ve srovnání s koncentrací zplodin na rukou poškozeného prakticky vylučuje možnost, že by střílel poškozený. Záznam posledního telefonátu poškozeného na policii zároveň nenasvědčuje možnosti nešťastné náhody a nesvědčí ani o nějakém náznaku potyčky mezi obviněným a poškozeným. Poškozený se naopak snažil vzniklou situaci vyřešit, tj. zabránit obviněnému v proklamované sebevraždě. Z výše uvedených důvodů nepřichází v úvahu právní kvalifikace zahrnující nedbalostní zavinění činu podle § 143 tr. zákoníku. Stejně tak nebylo možno posoudit jednání obviněného podle § 141 odst. 1 tr. zákoníku, případně podle § 146a odst. 5 tr. zákoníku, neboť v posuzovaném případě šlo o klasický partnerský spor, při němž nelze dovodit existenci žádné konkrétní okolnosti, z níž by bylo možno usuzovat na omluvitelné hnutí mysli, jak předpokládají uvedená ustanovení trestního zákoníku. Stejně tak v jednání poškozeného, který se snažil celou situaci uklidnit, nebude možné spatřovat „ předchozí zavrženíhodné jednání “, které by rovněž umožňovalo posouzení jednání obviněného podle privilegované skutkové podstaty.

Pokud jde o posouzení toto, zda byla naplněna subjektivní stránka zvlášť závažného zločinu opilství podle § 360 odst. 1 tr. zákoníku, státní zástupkyně zdůraznila, že obviněný vědomě a dobrovolně požil značné množství alkoholu a léků, léky požil v mnohonásobně větším množství a musel být přinejmenším srozuměn s tím, že v tomto množství a v kombinaci s alkoholem mohou nepříznivě ovlivnit jeho psychiku, zvláště pak za situace, kdy má vysokoškolské vzdělání v oboru chemie. Jedním z požitých léků byl Midazolam, který je bezpochyby návykovou látkou ve smyslu § 130 tr. zákoníku, nicméně za návykovou látku lze považovat i ostatní látky ( léky ), které jsou způsobilé nepříznivě ovlivnit psychiku člověka nebo jeho ovládací a rozpoznávací schopnosti, což obecně léky v kombinaci s alkoholem jsou.

K námitkám obviněného proti výši uloženého trestu státní zástupkyně poukázala na to, že je lze úspěšně uplatnit v rámci zákonného dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř. tehdy, jestliže byl obviněnému uložen takový druh trestu, který zákon nepřipouští, nebo trest ve výměře mimo trestní sazbu stanovenou zákonem za trestný čin, jímž byl uznán vinným. To se v daném případě nestalo.

Ze shora rekapitulovaných důvodů proto své vyjádření uzavřela návrhem, aby Nejvyšší soud České republiky dovolání obviněného podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. odmítl jako zjevně neopodstatněné a toto rozhodnutí aby za podmínek § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř. učinil v neveřejném zasedání. Výslovný souhlas s projednáním věci v neveřejném zasedání pak vyjádřila i pro případ jiného než navrženého rozhodnutí ( § 265r odst. 1 písm. c/ tr. ř. ).

Obviněný Ing. A. M. je podle § 265d odst. 1 písm. b ) tr. ř. osobou oprávněnou k podání dovolání pro nesprávnost výroku rozhodnutí soudu, který se ho bezprostředně dotýká. Dovolání ( jako celek ) bylo podáno v zákonné dvouměsíční dovolací lhůtě ( § 265e odst. 1 tr. ř. ), prostřednictvím obhájců ( § 265d odst. 2 věta první tr. ř. ) a současně splňuje formální a obsahové náležitosti předpokládané v ustanovení § 265f odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) jako soud dovolací ( § 265c tr. ř. ) dále zkoumal, zda v předmětné věci jsou splněny podmínky přípustnosti dovolání podle § 265a tr. ř. Shledal, že dovolání je přípustné podle § 265a odst. 1, odst. 2 písm. a ), h ) tr. ř. per analogiam.

Poněvadž dovolání lze podat jen z důvodů uvedených v ustanovení § 265b tr. ř., bylo dále zapotřebí posoudit, zda konkrétní důvody, o které obviněný dovolání opírá, lze podřadit pod dovolací důvody podle § 265b odst. 1 písm. g ), h ) tr. ř., na které odkazuje.

Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je dán v případech, kdy rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Uvedenou formulací zákon vyjadřuje, že dovolání je určeno k nápravě právních vad rozhodnutí ve věci samé, pokud tyto vady spočívají v právním posouzení skutku nebo jiných skutečností podle norem hmotného práva, nikoliv z hlediska procesních předpisů. To znamená, že s poukazem na uvedený dovolací důvod není možné se domáhat přezkoumání skutkových zjištění, na nichž je napadené rozhodnutí založeno. Soudy zjištěný skutkový stav věci, kterým je dovolací soud vázán, je při rozhodování o dovolání hodnocen pouze z toho hlediska, zda skutek nebo jiná okolnost skutkové povahy byly správně právně posouzeny, tj. zda jsou právně kvalifikovány v souladu s příslušnými ustanoveními hmotného práva. Na podkladě tohoto dovolacího důvodu nelze proto hodnotit správnost a úplnost skutkového stavu ve smyslu § 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř. Dovolací soud přitom musí vycházet ze skutkového stavu tak, jak byl zjištěn v průběhu trestního řízení a jak je vyjádřen především ve výroku odsuzujícího rozsudku a rozveden v jeho odůvodnění, a je povinen zjistit, zda je právní posouzení skutku v souladu s vyjádřením způsobu jednání v příslušné skutkové podstatě trestného činu s ohledem na zjištěný skutkový stav. Těžiště dokazování je totiž v řízení před soudem prvního stupně a jeho skutkové závěry může doplňovat, popřípadě korigovat jen soud druhého stupně v řízení o řádném opravném prostředku ( § 259 odst. 3 tr. ř., § 263 odst. 6, odst. 7 tr. ř. ). Tím je naplněno základní právo obviněného dosáhnout přezkoumání věci ve dvoustupňovém řízení ve smyslu čl. 13 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen „ Úmluva “ ) a čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě. Dovolací soud není obecnou třetí instancí zaměřenou na přezkoumání všech rozhodnutí soudů druhého stupně a samotnou správnost a úplnost skutkových zjištění nemůže posuzovat už jen z toho důvodu, že není oprávněn bez dalšího přehodnocovat provedené důkazy, aniž by je mohl podle zásad ústnosti a bezprostřednosti v řízení o dovolání sám provádět ( srov. omezený rozsah dokazování v dovolacím řízení podle § 265r odst. 7 tr. ř. ). Pokud by zákonodárce zamýšlel povolat Nejvyšší soud jako třetí stupeň plného přezkumu, nepředepisoval by ( taxativně ) velmi úzké vymezení dovolacích důvodů ( k tomu viz např. usnesení Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 73/03 ).

S ohledem na skutečnosti rozvedené v předcházejících odstavcích je zřejmé, že dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. neodpovídají ty námitky dovolatele, v jejichž rámci namítá nedostatečný rozsah provedeného dokazování, sám hodnotí obsah důkazů provedených ve věci a na tomto základě zpochybňuje skutková zjištění soudů, zejména pokud jde o otázku subjektivní stránky v jeho jednání ve vztahu k zločinu vraždy jako kvazideliktu ke zločinu opilství. Na tomto místě dovolatel opřel svou argumentaci o polemiku s tím, kdo vlastně v okamžiku výstřelu držel v ruce zbraň a zda po poškozeném skutečně cíleně vystřelil do míst, kde se nacházely životně důležité orgány, anebo se jednalo o nešťastnou náhodu. Takové námitky se ovšem týkají primárně procesní stránky věci ( hodnocení důkazů ) a směřují k přezkumu skutkových zjištění, ze kterých soudy při hmotně právním posouzení skutku vycházely. To znamená, že dovolatel svůj mimořádný opravný prostředek zčásti nezaložil na hmotně právních - byť v dovolání formálně proklamovaných - důvodech, nýbrž na procesním základě ( § 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř. ) se domáhal revize ( přehodnocení ) soudem učiněných skutkových závěrů. Tuto část jeho námitek proto pod shora uvedený dovolací důvod podřadit nelze.

Dovolateli lze sice přisvědčit v tom, že o relevanci námitek proti skutkovým zjištěním soudů je podle názoru Ústavního soudu - s ohledem na zásady vyplývající z práva obviněného na spravedlivý proces - nutno uvažovat i v dovolacím řízení, avšak pouze v těch případech, kdy je dán extrémní rozpor mezi skutkovým stavem věci v soudy dovozované podobě a provedenými důkazy ( k tomu srov. např. nálezy Ústavního soudu ve věcech sp. zn. I. ÚS 4/04 nebo sp. zn. III. ÚS 84/94 a přiměřeně též usnesení ve věci sp. zn. III. ÚS 3136/09 ). Takový rozpor je ovšem dán tehdy, jestliže zásadní skutková zjištění v rozhodnutí zcela chybí vzhledem k absenci příslušných důkazů, popř. zjevně nemají žádnou vazbu na soudem deklarovaný obsah provedeného dokazování, či jsou dokonce zřetelným opakem toho, co bylo skutečným obsahem dokazování.

V posuzované věci však nelze soudům vytknout, že s ohledem na obsah provedeného dokazování měly správně dospět k závěru, že spáchání stíhané trestné činnosti způsobem uvedeným ve výroku o vině z rozsudku soudu prvního stupně nebylo dovolateli prokázáno. Soud prvního stupně se ve svém rozsudku s provedenými důkazy k otázce okolností usmrcení poškozeného vypořádal jak jednotlivě, tak i ve vzájemných souvislostech. Přitom vyhodnotil jejich obsah a zároveň vyložil a odůvodnil ( § 125 odst.1 tr. ř. ), jaké skutečnosti vzal ve vztahu k obviněným popíranému jednání za prokázané. Podrobně a přesvědčivě především vysvětlil, proč na základě provedeného dokazování vyloučil možnost, že by k výstřelu proti tělu poškozeného došlo při jeho snaze odebrat obviněnému zbraň, tj. nešťastnou náhodou ( viz zejména str. 15 a 16 odůvodnění rozsudku ). Toliko formulace tzv. skutkové věty výroku rozsudku je nevýstižná v té části, kde soud v rámci popisu skutku použil právní formulaci „ v úmyslu usmrtit “, ačkoliv podle jeho vlastního zjištění nešlo o úmyslné zavinění v pravém slova smyslu, neboť zde chyběla příčetnost. Existence kvazivůle se proto posuzuje podle vnějších projevů pachatele. V daném případě pak soud vycházel zejména z toho, že obviněný vůči poškozenému v rozhodném okamžiku použil své legálně držené pistole ráže .357 SIG, z níž „ vystřelil na krk poškozeného “ a tím jej usmrtil.

Odvolací soud v rámci svého přezkumu ( § 254 odst. 1 tr. ř. ) neměl ke skutkovým zjištěním soudu prvního stupně žádných výhrad a na jím zjištěný skutkový stav, který byl podkladem pro právní posouzení skutku obviněného, plně navázal, což rovněž v souladu s ustanovením § 125 odst. 1 tr. ř. řádně odůvodnil. Zabýval se prakticky totožnými námitkami obviněného, které tvoří obsah i nyní projednávaného mimořádného opravného prostředku, a v napadeném rozhodnutí vyložil, proč jim nepřiznal důvodnost. Nad rámec úvah soudu prvního stupně přesvědčivě zdůvodnil, proč na základě zjištěného skutkového stavu považoval za vyloučenou nejen možnost usmrcení poškozeného obviněným nechtěným výstřelem či dokonce variantu, že by poškozený spáchal sebevraždu, ale zároveň i existenci okolností, za nichž by bylo možno z kvazideliktů navrhovaných v odvolání akceptovat posouzení jednání obviněného jako zabití podle § 141 tr. zákoníku, těžkého ublížení na zdraví podle § 145 odst. 1, odst. 3 tr. zákoníku nebo usmrcení z omluvitelné pohnutky podle § 146a tr. zákoníku ( viz zejména str. 4 – 6 shora napadeného rozsudku ). Nejvyšší soud proto nesdílí názor, že by soudy nižších stupňů v projednávaném případě zjišťovaly skutkový stav věci povrchně, anebo že by dokonce byla jejich rozhodnutí v tomto směru toliko projevem nepřípustné libovůle. Soudům rovněž nelze vytknout, že by jimi provedené hodnocení důkazů odporovalo zásadám formální logiky a že proto měly dospět k jinému v úvahu přicházejícímu výsledku.

K námitce dovolatele stran nedostatečného rozsahu provedeného dokazování Nejvyšší soud jako obiter dictum poukazuje na to, že v § 2 odst. 5 tr. ř. ani § 2 odst. 6 tr. ř. zákon nestanoví žádná pravidla jak pro míru důkazů potřebných k prokázání určité skutečnosti, tak stanovící relativní váhu určitých druhů či typů důkazů. Soud v každé fázi řízení zvažuje, které důkazy je třeba provést, případně zda a nakolik se jeví nezbytné dosavadní stav dokazování doplnit. Jinými slovy, s přihlédnutím k obsahu již provedených důkazů posuzuje, které návrhy stran na doplnění dokazování se jeví důvodné ( potřebné ) a které mají naopak z hlediska zjišťování skutkového stavu věci jen okrajový, nepodstatný význam. Shromážděné důkazy hodnotí podle vnitřního přesvědčení založeného na pečlivém uvážení všech okolností případu jednotlivě i v jejich souhrnu. Rozhodnutí o rozsahu dokazování spadá do jeho výlučné kompetence. Účelem dokazování v trestním řízení je zjistit skutkový stav věci, o němž nejsou důvodné pochybnosti, a to v rozsahu, který je nezbytný pro rozhodnutí ( § 2 odst. 5 tr. ř. ). Je pak na úvaze soudu, jakými důkazními prostředky bude objasňovat určitou okolnost, která je pro zjištění skutkového stavu významná. Z hlediska práva na spravedlivý proces je však klíčový požadavek náležitého odůvodnění rozhodnutí ve smyslu ustanovení § 125 odst. 1 tr. ř. a § 134 odst. 2 tr. ř. ( srov. např. usnesení Ústavního soudu ze dne 28. 6. 2008, sp. zn. III. ÚS 1285/08, str. 3 ), což dovoláním napadené rozhodnutí odvolacího soudu splňuje. Je v něm také dostatečně vysvětleno, proč soud považoval provedení důkazu dalším znaleckým zkoumáním otázky, jestli to byl skutečně obviněný, kdo držel v ruce pistoli při výstřelu, s ohledem na dosavadní stav dokazování, za nadbytečné ( viz str. 4 odůvodnění rozsudku ).

Dovolací důvod uvedený v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. uplatnil dovolatel právně relevantně jenom v té části dovolání, v níž namítl nesprávnost právního závěru soudů o naplnění všech znaků skutkové podstaty zvlášť závažného zločinu opilství podle § 360 odst. 1 tr. zákoníku.

Tyto jeho námitky však Nejvyšší soud neshledal opodstatněnými.

V obecné rovině je nejprve třeba uvést, že trestného činu opilství ( § 360 odst. 1 tr. zákoníku ) se dopustí ten, kdo se požitím návykové látky přivede, byť z nedbalosti, do stavu nepříčetnosti, v němž se dopustí činu jinak trestného. Jednání pachatele tedy spočívá v tom, že se zaviněně požitím nebo aplikací návykové látky přivedl do stavu, kdy v době spáchání činu nemohl rozpoznat jeho protiprávnost nebo ovládat své jednání. Toto zjištění musí být vždy primárním předmětem dokazování. Při nedostatku zavinění ať již úmyslného nebo alespoň nedbalostního by totiž nebylo pachatele možno činit trestně odpovědným ani za trestný čin opilství, přestože by se dopustil činu jinak trestného. Pak by platilo ustanovení § 26 tr. zákoníku o nepříčetnosti, která vylučuje trestní odpovědnost.

Se zřetelem k námitkám dovolatele je dále nutno připomenout, že trestní zákoník definuje pojem návykové látky poněkud šířeji, než zákon č. 167/1998 Sb., o návykových látkách a o změně některých dalších zákonů, pro jehož účely se návykovými látkami rozumí jen omamné látky a psychotropní látky uvedené v přílohách č. 1 až 7 tohoto zákona. Podle § 130 tr. zákoníku se návykovou látkou vedle omamných a psychotropních látek rozumí také alkohol a jiné látky způsobilé nepříznivě ovlivnit psychiku člověka nebo jeho ovládací nebo rozpoznávací schopnosti nebo sociální chování, ať už samostatně, nebo v kombinovaném požití.

V posuzovaném případě soudy při právním posouzení jednání obviněného ( dovolatele ) vycházely ze zjištění, že obviněný v době spáchání činu netrpěl duševním onemocněním, jež by vylučovalo jeho příčetnost. Jeho osobnost však byla dlouhodobě dekompenzovaná do anxiozně-depresivního syndromu. Obviněný řešil svoji sexuální orientaci a choval hlubší citový vztah k poškozenému Ing. P. M., blízkému příteli a bývalému kolegovi ze zaměstnání. S ním měl společné zájmy, mezi nimi cyklistiku. Dne 15. 10. 2011 se spolu a se svědkem M. domluvili na společné cyklistické vyjížďce, v jejímž rámci navštívili v odpoledních hodinách minimálně jednu restauraci, kde každý vypil dvě až tři desetistupňová piva, aby se následně, po skončení výletu, dohodli na návštěvě další restaurace, kde v konzumaci piva pokračovali, a obviněný připustil, že zde mohl vypít až šest desetistupňových piv. Poté spolu s poškozeným konzumovali pivo v nonstop baru, a to až do 04.00 hod. či 05.00 hod., kdy se společně odebrali do bytu obviněného, kde pokračovali v pití whisky zn. Jameson. Ve chvíli, kdy se obviněný uvedl do stavu minimálně střední opilosti, otevřel téma jejich společného vztahu, které se poškozený údajně snažil zlehčit smyšlenou historkou o svém intimním poměru se svědkyní H., čímž měl obviněného podráždit.V reakci na to si obviněný aplikoval ( spolykal ) ve větší míře léčiva - psychofarmaka, která měl ve svém bydlišti, a před poškozeným demonstroval záměr ukončit svůj život, což ještě zdůraznil tím, že vytáhl z trezoru svou legálně drženou pistoli zn. Glock, ráže .357 SIG.

Z výše uvedeného vyplývá, že obviněný ( dovolatel ) nejprve zcela vědomě a dobrovolně konzumoval ve značném množství alkoholické nápoje a přestože si musel být vědom skutečnosti, že alkohol v kombinaci s některými léky může nepříznivě ovlivnit jeho psychiku, následně v afektivní reakci na zklamání, které mu přinesl rozhovor s poškozeným, spolykal předepsaná léčiva v množství výrazně převyšujícím indikované dávky. Alkohol ve spojení s požitými léky pak podle zjištění soudů vedl k vymizení rozpoznávacích i ovládacích schopnosti obviněného ( dovolatele ).

Soudy zároveň neuvěřily jeho obhajobě v tom směru, že nemohl znát medicínské účinky kombinace alkoholu a antidepresiv ( psychofarmak ) a že proto jednal v omylu, jehož se nemohl vyvarovat. Je všeobecně známým faktem, a to i mezi širokou laickou veřejností, že požití alkoholu ve zvýšeném množství v kombinaci s léčivy, vůči kterým je požití alkoholu kontraindikováno, což psychofarmaka obecně jsou, může vést k nepředpokládaným a předem neodhadnutelným reakcím a že si tím lze přivodit nejen stav snížené příčetnosti, ale dokonce i nepříčetnosti. Stěží tak lze přijmout tvrzení dovolatele, navíc vysokoškolsky vzdělaného chemika, že takový účinek na svoji psychiku, který podle zjištění soudů v inkriminovanou dobu skutečně nastal, nemohl přinejmenším předpokládat.

Lze tedy uzavřít, že obviněný byl zvlášť závažným zločinem opilství podle § 360 odst. 1 tr. zákoníku uznán vinným právem. Vzhledem k důvodům jednotlivě rozvedeným v předcházejících nedospěl Nejvyšší soud k závěru, že by napadené rozhodnutí odvolacího soudu ( či jemu předcházející rozhodnutí soudu prvního stupně ) bylo založeno na dovolatelem namítaných vadách spočívajících v nesprávném právním posouzení skutku nebo v jiném nesprávném hmotně právním posouzení podle uplatněného dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

V rámci zákonného důvodu uvedeného v ustanovení § 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř., který dovolatel rovněž uplatnil, lze relevantně namítat, že byl obviněnému uložen druh trestu, který zákon nepřipouští, nebo trest ve výměře mimo trestní sazbu stanovenou zákonem na trestný čin, jímž byl uznán vinným.

Taková situace však v daném případě nenastala, neboť dovolateli byl ukládán trest za zvlášť závažný zločin opilství podle § 360 odst. 1 tr. zákoníku a byl tak ohrožen trestem odnětí svobody na tři léta až na deset let. Pokud byl odsouzen k trestu odnětí svobody v trvání sedmi let za jednání, kdy se požitím návykové látky úmyslně přivedl do stavu nepříčetnosti, v němž se dopustil činu jinak trestného, který měl znaky zvlášť závažného zločinu vraždy podle § 140 odst. 1 tr. zákoníku, byl mu uložen trest zákonný jak pokud jde o druh, tak i jeho výměru.

Protože obviněný Ing. A. M. dílem opřel své dovolání o námitky, které pod použitý hmotně právní dovolací důvod podle § 265b tr. ř. písm. g ) tr. ř. podřadit nelze, dílem o námitky, které neměly z hlediska tohoto důvodu dovolání jím přisuzovaný význam, a dále o námitku, která nespadá pod důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř., Nejvyšší soud je podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. odmítl jako zjevně neopodstatněné. Za podmínek § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř. bylo o odmítnutí dovolání rozhodnuto v neveřejném zasedání.

Poučení : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. ř. ).

V Brně dne 19. prosince 2012

Předseda senátu :
JUDr. Eduard Teschler

Nejvyšší soud České republiky

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 8 To 45/2012

soudu odvolacího

Městského soudu v Praze

sp. zn. 56 T 7/2012

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Městského soudu v Praze

sp. zn. 56 T 7/2012

§ 360 odst. 1 trestního zákoníku

č. 40/2009 Sb.

účinného od 1. 1. 2010

§ 360 odst. 1 tr. zákoníku

§ 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku

§ 70 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku

Vrchní soud v Praze

sp. zn. 8 To 45/2012

§ 258 odst. 1 písm. d ), odst. 2 tr. ř.

§ 259 odst. 3 tr. ř.

§ 70 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku

§ 101 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku

odvolacího soudu

§ 139 odst. 1 písm. a/ tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 139 odst. 1 písm. b/ cc/ tr. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 265b odst. 1 písm. g ), h ) tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 360 odst. 1 tr. zákoníku

§ 360 odst. 1 tr. zákoníku

Soud prvního stupně

soud odvolací

soud prvního stupně

soudu prvního stupně

§ 140 tr. zákoníku

§ 141 tr. zákoníku

§ 143 tr. zákoníku

§ 145 odst. 3 tr. zákoníku

§ 146a odst. 5 tr. zákoníku

Odvolací soud

§ 360 odst. 1 tr. zákoníku

§ 130 tr. zákoníku

č. 167/1998 Sb.

§ 19 tr. zákoníku

§ 130 tr. zákoníku

odvolací soud

Nejvyšší soud České republiky

§ 265k odst. 1 tr. ř.

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 8 To 45/2012

§ 265k odst. 2 tr. ř.

§ 265l odst. 1 tr. ř.

Vrchnímu soudu v Praze

Nejvyššího soudu

§ 265o odst. 1 tr. ř.

odvolacího soudu

§ 140 odst. 1 tr. zákoníku

§ 143 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

§ 265l odst. 1 tr. ř.

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 8 To 46/2012

§ 265h odst. 2 tr. ř.

Odvolací soud

Nejvyšší soud

Dovolací soud

§ 265b tr. ř.

§ 143 tr. zákoníku

§ 141 odst. 1 tr. zákoníku

§ 146a odst. 5 tr. zákoníku

§ 360 odst. 1 tr. zákoníku

§ 130 tr. zákoníku

§ 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř.

Nejvyšší soud České republiky

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. c/ tr. ř.

§ 265d odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265e odst. 1 tr. ř.

§ 265d odst. 2 věta první tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. ř.

§ 265a tr. ř.

§ 265b tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ), h ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

dovolací soud

§ 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř.

Dovolací soud

soudem prvního stupně

čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě

Dovolací soud

§ 265r odst. 7 tr. ř.

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 73/03

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 4/04

sp. zn. III. ÚS 84/94

sp. zn. III. ÚS 3136/09

soudu prvního stupně

Soud prvního stupně

§ 125 odst.1 tr. ř.

§ 254 odst. 1 tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 125 odst. 1 tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 141 tr. zákoníku

§ 145 odst. 1, odst. 3 tr. zákoníku

§ 146a tr. zákoníku

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 2 odst. 5 tr. ř.

§ 2 odst. 6 tr. ř.

§ 2 odst. 5 tr. ř.

§ 125 odst. 1 tr. ř.

§ 134 odst. 2 tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 1285/08

odvolacího soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 360 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 360 odst. 1 tr. zákoníku

§ 26 tr. zákoníku

č. 167/1998 Sb.

§ 130 tr. zákoníku

§ 360 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř.

§ 360 odst. 1 tr. zákoníku

§ 140 odst. 1 tr. zákoníku

§ 265b tr. ř. písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

§ 265n tr. ř.


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Pavlíka a soudců JUDr. Pavla Vrchy a JUDr. Lubomíra Ptáčka, Ph.D., v právní věci žalobkyně E. K., proti žalované MUDr. B. H., o ochranu osobnosti, vedené u Městského soudu v Praze pod sp. zn. 32 C 95/2009, o dovolání žalobkyně proti usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 26. září 2012, č.j. 1 Co 11/2012-72, takto :

I. Dovolání žalobkyně se odmítá.
II. Žalobkyně nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.
Stručné odůvodnění
( § 243c odst. 2 o.s.ř. ):
Městský soud v Praze usnesením ze dne 7. prosince 2011, č.j. 32 C 95/2009-67, výrokem I. určil, že se žalobkyni vrací zaplacený soudní poplatek z žaloby ve výši 4.340,- Kč z účtu Městského soudu v Praze. Výrokem II. uložil žalobkyni sdělit soudu číslo jejího účtu. Usnesení soud prvního stupně odůvodnil tím, že usnesením ze dne 25. 10. 2010, č.j. 32C 95/2009-41, potvrzeným k odvolání žalobkyně usnesením Vrchního soudu v Praze ze dne 16. 9. 2011, č.j. 1 Co 11/2011-52, zastavil s odkazem na § 9 odst. 2 písm. a ) občanského soudního řádu ( dále jen „ o.s.ř. “ ) řízení ve výše uvedené věci pro nezaplacení jedné třetiny soudního poplatku ve výši 4.340,- Kč. Usnesení nabylo právní moci dne 2. 11. 2011. Vzhledem k tomu, že soudní poplatek byl zaplacen poté, co bylo řízení pravomocně skončeno, soud rozhodl o vrácení soudního poplatku.
K odvolání žalobkyně Vrchní soud v Praze usnesením ze dne 26. září 2012, č.j. 1 Co 11/2012-72, výrokem I. odmítl odvolání žalobkyně a výrokem II. rozhodl o náhradě nákladů odvolacího řízení. Konstatoval, že žalobkyně není k podání odvolání subjektivně legitimována, byť byla účastníkem řízení. Vrácením soudního poplatku po skončení řízení ( byť se skončením žalobkyně nesouhlasí ) jí nevzniká žádná újma na jejích právech.
Proti rozhodnutí Vrchního soudu v Praze podala žalobkyně ( nezastoupená advokátem ) dne 21. listopadu 2012 „ odvolání “, které Nejvyšší soud posoudil ve smyslu ustanovení § 41 odst. 2 o.s.ř. jako dovolání, ve kterém žádá o pokračování v soudním řízení.
Nejvyšší soud ČR jako soud dovolací ( § 10a o.s.ř. ) přihlédl k čl. II bodu 12 zákona č. 7/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony, takže vyšel ze znění tohoto procesního předpisu účinného od 1. července 2009. Konstatuje, že podle ustanovení § 236 odst. 1 o.s.ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští. Jednotlivé případy přípustnosti dovolání jsou vymezeny v ustanoveních § 237 až § 239 o.s.ř.
Dovolání proti usnesení, jímž odvolací soud odmítl odvolání proti usnesení o vrácení soudního poplatku, není přípustné podle žádného z ustanovení občanského soudního řádu. Navíc není dovolatelka k podání dovolání ani subjektivně legitimována neboť tímto rozhodnutím jí nevzniká jakákoliv újma na jejích právech.
Dovolatelka sice není zastoupena advokátem, ani nedoložila, že by měla sama právnické vzdělání, avšak vzhledem k tomu, že její dovolání směřuje proti rozhodnutí, proti němuž není tento mimořádný opravný prostředek přípustný, není tento nedostatek podmínky dovolacího řízení důvodem k zastavení řízení podle § 104 odst. 2 o.s.ř. Podle ustanovení § 241b odst. 2 o.s.ř. totiž platí, že není-li splněna podmínka uvedená v § 241 o.s.ř., postupuje se obdobně podle § 104 odst. 2 o.s.ř.; to neplatí, bylo-li dovolání podáno opožděně, někým, kdo k dovolání není oprávněn, nebo směřuje-li proti rozhodnutí, proti němuž není dovolání přípustné.
Nejvyšší soud proto, aniž nařizoval jednání ( § 243a odst. 1 věta první o.s.ř. ), dovolání odmítl ( § 243b odst. 5, § 218 písm. b/ a c/ o.s.ř. ), aniž musel zkoumat otázku povinného zastoupení dovolatelky v dovolacím řízení ( srov. § 241b odst. 2 o.s.ř. ).
O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 151 odst. 1 části věty před středníkem o.s.ř., když žalobkyně nemá v dovolacím řízení na náhradu těchto nákladů nárok.
Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně 12. prosince 2012

 JUDr. Pavel P a v l í k, v. r. předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Městského soudu v Praze

sp. zn. 32 C 95/2009

Vrchního soudu v Praze

č.j. 1 Co 11/2012-72

§ 243c odst. 2 o.s.ř.

Městský soud v Praze

č.j. 32 C 95/2009-67

Městského soudu v Praze

soud prvního stupně

č.j. 32C 95/2009-41

Vrchního soudu v Praze

č.j. 1 Co 11/2011-52

Vrchní soud v Praze

č.j. 1 Co 11/2012-72

Vrchního soudu v Praze

Nejvyšší soud

§ 41 odst. 2 o.s.ř.

Nejvyšší soud ČR

soud dovolací

§ 10a o.s.ř.

čl. II bodu 12 zákona č. 7/2009 Sb.

č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 236 odst. 1 o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 237 až § 239 o.s.ř.

odvolací soud

§ 104 odst. 2 o.s.ř.

§ 241b odst. 2 o.s.ř.

§ 241 o.s.ř.

§ 104 odst. 2 o.s.ř.

Nejvyšší soud

§ 243a odst. 1 věta první o.s.ř.

§ 241b odst. 2 o.s.ř.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání dne 12. prosince 2012 o dovolání obviněného M. O., proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 18. 7. 2012, č. j. 5 To 282/2012-170, v trestní věci vedené u Okresního soudu v Hodoníně pod sp. zn. 2 T 46/2012, t a k t o :

Podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. se dovolání obviněného o d m í t á .
O d ů v o d n ě n í :

 Usnesením Krajského soudu v Brně ze dne 18. 7. 2012, č. j. 5 To 282/2012-170, bylo podle § 256 tr. ř. zamítnuto odvolání obviněného M. O., které podal proti rozsudku Okresního soudu v Hodoníně ze dne 10. 5. 2012, č. j. 2 T 46/2012-152, kterým byl uznán vinným přečinem výtržnictví podle § 358 odst. 1 tr. zákoníku a byl odsouzen podle § 358 odst. 1 tr. zák, k trestu odnětí svobody v trvání čtyř měsíců, když výkon trestu odnětí svobody mu byl podle § 81 odst. 1 tr. zákoníku a § 82 odst. 1 tr. zákoníku podmíněně odložen na zkušební dobu v trvání jednoho roku; o nároku poškozené bylo rozhodnuto podle § 228 odt. 1 tr. ř. a § 229 odst. 2 tr. ř.

 Proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 18. 7. 2012, č. j. 5 To 282/2012-170, podal obviněný prostřednictvím obhájce dovolání, ve kterém prostřednictvím dovolacího důvodu /§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř./ namítá, že „ se soudu nepodařilo prokázat, že by naplnil skutkovou podstatu žalovaného přečinu ( nedošlo k naplnění subjektivní ani objektivní stránky ), resp. že by takový přečin spáchal “. V další části svého dovolání poukazuje na to, že ve své výpovědi popřel, že by se jednání, pro které byl odsouzen, dopustil. Obviněný opětovně argumentuje tím, že se nedopustil žádného jednání, které bylo popsáno v obžalobě a následně v rozsudku soudu prvního stupně, žádné zařízení lékárny nepoškodil, tuto jeho verzi může potvrdit svědek N. a není ani pravdivé zjištění, že by se násilného a vulgárního jednání měl dopustit před zákazníky lékárny, neboť v době, kdy tam byl on-obviněný, tam kromě MUDr. V. a svědka N. nikdo nebyl. Obviněný na str. 2-5 svého dovolání popisuje výpovědi svědků a ve vztahu k nim uvádí vlastní verzi skutkového děje. Ve vztahu MUDr. V., resp. jeho svědecké výpovědi uvedl, že tento nevypovídal pravdu a výpověď tohoto svědka konfrontuje s dalšími důkazy ( viz str. 5-7 dovolání ), aby následně vyslovil své přesvědčení, že svědci obžaloby se mohli mýlit, a pokud soud své závěry opíral o některé nesrovnalosti v jeho výpovědi nebo výpovědi svědků vypovídajících v jeho prospěch, aniž by soud vyhověl jeho žádostem o opravu protokolace, pak takový postoj soudu svědčí o tom, že byl zaujatý. Za podjatý považuje také soud druhého stupně, který se ztotožnil se závěry soudu prvního stupně, který vybudoval závěr o jeho vině na výpovědích svědků obžaloby, aniž by byly brány v úvahy další důkazy provedené před soudem prvního stupně „ a se 100% jistotou, tedy bez pochybností, říci, zda se uvedeného jednání skutečně dopustil “. Závěrem podaného dovolání navrhl, aby Nejvyšší soud zrušil dovoláním napadené rozhodnutí a za použití § 226 písm. b ) obviněného obžaloby zprostil.

 Státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství ve svém přípisu sdělil, že se k dovolání obviněného nebude věcně vyjadřovat a souhlasí s tím, aby ve věci rozhodl Nejvyšší soud v neveřejném zasedání.

 Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 265c tr. ř. ) shledal, že dovolání obviněného je přípustné [§ 265a odst. 1, 2 písm. h ) tr. ř.], bylo podáno obviněným jako osobou oprávněnou prostřednictvím obhájce [§ 265d odst. 1 písm. b ), odst. 2 tr. ř.], v zákonné lhůtě a na místě, kde lze podání učinit ( § 265e odst. 1, 2 tr. ř. ). Dovolání obsahuje i obligatorní náležitosti stanovené v § 265f odst. 1 tr. ř.

Protože dovolání lze podat jen z důvodů uvedených v § 265b tr. ř., bylo dále nutno posoudit, zda obviněným vznesené námitky naplňují jím uplatněný zákonem stanovený dovolací důvod, jehož existence je současně nezbytnou podmínkou provedení přezkumu napadeného rozhodnutí dovolacím soudem podle § 265i odst. 3 tr. ř.

 Podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. [prostřednictvím dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.] lze dovolání podat, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. V mezích tohoto dovolacího důvodu je pak možno namítat, že skutek zjištěný soudem byl nesprávně právně kvalifikován jako trestný čin, třebaže nejde o trestný čin nebo sice jde o trestný čin, ale jeho právní kvalifikace neodpovídá tomu, jak byl skutek ve skutkové větě výroku o vině popsán. Z těchto skutečností pak vyplývá, že Nejvyšší soud se nemůže odchýlit od skutkového zjištění, které bylo provedeno v předcházejících řízeních, a protože není oprávněn v rámci dovolacího řízení jakýmkoliv způsobem nahrazovat činnost nalézacího soudu, je takto zjištěným skutkovým stavem vázán ( srov. rozhodnutí Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 760/02, IV. ÚS 449/03 ). Povahu právně relevantních námitek nemohou tedy mít námitky, které směřují do oblasti skutkového zjištění, hodnocení důkazů či takové námitky, kterými dovolatel vytýká soudu neúplnost provedeného dokazování. Ke shora uvedenému je dále vhodné uvést, že závěr obsažený ve výroku o vině je výsledkem určitého procesu. Tento proces primárně spadá do pravomoci nalézacího soudu a v jeho průběhu soudy musí nejprve zákonným způsobem provést důkazy, tyto pak hodnotit podle svého vnitřního přesvědčení založeného na pečlivém uvážení všech okolností případu jednotlivě i v jejich souhrnu a výsledkem této činnosti je zjištění skutkového stavu věci. Nejvyššímu soudu tedy v rámci dovolacího řízení nepřísluší hodnotit správnost a úplnost zjištěného skutkového stavu věci podle § 2 odst. 5 tr. ř., ani přezkoumávání úplnosti provedeného dokazování či se zabývat otázkou hodnocení důkazů ve smyslu § 2 odst. 6 tr. ř. Námitky týkající se skutkového zjištění, tj. hodnocení důkazů, neúplnosti dokazování apod. nemají povahu právně relevantních námitek.

Nejvyšší soud dále zdůrazňuje, že ve smyslu ustanovení § 265b odst. 1 tr. ř. je dovolání mimořádným opravným prostředkem určeným k nápravě výslovně uvedených procesních a hmotně právních vad, ale nikoli k revizi skutkových zjištění učiněných soudy prvního a druhého stupně ani k přezkoumávání jimi provedeného dokazování. Těžiště dokazování je totiž v řízení před soudem prvního stupně a jeho skutkové závěry může doplňovat, popřípadě korigovat jen soud druhého stupně v řízení o řádném opravném prostředku ( § 259 odst. 3, § 263 odst. 6, 7 tr. ř. ). Tím je naplněno základní právo obviněného dosáhnout přezkoumání věci ve dvoustupňovém řízení ve smyslu čl. 13 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen „ Úmluva “ ) a čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě. Dovolací soud není obecnou třetí instancí zaměřenou na přezkoumání všech rozhodnutí soudů druhého stupně a samotnou správnost a úplnost skutkových zjištění nemůže posuzovat už jen z toho důvodu, že není oprávněn bez dalšího přehodnocovat provedené důkazy, aniž by je mohl podle zásad ústnosti a bezprostřednosti v řízení o dovolání sám provádět ( srov. omezený rozsah dokazování v dovolacím řízení podle § 265r odst. 7 tr. ř. ). Pokud by zákonodárce zamýšlel povolat Nejvyšší soud jako třetí stupeň plného přezkumu, nepředepisoval by katalog dovolacích důvodů. Už samo chápání dovolání jako mimořádného opravného prostředku ospravedlňuje restriktivní pojetí dovolacích důvodů Nejvyšším soudem ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 73/03 ). Nejvyšší soud je vázán uplatněnými dovolacími důvody a jejich odůvodněním ( § 265f odst. 1 tr. ř. ) a není povolán k revizi napadeného rozsudku z vlastní iniciativy. Právně fundovanou argumentaci má přitom zajistit povinné zastoupení odsouzeného obhájcem – advokátem ( § 265d odst. 2 tr. ř. ).

 Nejvyšší soud musí předně uvést, že dovolací námitky obviněného jsou obsahově shodné s námitkami, se kterým se musel vypořádat soud prvního, ale zejména druhého stupně v odůvodnění svého rozhodnutí. Ve vztahu k takto koncipovanému okruhu námitek obviněného je nezbytné odkázat na rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 5 Tdo 86/2002, ze kterého mj. vyplývá : „ opakuje-li obviněný v dovolání v podstatě jen námitky uplatněné již v řízení před soudem prvního stupně a v odvolacím řízení, s kterými se soudy obou stupňů dostatečně a správně vypořádaly, jde zpravidla o dovolání zjevně neopodstatněné ve smyslu § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. “ ( viz Soubor rozh. NS č. 408, sv. 17, C.H.Beck ).

 Z námitek, které byly obviněným uplatněny vyplývá, že „ popírá, že by se dopustil jednání, které mu bylo kladeno za vinu “. V této souvislosti odkazuje na výpovědi svědků, kteří podle něj podporují jeho verzi výpovědi, argumentuje tím, že k těmto výpovědím nebylo soudy přihlíženo a zpochybňuje hodnotící úvahy soudů, pokud dospěly k závěru, že důkazy, které podle obviněného vyznívaly v jeho prospěch, byly vyvráceny celou řadou dalších důkazů. K námitkám, kterými obviněný zpochybňuje skutková zjištění soudů a hodnotící úvahy soudů, kterými k těmto závěrům dospěly a prosazuje jako jediný správný skutkový stav, který odpovídá jeho představám, pak je nutno odkázat na rozhodnutí Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 681/04, ze kterého mj. vyplývá, že právo na spravedlivý proces ve smyslu čl. 36 odst. 1 Listiny není možno vykládat tak, že garantuje úspěch v řízení či zaručuje právo na rozhodnutí, jež odpovídá představám obviněného. Uvedeným základním právem je „ pouze “ zajišťováno právo na spravedlivé soudní řízení, v němž se uplatní všechny zásady soudního rozhodování podle zákona v souladu s ústavními principy.

 Soud prvního stupně ve svém rozsudku rozvádí výpovědi obviněného a slyšených svědků, stejně jako důkazy, které byly provedeny, aby tyto následně ve smyslu § 2 odst. 6 tr. ř. hodnotil, k otázce skutkového stavu - § 2 odst. 5 tr. ř. V souvislosti s výše uvedeným skutkovým zjištěním je potřebné uvést, že zjištěný skutkový stav je výsledkem určitého procesu, který spočívá v tom, že soudy musí nejprve zákonu odpovídajícím způsobem provést důkazy, které považují za nezbytné pro zjištění skutkového stavu věci a tyto důkazy musí dále hodnotit v souladu s ustanovením § 2 odst. 6 tr. ř. Na základě hodnocení důkazů založeném na pečlivém uvážení všech okolností případu jednotlivě i v jejich souhrnu pak dospívá soud ke zjištění skutkového stavu věci, o němž nejsou důvodné pochybnosti ( pro orgán činný v trestním řízení ) a tento závěr je pak shrnut ve skutkovém zjištění – skutkové větě. Shora popsané hodnotící úvahy, stejně jako otázka objasňování tohoto skutkového stavu jsou rozvedeny v odůvodnění. V odůvodnění rozsudku ( § 125 tr. ř. ) soud stručně vyloží, které skutečnosti vzal za prokázané a o které důkazy svá skutková zjištění opřel a jakými úvahami se řídil při hodnocení provedených důkazů, pokud si vzájemně odporují. Z odůvodnění přitom musí být patrno, jak se soud vypořádal s obhajobou, proč nevyhověl návrhům na provedení dalších důkazů a jakými právními úvahami se řídil, když posuzoval prokázané skutečnosti podle příslušných ustanovení zákona v otázce viny a trestu.

Soud prvního stupně na straně 6 - 9 svého rozsudku poukazuje na to, že v řízení se na základě výpovědi svědků, ale i obviněného vyskytly rozpory k průběhu jednání obviněného. Okresní soud rozvádí, které skutečnosti jej vedly k závěru, proč výpověď obviněného, ale také svědka N. a ev. svědka K. nepovažuje za věrohodné, které důkazy před soudem provedené, tento závěr soudu prokazují ( zejména str. 6-8 rozsudku ). Uvedenými námitkami se obviněný snaží přesvědčit dovolací soud o pravdivosti své verze skutkového děje a k tomuto závěru má vést cesta prostřednictvím přehodnocení důkazů, které provedly soudy prvního a druhého stupně. Takové námitky však pod dovolací důvod uvedený v § 265b odst. 1 písm. b ) tr. ř. nespadají. Pod uplatněný dovolací důvod nelze podřadit ani v závěru dovolání uvedenou výhradu obviněného k tomu, že ve věci rozhodoval podjatý soud.

 Pod dovolacím důvodem uvedeném v § 265b odst. 1 písm. b ) tr. ř. lze uplatnit námitku, která spočívá v tom, že ve věci rozhodl vyloučený orgán; tento důvod nelze použít, jestliže tato okolnost byla tomu, kdo podává dovolání, již v původním řízení známa a nebyla jím před rozhodnutím orgánu druhého stupně namítnuta – jedná se o případ obviněného, kdy obviněný tento dovolací důvod neuplatnil v rámci dovolání, které podal k Nejvyššímu soudu, ale nevznesl ani námitku podjatosti vůči soudu prvního stupně. Jeho námitka podjatosti je ve své podstatě vázána jak k soudu prvního, tak i druhého stupně, a je vyvolána nesouhlasem se způsobem rozhodnutí těchto soudů, aniž by měla reálný podklad.

Byť námitky uplatněné obviněným je nutno označit za právně irelevantní z pohledu dovolacího důvodu § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., považuje Nejvyšší soud za potřebné k námitce obviněného, že jeho jednání nebylo možno posoudit jako přečin výtržnictví vzhledem k tomu, že u takového jednání absentují složky objektivní a subjektivní stránky trestného činu a odkazuje na nutnost jeho zproštění podle § 226 písm. b ) tr. ř., uvést, že z popisu skutku vyplývá, že obviněný jednal úmyslně, jednal na místě veřejnosti přístupném – kterým bezpochyby lékárna je, a to před minimálně třemi osobami ( dalším osobám bylo podle svědkyně ve vstupu do lékárny zabráněno, k otázce výtržnosti srovnej přiměřeně roz. č. 44/1990 Sb. rozh. tr. ).

 Nejvyšší soud dospěl k závěru, že dovolání bylo uplatněno obviněným formálně a na tento případ dopadá rozhodnutí Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 78/05, ze dne 2. 6. 2005, kde tento mj. uvedl, že označení konkrétního dovolacího důvodu uvedeného v ustanovení § 265b tr. ř. přitom nemůže být pouze formální; Nejvyšší soud je povinen vždy nejdříve posoudit otázku, zda dovolatelem uplatněný dovolací důvod lze i podle jím vytýkaných vad podřadit pod některý ze specifických dovolacích důvodů uvedených v § 265b tr. ř., neboť pouze skutečná existence zákonného dovolacího důvodu, nikoli jen jeho označení, je zároveň zákonnou podmínkou i rámcem, v němž dochází k přezkumu napadeného rozhodnutí dovolacím soudem.

 S ohledem na takto koncipované námitky odmítl Nejvyšší soud dovolání obviněného podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. Z toho důvodu Nejvyšší soud nemusel věc meritorně přezkoumávat podle § 265i odst. 3 tr. ř. V souladu s ustanovením § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř. o odmítnutí dovolání rozhodl v neveřejném zasedání. Pokud jde o rozsah odůvodnění, odkazuje v tomto směru na znění § 265i odst. 2 tr. ř.

Poučení : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. ř. ).

 V Brně dne 12. prosince 2012

 Předseda senátu
 JUDr. Jan Engelmann

Nejvyšší soud

Krajského soudu v Brně

č. j. 5 To 282/2012-170

Okresního soudu v Hodoníně

sp. zn. 2 T 46/2012

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

Krajského soudu v Brně

č. j. 5 To 282/2012-170

§ 256 tr. ř.

Okresního soudu v Hodoníně

č. j. 2 T 46/2012-152

§ 358 odst. 1 tr. zákoníku

§ 358 odst. 1 tr. zák

§ 81 odst. 1 tr. zákoníku

§ 82 odst. 1 tr. zákoníku

§ 228 odt. 1 tr. ř.

§ 229 odst. 2 tr. ř

Krajského soudu v Brně

č. j. 5 To 282/2012-170

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soudem prvního stupně

Nejvyšší soud

§ 226 písm. b )

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. ř.

§ 265a odst. 1, 2 písm. h ) tr. ř.

§ 265e odst. 1, 2 tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

§ 265b tr. ř.

dovolacím soudem

§ 265i odst. 3 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 760/02

IV. ÚS 449/03

Nejvyššímu soudu

§ 2 odst. 5 tr. ř.

§ 2 odst. 6 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 tr. ř.

soudem prvního stupně

§ 259 odst. 3, § 263 odst. 6, 7 tr. ř.

čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě

Dovolací soud

§ 265r odst. 7 tr. ř.

Nejvyšší soud

Nejvyšším soudem

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 73/03

Nejvyšší soud

§ 265f odst. 1 tr. ř.

§ 265d odst. 2 tr. ř.

Nejvyšší soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 5 Tdo 86/2002

soudem prvního stupně

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 681/04

čl. 36 odst. 1 Listiny

Soud prvního stupně

§ 2 odst. 6 tr. ř.

§ 2 odst. 5 tr. ř.

§ 2 odst. 6 tr. ř.

§ 125 tr. ř.

Okresní soud

dovolací soud

§ 265b odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. b ) tr. ř.

Nejvyššímu soudu

soudu prvního stupně

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 226 písm. b ) tr. ř.

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 78/05

§ 265b tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b tr. ř.

dovolacím soudem

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 3 tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

§ 265i odst. 2 tr. ř.

§ 265n tr. ř.


U S N E S E N Í

 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu JUDr. Mojmíra Putny a soudců JUDr. Ljubomíra Drápala a JUDr. Zdeňka Novotného ve věci výkonu rozhodnutí oprávněného „ Městského úřadu K. – finančního odboru “, proti povinnému P. M., zastoupenému advokátem, pro 3.400,- Kč srážkami ze mzdy, vedené u Okresního soudu v Novém Jičíně pod sp. zn. 50 E 3299/2002, o dovolání povinného proti usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 30. června 2003, č. j. 10 Co 62/2003-21, takto :

 I. Dovolání povinného se odmítá.

 II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.

 O d ů v o d n ě n í :

 Na návrh oprávněného ( v té době České republiky - Okresního úřadu v Novém Jičíně ) Okresní soud v Novém Jičíně usnesením ze dne 17. 9. 2002, č. j. 50 E 3299/2002-7, nařídil podle „ rozsudku Okresního soudu v Novém Jičíně, č. j. 9 Nc 194/99-13, v PM 22. 10. 1999 ze dne 9. 9. 1999 a na základě rozhodnutí Okresního úřadu N. pod č. j. Om 100/99 ze dne 5. 9. 2001 a ze dne 2. 10. 2001 k uspokojení pohledávky oprávněného v částce 3.400,- Kč ( výživné na nezl. N. od 1. 8. 2001 do 30. 9. 2001 )“ výkon rozhodnutí srážkami ze mzdy, která povinnému přísluší proti plátci mzdy „ firma P., s.r.o., K. “, a stanovil bližší podmínky, za nichž má být výkon rozhodnutí prováděn, a další povinnosti povinného a plátce mzdy při provádění výkonu rozhodnutí.

 K odvolání povinného Krajský soud v Ostravě usnesením ze dne 30. 6. 2003, č. j. 10 Co 62/2003-21, usnesení soudu prvního stupně potvrdil a rozhodl, že oprávněný nemá právo na náhradu nákladů odvolacího řízení. Dovodil, že byly „ ve smyslu ust. § 251 a násl. o.s.ř. a § 102 zákona o rodině “ splněny všechny zákonné předpoklady pro nařízení výkonu rozhodnutí. V řízení bylo prokázáno, že pro nezl. N. M. bylo stanoveno výživné ve výši 1.700,- Kč měsíčně rozsudkem Okresního soudu v Novém Jičíně, č. j. 9 Nc 194/99-13, že povinný vyživovací povinnost řádně neplnil ( byla mu stanovena k 1. dni v měsíci předem ) a že na základě vlastního rozhodnutí oprávněný vyplatil matce nezl. N. M. příspěvek na výživu dítěte ve dvou splátkách celkem 3.400,- Kč; i když povinný výživné matce uhradil, jeho závazek vůči státu vyplývající z ustanovení § 102 zákona o rodině trval nadále a příslušný orgán jej mohl právem po něm požadovat.

 V dovolání, jehož přípustnost dovozuje z ustanovení § 238a odst. 1 písm. c ) a ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř., neboť „ základní otázkou “, která byla podle jeho názoru posouzena nesprávně je, „ kdy podle ustanovení § 102 zákona o rodině přechází na stát pohledávka výživného a jaké právní důsledky má dodatečné zaplacení výživného povinným ještě před právní mocí rozhodnutí, na základě kterého bylo výživné vyplaceno státním orgánem “, povinný namítá, že k datu právní moci rozhodnutí o přiznání příspěvku na výživu již dluh na výživném neexistoval; pohledávka tak nemohla ze zákona přejít na oprávněného. Připustil, že se v měsíci srpnu a září 2001 ocitl v prodlení s placením výživného, oprávněný však příspěvek na výživu přiznal svým rozhodnutím ze dne 5. 9. 2001, sp. zn. Om 100/1999, které nabylo právní moci dne 29. 9. 2001, a teprve uvedeného dne mohlo k přechodu pohledávky na oprávněného ze zákona dojít. Povinný však „ svou vyživovací povinnost k dlužnému výživnému “ splnil již dne 10. 9. 2001 a 24. 9. 2001. K datu právní moci rozhodnutí o přiznání příspěvku na výživu již tedy dluh na výživném neexistoval. Povinný tak v projednávaném případě fakticky dvakrát hradil výživné za stejné období. Navrhl, aby dovolací soud zrušil usnesení odvolacího soudu i usnesení soudu prvního stupně a věc vrátil „ tomuto soudu “ k dalšímu řízení.

 Okresní soud v Novém Jičíně usnesením ze dne 11. 3. 2004, č. j. 50 E 3299/2002-34, v souladu s ustanovením § 107 o.s.ř. rozhodl, že účastníkem řízení na straně oprávněného se stává „ Městský úřad K. – finanční odbor “.

 Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací ( § 10a o.s.ř. ) po zjištění, že dovolání proti pravomocnému usnesení odvolacího soudu bylo podáno oprávněnou osobou ( účastníkem řízení ) ve lhůtě uvedené v ustanovení § 240 odst. 1 o.s.ř., přezkoumal napadené usnesení bez nařízení jednání ( § 243a odst. 1 věta první o.s.ř. ) a dospěl k závěru, že dovolání směřuje proti rozhodnutí, proti němuž není tento mimořádný opravný prostředek přípustný.

Dovoláním lze napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští ( § 236 odst. 1 o.s.ř. ). Dovolání jen proti důvodům rozhodnutí není přípustné ( § 236 odst. 2 o.s.ř. ).

Podmínky přípustnosti dovolání proti usnesení odvolacího soudu, jímž bylo rozhodnuto o návrhu na nařízení výkonu rozhodnutí, jsou obsaženy v ustanovení § 238a odst. 1 písm. c ), § 238a odst. 2 a v § 237 odst. 1 a 3 o.s.ř.

Dovolání je přípustné proti usnesení odvolacího soudu, jímž bylo změněno rozhodnutí soudu prvního stupně, kterým bylo rozhodnuto o návrhu na nařízení výkonu rozhodnutí [§ 238a odst. 1 písm. c ), § 238a odst. 2 a § 237 odst. 1 písm. a ) o.s.ř.], nebo jímž bylo potvrzeno usnesení soudu prvního stupně, kterým soud prvního stupně rozhodl o návrhu na nařízení výkonu rozhodnutí jinak než v dřívějším usnesení proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější usnesení zrušil [§ 238a odst. 1 písm. c ), § 238a odst. 2 a § 237 odst. 1 písm. b ) o.s.ř.], anebo jímž bylo potvrzeno usnesení soudu prvního stupně, kterým bylo rozhodnuto o návrhu na nařízení výkonu rozhodnutí, jestliže dovolání není přípustné podle ustanovení § 238a odst. 1 písm. c ), § 238a odst. 2 a § 237 odst. 1 písm. b ) o.s.ř. a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené usnesení odvolacího soudu má v rozhodnutí o návrhu na nařízení výkonu rozhodnutí po právní stránce zásadní význam [§ 238a odst. 1 písm. c ), § 238a odst. 2 a § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.].

Povinný dovoláním napadá usnesení odvolacího soudu ve výroku, jímž bylo potvrzeno usnesení soudu prvního stupně, kterým bylo rozhodnuto o návrhu na nařízení výkonu rozhodnutí.

Podle ustanovení § 238a odst. 1 písm. c ), § 238a odst. 2 a § 237 odst. 1 písm. b ) o.s.ř. dovolání není přípustné, a to již proto, že ve věci nebylo soudem prvního stupně vydáno usnesení o návrhu na nařízení výkonu rozhodnutí, které by bylo odvolacím soudem zrušeno. Dovolání povinného proti usnesení odvolacího soudu tedy může být přípustné jen při splnění předpokladů uvedených v ustanovení § 238a odst. 1 písm. c ), § 238a odst. 2 a § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

Rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam ve smyslu ustanovení § 238a odst. 1 písm. c ), § 238a odst. 2 a § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř. zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je odvolacími soudy nebo dovolacím soudem rozhodována rozdílně, nebo řeší-li právní otázku v rozporu s hmotným právem [238a odst. 1 písm. c ), § 238a odst. 2 a § 237 odst. 3 o.s.ř.].

Dovolací soud je při přezkoumání rozhodnutí odvolacího soudu zásadně vázán uplatněnými dovolacími důvody ( srov. § 242 odst. 3 o.s.ř. ); vyplývá z toho mimo jiné, že při zkoumání, zda napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve smyslu ustanovení § 238a odst. 1 písm. c ), § 238 odst. 2 a § 237 odst. 3 o.s.ř. ve věci samé po právní stránce zásadní právní význam, může posuzovat jen takové právní otázky, které dovolatel v dovolání označil.

Přípustnost dovolání podle ustanovení 238a odst. 1 písm. c ), § 238a odst. 2 a § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř. není založena již tím, že dovolatel tvrdí, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. Přípustnost dovolání nastává tehdy, jestliže dovolací soud za použití hledisek, příkladmo uvedených v ustanovení § 238a odst. 1 písm. c ), § 238a odst. 2 a § 237 odst. 3 o.s.ř., dospěje k závěru, že napadené usnesení odvolacího soudu v rozhodnutí o návrhu na nařízení výkonu rozhodnutí po právní stránce zásadní význam skutečně má.

 Při rozhodování o návrhu na nařízení výkonu rozhodnutí pro vymožení peněžitého plnění soud - z hlediska jeho věcného posouzení - zkoumá, zda rozhodnutí ( jiný způsobilý titul ), jehož výkon je navrhován, bylo vydáno orgánem, který k tomu měl pravomoc, zda je vykonatelné po stránce formální a materiální, zda oprávněný a povinný jsou věcně legitimováni, zda je výkon rozhodnutí navrhován v takovém rozsahu, který stačí k uspokojení oprávněného, zda k vydobytí pohledávky nepostačuje výkon rozhodnutí nařízený nebo navržený jiným způsobem, zda vymáhané právo není prekludováno a zda navržený způsob výkonu rozhodnutí není zřejmě nevhodný. Při výkonu rozhodnutí soud není oprávněn přezkoumávat věcnou správnost vykonávaného rozhodnutí nebo jiného titulu; obsahem rozhodnutí ( jiného titulu ), jehož výkon se navrhuje, je soud vázán a je povinen z něj vycházet. Při rozhodování o nařízení výkonu rozhodnutí soud nezkoumá, zda, popřípadě v jakém rozsahu, povinný splnil vymáhanou povinnost; v tomto směru vychází z tvrzení oprávněného ( srov. například právní názor uvedený v rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 20. 8. 1965, sp.zn. 5 Cz 57/65, které bylo uveřejněno pod č. 69 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, roč. 1965 ). Jestliže povinný při podání odvolání proti usnesení o nařízení soudního výkonu rozhodnutí doloží, že svou povinnost vůči oprávněnému splnil dobrovolně, není to důvodem ke změně rozhodnutí soudu prvního stupně tak, že se návrh na nařízení soudního výkonu rozhodnutí zamítá, nýbrž k zastavení výkonu rozhodnutí usnesením soudu prvního stupně ( srov. například rozsudek býv. Nejvyššího soudu ČSR ze dne 25. 4. 1980, sp. zn. 3 Cz 24/80, uveřejněný pod č. 41 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, roč. 1982 ).

 V projednávané věci byl výkon rozhodnutí nařízen podle rozsudku Okresního soudu v Novém Jičíně ze dne 9. 9. 1999, č. j. 9 Nc 194/99-13, ve spojení s rozhodnutím o příspěvku na výživu dítěte vydaným v souladu s ustanovením § 102 zákona o rodině Okresním úřadem v N. pod sp. zn. Om 100/1999 dne 5. 9. 2001 a 2. 10. 2001.

 Podle ustanovení § 102 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, jestliže orgán stanovený zvláštním předpisem poskytl příspěvek na výživu a výživné bylo určeno soudním rozhodnutím, přechází na něj nárok toho, jenž je z rozhodnutí oprávněn, a to až do výše poskytnutého příspěvku.

 Ustanovení § 102 zákona o rodině – jak správně uvádí dovolatel – představuje zvláštní případ zákonné cese, tedy přechodu pohledávky přímo ze zákona. Citované ustanovení pro tento přechod stanoví dvě rozhodující podmínky. Prvou z nich je skutečnost, že orgán stanovený zvláštním předpisem ( zde zákonem č. 482/1991 Sb., o sociální potřebnosti ) poskytl příspěvek na výživu. Druhou podmínkou je, že výživné bylo v takovém případě určeno soudním rozhodnutím. Znamená to, že k přechodu nároku ( až do výše poskytnutého příspěvku ) toho, kdo je ze soudního rozhodnutí oprávněn, na orgán stanovený zvláštním předpisem, který poskytl příspěvek na výživu, dochází vždy, jestliže příspěvek na výživu byl orgánem stanoveným zvláštním předpisem poskytnut. Jinou podmínku přechodu uvedeného nároku ustanovení § 102 zákona o rodině nestanoví. Okolnost, že osoba povinná platit výživné na základě soudního rozhodnutí plnila ( vedle toho, že byl poskytnut příspěvek na výživu také orgánem stanoveným zvláštním předpisem ), je pro přechod nároku podle ustanovení § 102 zákona o rodině nerozhodná ( srov. stanovisko Nejvyššího soudu SSR ze dne 21. 12. 1978, Cpj 37/78, uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, ročník 1979 pod pořadovým číslem 1 ). V takovém případě má totiž osoba povinná výživné plnit nárok vůči osobě, která její plnění přijala, na vrácení toho, co tato výživným oprávněná osoba přijala, ačkoliv v důsledku plnění od orgánu stanoveného zvláštním předpisem už nebyla oprávněna toto plnění od osoby výživným povinné přijmout.

 Protože v projednávané věci bylo o návrhu na nařízení výkonu rozhodnutí ( podaném dne 11. 9. 2002 ) rozhodnuto usnesením Okresního soudu v Novém Jičíně, č.j. 50 E 3299/2002-7, dne 17. 9. 2002, stalo se tak nepochybně v době, kdy nárok toho, jenž je z rozhodnutí oprávněn, již přešel na oprávněného ( sám dovolatel tvrdí, že k tomu došlo dnem 29. 9. 2001 ). Dovolatelem vytýčená zásadní právní otázka, „ kdy v takovém případě přechází na stát pohledávka z výživného a jaké právní důsledky má dodatečné zaplacení výživného povinným ještě před právní moci rozhodnutí, na základě kterého bylo výživné vyplaceno státním orgánem “, proto pro posouzení projednávané věci nemá žádný význam. Rozhodující totiž je, že orgán stanovený zvláštním předpisem příspěvek na výživu přiznal a že toto výživné bylo určeno soudním rozhodnutím.

Z uvedeného vyplývá, že dovolání proti usnesení odvolacího soudu ( s ohledem na povinným uplatněné dovolací důvody ) není přípustné ani z hlediska ustanovení § 238a odst. 1 písm. c ), § 238a odst. 2 a § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř. Nejvyšší soud České republiky proto dovolání povinného podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o.s.ř. - aniž by se mohl věcí dále zabývat - odmítl.

O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle ustanovení § 254 odst. 1, § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 151 odst. 1 části věty před středníkem o.s.ř., neboť povinný s ohledem na výsledek řízení nemá na náhradu svých nákladů právo a oprávněnému v dovolacím řízení žádné náklady nevznikly.

 Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

 V Brně dne 12. května 2005

 JUDr. Mojmír Putna,v.r.

 předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Novém Jičíně

sp. zn. 50 E 3299/2002

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 10 Co 62/2003-21

Okresní soud v Novém Jičíně

č. j. 50 E 3299/2002-7

Okresního soudu v Novém Jičíně

č. j. 9 Nc 194/99-13

Krajský soud v Ostravě

č. j. 10 Co 62/2003-21

soudu prvního stupně

§ 251 a násl. o.s.ř.

§ 102 zákona o rodině

Okresního soudu v Novém Jičíně

č. j. 9 Nc 194/99-13

§ 102 zákona o rodině

§ 102 zákona o rodině

dovolací soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Okresní soud v Novém Jičíně

č. j. 50 E 3299/2002-34

§ 107 o.s.ř.

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

§ 10a o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 240 odst. 1 o.s.ř.

§ 243a odst. 1 věta první o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 236 odst. 1 o.s.ř.

§ 236 odst. 2 o.s.ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudem prvního stupně

odvolacím soudem

odvolacího soudu

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

odvolacího soudu

§ 242 odst. 3 o.s.ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

dovolací soud

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

sp.zn. 5 Cz 57/65

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Nejvyššího soudu ČSR

sp. zn. 3 Cz 24/80

Okresního soudu v Novém Jičíně

č. j. 9 Nc 194/99-13

§ 102 zákona o rodině

§ 102 zákona č. 94/1963 Sb.

§ 102 zákona o rodině

č. 482/1991 Sb.

§ 102 zákona o rodině

§ 102 zákona o rodině

Nejvyššího soudu SSR

Cpj 37/78

Okresního soudu v Novém Jičíně

č.j. 50 E 3299/2002-7

odvolacího soudu

Nejvyšší soud České republiky


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Františka Duchoně a soudců Vojena Güttlera a Ivany Janů o ústavní stížnosti stěžovatele Ing. M. B., zastoupeného JUDr. Karlem Matějkou, advokátem v Praze 2, Legerova 44, proti rozsudku Městského soudu v Praze č. j. 25 Co 81/2008-215 ze dne 6. května 2008, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.
Včas podanou ústavní stížností brojí stěžovatel proti rozsudku Městského soudu v Praze č. j. 25 Co 81/2008-215 ze dne 6. května 2008, jímž byl ve výroku ve věci samé a ve výroku o nákladech státu potvrzen rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 5 č. j. 28 C 261/2001-184 ze dne 3. září 2007. Rozsudkem soudu prvního stupně byla stěžovateli uložena povinnost zaplatit žalobkyni částku 322.000,- Kč v měsíčních splátkách po 10.000,- Kč z titulu výživného manželky. Napadeným rozhodnutím byla podle jeho názoru porušena ustanovení čl. 90 Ústavy ČR, čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen „ Listina “ ) a § 91 zákona o rodině.

Porušení uvedených práv spatřuje stěžovatel v následujících skutečnostech.

Stěžovatel namítá, že se obecné soudy dostatečně nevypořádaly s majetkovými poměry a příjmy rodiny v rozhodné době.

Základní pochybení však spatřuje v tom, že ústní jednání dne 19. 6. 2007 proběhlo v jeho nepřítomnosti, ačkoliv ho jeho právní zástupce z důvodu nemoci omluvil a současně také sdělil soudu, že došlo k ukončení právního zastoupení. Další termín jednání soud stanovil na 3. 9. 2007. Na toto jednání nebyl stěžovatel vůbec řádně předvolán; jednání opět proběhlo v jeho nepřítomnosti, takže neměl možnost uplatnit veškeré námitky proti žalobě na výživné manželky. Stěžovatel tvrdí, že v době, kdy bylo předvolání doručováno, se v místě bydliště nezdržoval. Poštovní zásilka byla podle jeho zjištění doručována v červenci 2007, kdy byl mimo Prahu, a proto se nemohla použít fikce doručení. Navíc se ve spise nalézá potvrzení, že byl v době od 23. 4. 2007 do 1. 10. 2007 neustále v pracovní neschopnosti. Soud tak rozhodoval v době, kdy se pro nemoc nemohl jednání účastnit. Městskému soudu byly podle tvrzení stěžovatele uvedené skutečnosti známy.

Dále stěžovatel poukázal na některé skutkové okolnosti, které nemohl v předmětném řízení uplatnit, především na majetkové poměry žalobkyně, na svůj zdravotní stav a na nemožnost zajistit si zaměstnání.

Stěžovatel proto navrhl, aby Ústavní soud napadené rozhodnutí zrušil.

II.
Městský soud v Praze se ve stručném vyjádření k ústavní stížnosti odvolal na obsah soudního spisu i na odůvodnění napadeného rozhodnutí. Vzhledem k tomu, že ve vyjádření tohoto soudu nebyly obsaženy žádné skutečnosti, které by nevyplývaly již z napadeného rozhodnutí, Ústavní soud k němu ve svém rozhodnutí nepřihlížel.

III.
K posouzení ústavní stížnosti si Ústavní soud vyžádal spis sp. zn. 28 C 261/2001 vedený u Obvodního soudu pro Prahu 5. Ze spisu zjistil, že stěžovatel měl v řízení před obecnými soudy postavení žalovaného, proti němuž byla podána žaloba o výživné manželky. Obvodní soud pro Prahu 5 rozsudkem č. j. 28 C 261/2001-93 ze dne 18. března 2002 žalobě vyhověl. Soud prvního stupně jednal a rozhodl v nepřítomnosti stěžovatele, protože ač týž byl vždy řádně a včas obeslán na jeho tehdejší adresu Praha 5, Janského 2248, k jednání se nedostavil. Stěžovatel v odvolání namítal, že na adrese, na niž mu bylo doručováno, již fakticky nebydlí od roku 1994 a předvolání k jednání ani rozsudek mu tak nemohly být řádně doručeny; dále uvedl i věcné námitky proti rozhodnutí ve věci samé. Městský soud rozsudkem č. j. 25 Co 170/2006-170 ze dne 7. září 2006 zrušil rozsudek soudu prvního stupně a věc mu vrátil k dalšímu řízení s odůvodněním, že předvolání k jednání soudu prvního stupně nebyly stěžovateli řádně doručeny a jestliže soud jednal v jeho nepřítomnosti, znemožnil mu realizaci jeho procesních práv.

Obvodní soud ve věci znovu jednal a nařídil ústní jednání na den 6. 2. 2007. Stěžovatel se dostavil se zpožděním ( č.l. 174 ) bez svého tehdejšího právního zástupce a namítl místní nepříslušnost uvedeného soudu; soud tak při tomto jednání žádné dokazování neprováděl. Další jednání bylo stanoveno na den 19. 6. 2007, k němuž byl předvolán právní zástupce stěžovatele s tím, že předvolání platí i pro jím zastupovaného účastníka ( stěžovatele ). V den jednání soudu byl soudu doručen fax od právního zástupce stěžovatele ( č.l. 176 ), že mu předchozího dne stěžovatel vypověděl plnou moc s tím, že nemá finanční prostředky na právní zastoupení a že je v době konání ústního jednání nemocen. Podle sdělení právního zástupce doklad o pracovní neschopnosti zašle stěžovatel dodatečně. Soud prvního stupně v protokolu uvedl, že stěžovatel sám žádný úkon vůči soudu neprovedl a nepožádal o odročení jednání ( pozn. : ani ze spisu to není patrné ). Soud prvního stupně proto dne 19. 6. 2007 jednal v nepřítomnosti stěžovatele. Konstatoval, že stěžovatel omluvu nepřítomnosti ( ani následně ) nijak soudu nedoložil. Dále ze spisu vyplývá, že k dalšímu jednání dne 3. 9. 2007 byl stěžovatel znovu předvolán, a to doručením na všechny známé adresy ( na dvě z nich postupem podle ustanovení § 46 odst. 3, § 50b a § 50c o. s. ř. – č.l. 180-182 ). Současně s předvoláním k ústavnímu jednání mu byla doručována výzva ( usnesení na č.l. 179 ), aby předložil důkazy k prokázání svých ( konkrétně uvedených ) tvrzení. Stěžovatel se však k jednání nedostavil. Soud prvního stupně proto jednal v jeho nepřítomnosti a rozsudkem č. j. 28 C 261/2001-184 ze dne 3. září 2007 žalobě vyhověl a uložil stěžovateli povinnost zaplatit žalobkyni částku 322.000,- Kč v měsíčních splátkách po 10.000,- Kč ( výrok I ), povinnost uhradit žalobkyni náklady řízení ve výši 132.025,- Kč ( výrok II ), uhradit státu soudní poplatek ve výši 6.000,- Kč ( výrok III ) a uhradit státu náklady řízení ve výši 244,- Kč ( výrok IV ). Rozsudek byl stěžovateli řádně doručen na adresu Praha 9, Lišická 721.

Proti rozsudku soudu prvního stupně podal stěžovatel odvolání. V něm namítal v prvé řadě nemoc v době ústního jednání dne 19. 6. 2007 a nedoručení předvolání k jednání dne 3. 9. 2007 ( podle jeho tvrzení nebylo v poštovní schránce a vyslovil podezření, že poštu vyzvedla jeho manželka ); dále vznesl skutkové námitky proti rozhodnutí soudu ve věci samé. Městský soud v Praze napadeným rozsudkem č. j. 25 Co 81/2008-215 ze dne 6. května 2008 potvrdil rozsudek soudu prvního stupně ve výroku I a IV ( tj. ve věci samé a ve výroku o náhradě nákladů státu ), změnil jej ve výroku II o náhradě nákladů mezi účastníky řízení tak, že výše náhrady činí 118.125,- Kč, změnil ho rovněž ve výroku o povinnosti zaplatit soudní poplatek na částku 3.220,- Kč a rozhodl o povinnosti stěžovatele zaplatit žalobkyni náhradu nákladů odvolacího řízení ve výši 22.170,- Kč. V napadeném rozhodnutí rekapituloval - k procesním námitkám stěžovatele - průběh věci podle spisu a konstatoval, že soud prvního stupně nepochybil, jestliže jednal a rozhodl v nepřítomnosti stěžovatele.

Městský soud dále uvedl, že soud prvého stupně postupoval správně, jestliže po marné výzvě žalovaného k označení resp. předložení důkazů vycházel podle § 129 odst. 3 o. s. ř. z provedených důkazů. Odvolací soud pak nemohl přihlédnout k těm tvrzením obsaženým v odvolání, které žalovaný před soudem prvního stupně neuvedl.

Městský soud pak dospěl k závěru, že výživné manželky ve výši stanovené soudem prvního stupně odpovídá zákonným kritériím § 91 odst. 2 a § 96 odst. 1 zákona o rodině a poměrům účastníků v rozhodné době, jak je soud prvního stupně zjistil z provedených důkazů. Shodně se soudem prvního stupně dospěl i odvolací soud k závěru, že nebyly prokázány žádné okolnosti, pro které by nebylo možno výživné přiznat pro rozpor s dobrými mravy ve smyslu § 96 odst. 2 zákona o rodině. Žalovaný byl v rozhodném období, kromě jiných příjmů, příjemcem částky vyplacené za zrušení podílového spoluvlastnictví, a žalobkyně jako jeho manželka měla právo podílet se na zlepšení jeho životní úrovně tímto způsobem získané. Tomu odpovídá i stanovená výše výživného. Podle názoru městského soudu soud prvního stupně přihlédl správně k tomu, že manželství účastníků bylo již rozvedeno a že jde o výživné za období, které již bylo uzavřeno, a stanovil výživné celkovou pevnou částkou.

IV.
Ústavní soud již mnohokrát ve svých rozhodnutích konstatoval, že není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů. Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení jeho základních práv či svobod chráněných ústavním pořádkem. Vzhledem k tomu, že se stěžovatel dovolával zejména ochrany svého základního práva na spravedlivý proces, byť poukázal i na § 91 zákona o rodině, přezkoumal Ústavní soud napadená rozhodnutí i řízení jim předcházející a dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Základní námitky uplatnil stěžovatel proti procesnímu postupu obecných soudů. Tvrdil, že v případě doručování předvolání k ústnímu jednání na den 3. 9. 2007 nemohla byt použita fikce doručení, protože se v uvedené době v místě svého bydliště nezdržoval. V uvedeném údajně nesprávném postupu spatřoval porušení svého práva na spravedlivý proces. Ústavní soud však k této námitce nepřihlédl, protože stěžovatel ji poprvé uplatnil až v ústavní stížnosti a nepoužil ji v odvolání proti rozsudku soudu prvního stupně ( č.l. 195 a násl. ). Tento závěr odpovídá ustálené judikatuře Ústavního soudu, na niž lze toliko odkázat.

Pokud se jedná o další námitky procesní povahy, Ústavní soud přisvědčil závěrům odvolacího soudu, k nimž dospěl při projednávání odvolání stěžovatele. Jestliže soud prvního stupně jednal při ústním jednání dne 19. 6. 2007 v nepřítomnosti stěžovatele, který se cestou svého právního zástupce omluvil, poukazuje Ústavní soud na to, že stěžovatel o odročení jednání nepožádal. Co se týče ústního jednání dne 3. 9. 2007, byla pak fikce doručení aplikována po právu; to je patrno z rekapitulace části tohoto usnesení na str. 3, 1. odstavec in fine.

K námitkám stěžovatele, které se týkaly věcné stránky sporu, je nutno poukázat v prvé řadě na závěr odvolacího soudu, že stěžovatel svá tvrzení nedoložil a neuplatnil před soudem prvního stupně, byť jej tento soud vyzval k doložení jeho tvrzení; proto k nim nebylo možné v odvolacím řízení přihlédnout. Odvolací soud pak dospěl k závěru – jak již bylo uvedeno - že výživné manželky stanovené soudem prvního stupně odpovídá zákonným kritériím uvedeným v ustanovení § 91 odst. 2 a § 96 odst. 1 zákona o rodině a poměrům účastníků v rozhodné době. To nezpochybňuje ani Ústavní soud.

Ústavní soud usuzuje, že obecné soudy zjistily skutkový stav na základě dokazování v souladu s příslušnými procesními předpisy, provedené důkazy v intencích zásady volného hodnocení důkazů řádně vyhodnotily a takto zjištěný skutkový stav posoudily v souladu s příslušnými právními předpisy. Jejich rozhodnutí nemají prvky svévole a nelze jim vytýkat ani extrémní rozpor mezi zjištěným skutkovým stavem a z něj vyvozenými právními závěry ve smyslu ustálené judikatury Ústavního soudu. Obecné soudy i při posouzení věcné stránky sporu aplikovaly podústavní právo, které vyložily ústavně konformním způsobem. Samo napadené rozhodnutí městského soudu je logické, přesvědčivé a jasné a je tedy i z hlediska ústavnosti plně přijatelné.

Za tohoto stavu dospěl Ústavní soud k závěru, že napadeným rozhodnutím k porušení základních práv, jichž se stěžovatel dovolává, zjevně nedošlo.

Ústavnímu soudu proto nezbylo než ústavní stížnost podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, jako návrh zjevně neopodstatněný odmítnout.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 19. února 2009

František Duchoň
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

č. j. 25 Co 81/2008-215

Městského soudu v Praze

č. j. 25 Co 81/2008-215

Obvodního soudu pro Prahu 5

č. j. 28 C 261/2001-184

soudu prvního stupně

čl. 90 Ústavy ČR

§ 91 zákona o rodině

Městskému soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. 28 C 261/2001

Obvodního soudu pro Prahu 5

Obvodní soud pro Prahu 5

č. j. 28 C 261/2001-93

Soud prvního stupně

Městský soud

č. j. 25 Co 170/2006-170

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

č.l. 174

č.l. 176

Soud prvního stupně

Soud prvního stupně

č.l. 179

Soud prvního stupně

č. j. 28 C 261/2001-184

soudu prvního stupně

Městský soud v Praze

č. j. 25 Co 81/2008-215

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

§ 129 odst. 3 o. s. ř.

Odvolací soud

soudem prvního stupně

soudem prvního stupně

soud prvního stupně

soudem prvního stupně

odvolací soud

§ 96 odst. 2 zákona o rodině

městského soudu

soud prvního stupně

Ústavní soud

§ 91 zákona o rodině

Ústavní soud

Ústavní soud

soudu prvního stupně

č.l. 195 a násl.

Ústavního soudu

Ústavní soud

odvolacího soudu

soud prvního stupně

Ústavní soud

odvolacího soudu

soudem prvního stupně

Odvolací soud

soudem prvního stupně

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

městského soudu

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu