Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

Obecné soudy nesmí apriorně zamítat žaloby pronajímatelů na náhradu vůči státu, jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( viz nález ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), nýbrž musejí uplatněný nárok posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny. V tomto smyslu jsou povinny poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nedodržení tohoto postupu představuje porušení základního práva žalobce na ochranu majetku a na soudní ochranu ve smyslu čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatelů T. G. a V. S. zrušil I. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 19. srpna 2010 v řízení podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 20. 3. 2006, čj. 22 C 168/2005 - 42 a rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 26. 10. 2006, čj. 20 Co 270/2006 - 65, neboť jimi byla porušena práva stěžovatelů garantovaná v čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Návrh na zrušení usnesení Nejvyššího soudu ČR ze dne 29. 1. 2008, čj. 25 Cdo 4513/2007 - 86 odmítl jako zjevně neopodstatněný.

Narativní část

Stěžovatelé se žalobou vůči České republice – Ministerstvu financí domáhali náhrady škody způsobené nesprávným úředním postupem, která jim měla vzniknout jako ztráta v důsledku protizákonné a protiústavní regulace nájemného. Obvodní soud nárok stěžovatelů neshledal opodstatněným a jejich žalobu zamítl, odvolací soud pak rozsudek obvodního soudu potvrdil. Nejvyšší soud dovolání stěžovatelů odmítl, neboť dospěl k závěru, že žádná z šesti předložených otázek nemá zásadní právní význam, přičemž své hodnocení řádně odůvodnil.

Odůvodnění nálezu Ústavního soudu

Ústavní soud v dané věci prakticky odkázal na svoji konstantní judikaturu k této problematice ( např. nálezy sp. zn. I. ÚS 2220/08, sp. zn. II. ÚS 884/08 ) a především stanovisko pléna Ústavního soudu ze dne 28. dubna 2009 ( sp. zn. Pl. ÚS-st 27/09 ), dle kterého jsou obecné soudy povinny posoudit žaloby na náhradu škody vůči státu, jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( viz nález ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Samotné posouzení, zda v dané věci byl dán konkrétní nárok stěžovatele na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny, zůstává k zodpovězení obecnému soudu, který musí zvážit, do jaké míry došlo v důsledku regulovaného nájemného k zásahu do jeho základního práva vlastnit majetek, jakož i zda v jeho případě byly splněny výše uvedené podmínky pro vznik práva na náhradu. Samotná protiústavnost právní úpravy regulovaného nájemného totiž neznamenala, že v každém individuálním případě bylo porušeno základní právo pronajímatele. Výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny přitom nemusí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným. Obecné soudy tedy nesmí nárok na náhradu vůči státu zamítat apriorně, nýbrž musejí za respektování výše uvedených závěrů posoudit jednotlivé individuálně uplatněné nároky.

V tomto smyslu je tedy tvrzený nárok pronajímatelů třeba právně posoudit z hlediska práva na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Obecné soudy jsou v tomto směru povinny vytvořit účastníkům řízení dostatečný procesní prostor, aby se obě strany řízení mohly k novému právnímu posouzení vyjádřit a případně uplatnit nové důkazy nebo námitky. Poněvadž tak v dané věci neučinily, porušily jejich práva na ochranu majetku a na soudní ochranu zakotvená v čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy.

Ústavní soud však stěžovatelům nepřiznal náklady řízení před Ústavním soudem, neboť v souzené věci nenastaly mimořádné a výjimečné okolnosti, které by postup dle § 62 odst. 4 zákona o Ústavním soudu odůvodňovaly.

Soudcem zpravodajem v dané věci byl František Duchoň. Žádný ze soudců neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Žaloby pronajímatelů ( vlastníků bytů ) na náhradu škody vůči státu [opírající se o zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád )], jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy [nález Ústavního soudu ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ( N 47/40 SbNU 389; 252/2006 Sb. )], jsou obecné soudy povinny posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález

Ústavního soudu - I. senátu složeného z předsedy senátu Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) - ze dne 19. srpna 2010 sp. zn. I. ÚS 1026/08 ve věci ústavní stížnosti 1. RNDr. T. G., CSc., a 2. Ing. V. S., CSc., proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 20. 3. 2006 č. j. 22 C 168/2005-42 a rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 26. 10. 2006 č. j. 20 Co 270/2006-65, jimiž byla zamítnuta žaloba stěžovatelů na náhradu škody proti České republice v souvislosti s regulací nájemného z bytů, a proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 1. 2008 č. j. 25 Cdo 4513/2007-86, kterým bylo odmítnuto dovolání stěžovatelů.

I. Rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 20. 3. 2006 č. j. 22 C 168/2005-42 a rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 26. 10. 2006 č. j. 20 Co 270/2006-65 byla porušena práva stěžovatelů na ochranu majetku a na soudní ochranu podle čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

II. Rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 20. 3. 2006 č. j. 22 C 168/2005-42 a rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 26. 10. 2006 č. j. 20 Co 270/2006-65 se zrušují.

III. Návrh na zrušení usnesení Nejvyššího soudu ČR ze dne 29. 1. 2008 č. j. 25 Cdo 4513/2007-86 se odmítá.

Odůvodnění

Včasnou ústavní stížností stěžovatelé navrhli zrušení v záhlaví označených rozhodnutí obecných soudů, kterými byla porušena jejich základní práva zakotvená v čl. 4, 11, 26 a 36 Listiny základních práv a svobod a dále v čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a čl. 1 odst. 1 Dodatkového protokolu k této Úmluvě.

Stěžovatelé v ústavní stížnosti označili jako podstatu věci svůj požadavek vůči státu na náhradu škody způsobené nesprávným úředním postupem ve smyslu zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád ), ve znění pozdějších předpisů. Škoda jim vznikla v důsledku nesprávného úředního postupu státu, zastoupeného Ministerstvem financí, kterým byla zavedena regulace nájemného vyhláškou č. 176/1993 Sb., o nájemném z bytu a úhradě za plnění poskytovaná s užíváním bytu, a trvala po celé rozhodné období uplatněné v žalobě. Stěžovatelé v žalobě, podané u Obvodního soudu pro Prahu 1, poukázali na judikaturu Ústavního soudu k této otázce a na to, že tímto protiústavním postupem státu v oblasti regulace nájemného dochází k porušování čl. 26 odst. 1 Listiny základních práv a svobod o svobodě podnikání. Soudy obou stupňů jejich argumentaci nevyslyšely a svá rozhodnutí odůvodnily v rozporu se závěry učiněnými Ústavním soudem. Nejvyšší soud závěry obou soudů potvrdil. Způsob, jakým obecné soudy přistoupily k posouzení odpovědnosti státu za jeho nečinnost v oblasti deregulace nájmů z bytů, ve svém důsledku způsobil a posvětil přetrvávající pasivní přístup státu k této problematice.

Z připojených rozsudků obecných soudů Ústavní soud zjistil, že Obvodní soud pro Prahu 1 ( dále "obvodní soud" ) rozsudkem ze dne 20. 3. 2006 č. j. 22 C 168/2005-42 zamítl žalobu stěžovatelů proti žalované České republice - Ministerstvu financí - na zaplacení částky ve výši 1 323 397 Kč každému z nich. Nárok stěžovatelů neshledal opodstatněným. Vyložil, že zákon č. 82/1998 Sb. je sice možno, vzhledem k jeho působnosti, vztáhnout i na činnost Parlamentu České republiky při přijímání zákonů, ale předpokladem odpovědnosti státu za škodu, způsobenou činností tohoto orgánu je splnění podmínek nesprávného úředního postupu podle § 13 citovaného zákona. Poslanecké sněmovně byly po zrušení vyhlášky č. 176/1993 Sb. výkonnými orgány žalované předkládány návrhy legislativního řešení nájemného z bytů, žádný z nich však nebyl pro nedosažení shody přijat. Z této okolnosti nelze nesprávný úřední postup dovozovat, neboť postup při přijímání zákonů, podle čl. 39 až 52 Ústavy, který je výrazem zastupitelské demokracie, porušen nebyl. Nárok stěžovatelů však nelze posuzovat ani podle § 420 obč. zák., neboť vztah mezi občanem a státem ve státoprávní rovině výkonu zákonodárné moci není občanskoprávním vztahem podle § 1 odst. 2 obč. zák.

Městský soud v Praze, jako soud odvolací, rozsudek obvodního soudu potvrdil. Vyjádřil souhlas s jeho závěry a doplnil, že nálezy Ústavního soudu nelze interpretovat tak, že na jejich základě je zákonodárný orgán povinen přijmout zákon odpovídající důvodům takového nálezu. Ze závěru formulovaného v nálezu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ze dne 28. 2. 2006 ( N 47/40 SbNU 389; 252/2006 Sb. ) je třeba dovodit odpovědnost státu za majetkovou újmu, k níž by v poměrech jiných osob došlo v důsledku uvedené nečinnosti státu z hlediska ustanovení § 420 a násl. obč. zák., nikoliv podle specifických pravidel zákona č. 82/1998 Sb. Podmínkou vzniku takového nároku pronajímatele vůči státu je, že jeho důvodný nárok vůči nájemcům bytů na vyrovnání rozdílu mezi regulovaným a ekonomicky přijatelným nájemným nebude uspokojen.

Nejvyšší soud svým usnesením dovolání stěžovatelů odmítl s odůvodněním, že žádná z jimi vymezených šesti otázek zásadní právní význam napadeného rozhodnutí nezakládá.

Ústavní soud především konstatuje, že totožnou právní otázku řešil ve stanovisku přijatém plénem Ústavního soudu dne 28. 4. 2009 sp. zn. Pl. ÚS-st 27/09 ( ST 27/53 SbNU 885; 136/2009 Sb. ). Zde konstatoval, že : "Obecné soudy mohou rozhodovat o zvýšení nájemného za období od podání žaloby do 31. 12. 2006. Nájemné za období před podáním žaloby zvyšovat nemohou, neboť tomu brání povaha rozhodnutí s konstitutivními účinky; zvýšení nájemného za období od 1. 1. 2007 přiznat nelze, neboť od tohoto data již jednostranné zvyšování nájemného připouští § 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb., o jednostranném zvyšování nájemného z bytu a o změně zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů.".

Pokud jde o právo na náhradu za omezení vlastnického práva a jeho vztah k možnosti zvyšování nájemného, Ústavní soud v tomto stanovisku uvedl, že : "Žaloby pronajímatelů ( vlastníků bytů ) na náhradu škody vůči státu [opírající se o zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád )], jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( nález Ústavního soudu ze dne 28. 2. 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), jsou obecné soudy povinny posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nárok vůči státu na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod má subsidiární charakter vůči nároku pronajímatele bytu proti nájemci na zvýšení nájemného jen za dobu počínající dnem podání žaloby. Za dobu, která tomuto dni předchází, může pronajímatel bytu uplatnit svůj nárok na náhradu za nucené omezení vlastnického práva proti státu přímo.".

Uvedené závěry se plně vztahují i na tuto věc a jsou pro Ústavní soud závazné, neboť čl. 89 odst. 2 Ústavy dopadá i do jeho poměrů, není-li dán kvalifikovaný důvod k odchylce. Ze závěrů vyjádřených Ústavním soudem v citovaném stanovisku přitom vychází i celá řada následných nálezů Ústavního soudu, např. sp. zn. I. ÚS 2220/08 ze dne 10. 6. 2009 ( N 137/53 SbNU 705 ), II. ÚS 481/05 ze dne 10. 6. 2009 ( N 135/53 SbNU 689 ), II. ÚS 884/08 nález sp. ze dne 10. 6. 2009 ( N 136/53 SbNU 697 ) a další, dostupné na http ://nalus.usoud.cz.

V podrobnostech proto postačí na tato rozhodnutí odkázat. Ve srovnání s argumenty v nich obsaženými shora označené rozsudky, jejichž zrušení stěžovatelé navrhli, nemohou obstát. Výše uvedené skutečnosti vedou k závěru shodnému s tím, jenž byl vysloven v obdobných, výše označených věcech, že totiž Městský soud v Praze a Obvodní soud pro Prahu 1 právo stěžovatelů na ochranu majetku, zakotvené v čl. 11 odst. 1 a 4 Listiny, a právo na spravedlivý proces, garantované čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy, skutečně nerespektovaly.

Návrh na zrušení usnesení Nejvyššího soudu je zjevně neopodstatněný. V ustálené judikatuře Ústavního soudu byl formulován závěr, že pokud je přípustnost dovolání závislá na úvaze dovolacího soudu podle § 237 odst. 1 písm. c ) občanského soudního řádu, nemůže být odmítavým rozhodnutím účastník dotčen - až na určité výjimky - na základních právech. Žádná z takových výjimek nenastala, protože Nejvyšší soud se řádně zabýval těmi otázkami, které stěžovatel, jako otázky zásadního právního významu, vymezil v dovolání. Z tohoto důvodu samotné usnesení, jímž byla deklarována nepřípustnost stěžovatelova dovolání, žádný zásah ve sféře základních práv nevyvolává.

Podáním ze dne 22. 6. 2009 stěžovatelé upozornili na skutečnost, že na jejich věc plně dopadá obsah stanoviska sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09, a navrhli, aby jim byly přiznány náklady řízení před Ústavním soudem.

Pravidlem pro řízení před Ústavním soudem je úhrada vlastních nákladů řízení samotnými účastníky řízení ( § 62 odst. 3 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu ). O náhradě nákladů řízení ovšem může Ústavní soud rozhodnout pouze v odůvodněných případech, podle výsledku řízení ( § 62 odst. 4 zákona o Ústavním soudu ). Pro danou věc je charakteristické ( jako pro řadu věcí podobných ), že původně stěžovatelé svůj nárok uplatňovali podle zákona č. 82/1998 Sb. Teprve od vydání stanoviska pod sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09 jsou obecné soudy zavázány posuzovat tyto případy jako právo na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Lze proto uzavřít, že v souzené věci nenastaly mimořádné a výjimečné okolnosti, které by odůvodňovaly, aby Ústavní soud postupoval podle § 62 odst. 4 zákona o Ústavním soudu.

Na základě výše uvedeného I. senát Ústavního soudu vyhověl ústavní stížnosti podle § 82 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, a shora označené rozsudky Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 1 zrušil podle § 82 odst. 3 písm. a ) téhož zákona. Rozhodl tak bez ústního jednání v souladu s ustanovením § 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu, protože účastníci řízení souhlasili s upuštěním od ústního jednání.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Obvodního soudu pro Prahu 1

čj. 22 C 168/2005 - 42

Městského soudu v Praze

čj. 20 Co 270/2006 - 65

Nejvyššího soudu ČR

čj. 25 Cdo 4513/2007 - 86

Obvodní soud

odvolací soud

obvodního soudu

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 2220/08

sp. zn. II. ÚS 884/08

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st 27/09

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

Ústavní soud

Ústavním soudem

§ 62 odst. 4 zákona o Ústavním soudu

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

252/2006 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 1026/08

Obvodního soudu

č. j. 22 C 168/2005-42

Městského soudu

č. j. 20 Co 270/2006-65

Nejvyššího soudu

č. j. 25 Cdo 4513/2007-86

Obvodního soudu

č. j. 22 C 168/2005-42

Městského soudu

č. j. 20 Co 270/2006-65

Obvodního soudu

č. j. 22 C 168/2005-42

Městského soudu

č. j. 20 Co 270/2006-65

Nejvyššího soudu

č. j. 25 Cdo 4513/2007-86

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

č. 176/1993 Sb.

Obvodního soudu

Ústavního soudu

Ústavním soudem

Nejvyšší soud

Ústavní soud

Obvodní soud pro Prahu 1

obvodní soud

č. j. 22 C 168/2005-42

č. 82/1998 Sb.

§ 13 citovaného zákona

č. 176/1993 Sb.

čl. 39 až 52 Ústavy

§ 420 obč. zák.

§ 1 odst. 2 obč. zák.

Městský soud v Praze

soud odvolací

obvodního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

252/2006 Sb.

§ 420 a násl. obč. zák.

č. 82/1998 Sb.

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st 27/09

136/2009 Sb.

§ 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb.

č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavní soud

čl. 89 odst. 2 Ústavy

Ústavním soudem

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 2220/08

II. ÚS 481/05

II. ÚS 884/08

Městský soud

Obvodní soud

čl. 11 odst. 1 a 4 Listiny

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

Nejvyššího soudu

Ústavního soudu

dovolacího soudu

Nejvyšší soud

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

Ústavním soudem

Ústavním soudem

Ústavní soud

§ 62 odst. 4 zákona o Ústavním soudu

č. 82/1998 Sb.

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

Ústavní soud

§ 62 odst. 4 zákona o Ústavním soudu

Ústavního soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Městského soudu

Obvodního soudu

§ 82 odst. 3 písm. a ) téhož zákona

§ 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Občanské sdružení
Žaloba určovací
Dotčené předpisy : § 15 odst. 1 předpisu č. 83/1990Sb.
§ 5 předpisu č. 83/1990Sb.
Kategorie rozhodnutí : C

28 Cdo 3074/2012
ROZSUDEK
Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Ludvíka Davida, CSc., a soudců JUDr. Josefa Rakovského a JUDr. Jana Eliáše, Ph.D., v právní věci žalobce : K. K., bytem P., zastoupený Mgr. Tomášem Uherkem, advokátem v Praze 9, Jandova 8, proti žalovanému : Fotbalová asociace České republiky ( dříve Českomoravský fotbalový svaz, o. s. ), se sídlem v Praze 6, Diskařská 100, zastoupená Mgr. Markem Vojáčkem, advokátem v Praze 1, Týn 1049/3, o určení rozporu rozhodnutí žalovaného se zákonem a stanovami, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 6 pod sp. zn. 8 C 352/2010, o dovolání žalobce proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 17. 1. 2012, č. j. 21 Co 497/2011-75, takto :

 Rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 17. 1. 2012, č. j. 21 Co 497/2011-75, se v celém rozsahu ruší a věc se vrací tomuto soudu k dalšímu řízení.
O d ů v o d n ě n í :

I.

 Rozsudkem Městského soudu v Praze shora označeným byl ve výroku I. změněn rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 5. 5. 2011, č. j. 8 C 352/2010-51, a to tak, že byla zamítnuta žaloba o určení, že usnesení Odvolací a revizní komise Českomoravského fotbalového svazu, o. s. ( dále jen „ ČMFS “ ), datované dnem 6. 9. 2010, č. j. 15/10, kterým bylo rozhodnuto o zamítnutí odvolání žalobce proti rozhodnutí Disciplinární komise ČMFS ze dne 4. 5. 2010, č. j. 37/2010, pokud jde o zákaz výkonu všech funkcí spojených s utkáními ČMFS na dva roky a v části o zaplacení pokuty 300.000,- Kč z důvodu jejího nezaplacení jako podmínky projednání podle čl. 11 odst. 2 Statutu Odvolací a revizní komise ve spojení s čl. 25 odst. 8 písm. g ) Disciplinárního řádu, je v rozporu se zákonem a stanovami žalovaného. Odvolacím soudem bylo současně rozhodnuto o náhradě nákladů řízení před soudy obou stupňů, které byly v částce 23.760,- Kč uloženy k platbě žalobci ve prospěch žalovaného do tří dnů od právní moci rozsudku k rukám jeho zástupce Mgr. Marka Vojáčka, advokáta.
 První instance předmětnému určovacímu návrhu vyhověla. Dovodila, že žalovaný subjekt nebyl oprávněn uložit žalobci žádné povinnosti, poněvadž žalobce nebyl členem žalovaného občanského sdružení ( fotbalového svazu, nyní asociace ) a nepodléhal tak jeho jurisdikci ( § 5 zákona č. 83/1990 Sb., o sdružování občanů ).
 Odvolací soud na rozdíl od soudu prvního stupně uzavřel, že žaloba není důvodná. Výkladem článku 3 bodu I. Stanov ČMFS ve spojení s interpretací § 5 zákona č. 83/1990 Sb. dospěl k závěru, že žalobce – jako čelný funkcionář a osoba se zásadním vlivem na chod fotbalového klubu ( prezident, statutární zástupce a jediný jednatel obchodní společnosti Fotbalový klub Bohemians Praha a. s. ) – podléhal disciplinární pravomoci ČMFS. Odvolací instance konstatovala závažnost skutku, který se stal předmětem disciplinární sankce ( skutkový stav : 1 ) pokyn k nenastoupení týmu Fotbalového klubu Bohemians Praha a. s. krátce před zahájením fotbalového utkání proti klubu Bohemians 1905 a. s. dne 10. 4. 2010 v rámci nejvyšší fotbalové soutěže; 2 ) nedodání důkazů k úplatkářské aféře mezi fotbalovými kluby Bohemians Praha a SK Sigma Olomouc a nařčení funkcionáře ČMFS Mgr. J. K. v souvislosti s touto kauzou ). Shledala, že napadené rozhodnutí žalovaného nebylo v rozporu se Stanovami ČMFS a uvedla, že přiměřenost trestu soudu přezkoumávat nepřísluší. S okolností, že se Odvolací a revizní komise ČMFS „ distancovala “ od svého původního rozhodnutí ze dne 1. 6. 2010 ( o zrušení aktu Disciplinární komise ze dne 4. 5. 2010 a zastavení disciplinárního řízení ) s odůvodněním, že jde o paakt nezpůsobilý vyvolat právní následky a není tak založena překážka věci pravomocně rozhodnuté, se odvolací soud vypořádal tak, že zásada ne bis in idem tímto postupem nebyla porušena.
 Proti rozsudku odvolacího soudu podal žalobce dovolání. V první řadě nesouhlasil s právním posouzením otázky jeho členství v žalovaném občanském sdružení. Namítal opětovně porušení práva na spravedlivý proces, k němuž došlo podle jeho tvrzení v důsledku nerespektování obecně platné procesní zásady ne bis in idem ze strany žalovaného, který rozhodl o věci, o níž bylo již předtím stejným orgánem rozhodnuto jinak ( dne 1. 6. 2010 ). Závěry odvolacího soudu k otázce překážky věci rozhodnuté pokládal žalobce za nepřezkoumatelné. Měl také za to, že napadené rozhodnutí žalovaného sdružení postrádá náležité odůvodnění – není z něj například vůbec patrno, jak se měl žalobce dopustit disciplinárního provinění ve formě nařčení Mgr. K. z úplatkářské aféry „ Bohemians Praha – SK Sigma Olomouc “. Dovolatel nesdílel ani právní názor odvolacího soudu o tom, že soudu nepřísluší přezkoumávat přiměřenost uděleného trestu. Závěrem žádal, aby dovolací soud zrušil rozsudek odvolacího soudu a věc vrátil tomuto soudu k dalšímu řízení.
 Žalovaný se k dovolání prostřednictvím právního zástupce písemně vyjádřil. Napadené rozhodnutí odvolací instance považoval za věcně správné, nesouhlasil s dovolacími námitkami a navrhl, aby dovolání žalobce bylo zamítnuto a žalovanému byla přiznána náhrada nákladů dovolacího řízení.
 Nejvyšší soud věc projednal podle občanského soudního řádu ve znění před novelou provedenou zákonem č. 404/2012 Sb. účinným od 1. 1. 2013. Zjistil, že žalobce, zastoupený advokátem, podal dovolání v zákonné lhůtě ( § 240 odst. 1, § 241 odst. 1 o. s. ř. ). Žalobce opíral přípustnost dovolání o diformitu rozsudků nižších instancí podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř. a dovolací důvody byly uplatněny podle § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř., tj. pro vadu řízení, jež mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, dále z titulu § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř., tedy pro tvrzenou nesprávnost právního posouzení věci odvolacím soudem, a taktéž podle § 241a odst. 3 o. s. ř., protože napadené rozhodnutí mělo vycházet ze skutkového zjištění, které nemá podle obsahu spisu v podstatné části oporu v provedeném dokazování.
 Dovolání je přípustné.
 Podle § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř. platí, že dovolání je přípustné proti rozsudku odvolacího soudu a proti usnesení odvolacího soudu, jimiž bylo změněno rozhodnutí soudu prvního stupně ve věci samé – což dopadá i na projednávanou věc.
 Dovolání je též důvodné.
II.
 Dovolací soud se bude dále zabývat, a to při vázanosti vylíčenými dovolacími důvody, těmi aspekty právního posouzení věci odvolacím soudem, jež považuje za určující pro své rozhodnutí. Jsou jimi
1 ) Aktivní legitimace žalobce
Nejvyšší soud nehodlá polemizovat s kontroverzními zjištěními, resp. závěry odvolací instance, že „ fyzické osoby nabývají členství v ČMFS příslušností k členským klubům “ a že žalobce náležel „ pod fyzické osoby, které nabývají členství “ v důsledku interpretace článku 3 bodu I. Stanov ČMFS. Dovolací soud není přesvědčen o této konstrukci „ materiálního členství “ vznikajícího bez toho, aniž by dotyčná fyzická osoba projevila výslovně vůli členem svazu, resp. asociace být. Ostatně tyto otázky budou s účinností od 1. 1. 2014 jasně upraveny zákonem č. 89/2012 Sb., tedy novým občanským zákoníkem.
Co je však podstatné, aktivní legitimace žalobce k podání žaloby podle § 15 odst. 1 zákona č. 83/1990 Sb. vyplývá již ze samotné skutečnosti, že brojí proti finančně citelné sankci uložené mu pokutou ve výši 300.000,- Kč. Žalobce se tak dostal do postavení analogického členu občanského sdružení, jak ostatně Nejvyšší soud již dovodil v rozsudku sp. zn. 28 Cdo 2865/2006.
Lze též souhlasit s těmi závěry odůvodnění rozsudku odvolací instance, podle nichž byl žalobce podroben disciplinární pravomoci orgánu ČMFS z toho důvodu, že se stal „ účastníkem fotbalového utkání “ ( viz čl. 1 bod 1. Disciplinárního řádu ČMFS a jeho další ustanovení ). Vymezení účastníka fotbalového utkání je sice poněkud vágní a dovolací soud o něm vyslovil pochybnosti již ve výše citované věci 28 Cdo 2865/2006, v níž postupoval restriktivně a funkcionáře dozorčího orgánu akciové společnosti ( člena ČMFS ) za takového účastníka pro disciplinární účely nepovažoval. Nicméně v nyní posuzované věci je příčinný vztah mezi jednáním žalobce a jeho vytknutými následky velmi intenzivní. Žalobce byl prezidentem klubu, jeho jednatelem a statutárním zástupcem, a pokud z titulu těchto funkcí vydal svému týmu pokyn nenastoupit k utkání s týmem Bohemians 1905 dne 10. 4. 2010, pak nepochybně jednal proti průběhu fotbalové soutěže a stal se osobou disciplinárně postižitelnou bez ohledu na své ( ne )členství v ČMFS.
Ta část odůvodnění rozsudku odvolacího soudu, jež konvenuje právnímu názoru soudu dovolacího, je i v dalších podrobnostech správná a přesvědčivá ( str. 4 dole a str. 5 nahoře odůvodnění ).
2 ) Průběh rozhodování orgánů ČMFS
Dovolací soud ve věci považuje za rozhodné tyto individuální právní akty někdejšího ČMFS :
 - rozhodnutím Disciplinární komise ze dne 4. 5. 2010, vycházejícím z jejího zasedání dne 15. 4. 2010, byl K. K. ( dále žalobce ) potrestán na základě citovaných ustanovení Disciplinárního řádu ČMFS peněžitou pokutou ve výši 300.000,- Kč a zákazem výkonu funkcí spojených s utkáními ČMFS na dva roky; stalo se tak pro vydání pokynu k nenastoupení klubu do utkání Gambrinus ligy proti Bohemians 1905, pro nařčení Mgr. K. a pro nedostatek spolupráce ve věci korupční aféry „ Bohemians Praha – SK Sigma Olomouc “;
 - Odvolací a revizní komise ČMFS rozhodla v počtu tří členů dne 1. 6. 2010 tak, že se předchozí rozhodnutí Disciplinární komise ze dne 15. 4. 2010 ( správné datum má být 4. 5. 2010, viz odůvodnění ) ruší a disciplinární řízení vedené se žalobcem se zastavuje;
 - dne 16. 6. 2010 rozhodla táž Odvolací a revizní komise usnesením tak, že rozhodnutí Odvolací a revizní komise ze dne 1. 6. 2010 je paakt, že listiny takto nazvané nejsou způsobilé vyvolat právní následky a není zde překážka věci rozhodnuté; usnesení je odůvodněno procedurálními vadami při svolávání Odvolací a revizní komise, která se dne 1. 6. 2010 náležitě nesešla; usnesení bylo vydáno komisí ve složení pěti členů;
 - rozhodnutím Odvolací a revizní komise ČMFS ze dne 6. 9. 2010 ve čtyřčlenném složení bylo zamítnuto odvolání žalobce jak proti peněžité pokutě, tak i proti zákazu výkonu příslušných funkcí; ze záhlaví i odůvodnění tohoto rozhodnutí je patrné, že jde o rozhodnutí o odvolání žalobce proti rozhodnutí Disciplinární komise ČMFS ze dne 4. 5. 2010;
 - dne 27. 9. 2010 bylo vydáno rozhodnutí Disciplinární komise Řídící komise ČMFS, které zastavilo vymáhání pokuty ve výši 300.000,- Kč udělené žalobci rozhodnutím Disciplinární komise ČMFS ze dne 4. 5. 2010 ( stvrzeným dne 6. 9. 2010 ); toto rozhodnutí zpochybnilo oprávněnost všech aktů orgánů ČMFS přijatých v této věci po 1. 6. 2010 z toho důvodu, že rozhodnutí Odvolací a revizní komise ČMFS nepodléhají autoremeduře a tato komise tedy nebyla oprávněna dne 16. 6. 2010 předchozí rozhodnutí z 1. 6. 2010 prohlásit za právně neúčinný paakt.
 Celý tento skutkový děj a jeho právní posouzení jsou napadeny nynějším dovoláním. Odvolací soud se však popsaným sledem událostí a jeho právními důsledky zabýval jen neúplně. Postačilo mu konstatování, že Odvolací a revizní komise ČMFS se usnesením ze dne 16. 6. 2010 od předchozího rozhodnutí téže komise ze dne 1. 6. 2010 „ distancovala “ jako od paaktu s tím, že netvoří překážku věci ( pravomocně ) rozhodnuté.
 S tímto konstatováním nelze bez dalšího souhlasit. Aniž by dovolací soud chtěl prejudikovat právní posouzení výše vypočtených právních skutečností, konstatuje, že považuje v tomto ohledu rozsudek odvolacího soudu za nepřezkoumatelný. Je otázkou, zda byl orgán ČMFS oprávněn prohlásit za právně neúčinný akt téhož orgánu časově předcházející. Pramenem pro náležitý právní závěr, který by měl nyní po kasačním rozsudku Nejvyššího soudu následovat, musí být především text interních norem ČMFS, a to zejména tehdejší Odvolací a přezkumný řád. Bude úkolem odvolací instance, aby interpretací jeho znění či jiných předpisů – a samozřejmě i skutkového děje plynoucího z výše vypočtených aktů – dospěla k závěru o oprávněnosti toho či onoho rozhodnutí určitého orgánu ČMFS. Nelze též přehlédnout, že účastník disciplinárního řízení a následného přezkumu očekává, že je-li o jeho právech a povinnostech autoritativně v rámci svazu rozhodováno, bude mít tento akt právní relevanci. Případná pochybení určitého rozhodnutí nelze bez náležitého vysvětlení, a zde bez jím vyžádaného soudního přezkumu, vykládat v jeho neprospěch.
 Z uvedených důvodů Nejvyšší soud napadené rozhodnutí odvolacího soudu v celém rozsahu zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení ( § 243b odst. 2 věta za středníkem, odst. 3 o. s. ř. ).
 V dalším průběhu řízení, v němž se rozhodne též o nákladech dovolacího řízení, je odvolací soud vázán právním názorem dovolacího soudu ( § 243d odst. 1 o. s. ř. ).
 Proti tomuto rozsudku není přípustný opravný prostředek podle občanského soudního řádu.

V Brně dne 9. ledna 2013JUDr. Ludvík David, CSc.
předseda senátu

§ 15 odst. 1 předpisu č. 83/1990Sb.

§ 5 předpisu č. 83/1990Sb.

28 Cdo 3074/2012

Nejvyšší soud

Obvodního soudu pro Prahu 6

sp. zn. 8 C 352/2010

Městského soudu v Praze

č. j. 21 Co 497/2011-75

Městského soudu v Praze

č. j. 21 Co 497/2011-75

Městského soudu v Praze

Obvodního soudu pro Prahu 6

č. j. 8 C 352/2010-51

Odvolacím soudem

§ 5 zákona č. 83/1990 Sb.

Odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 5 zákona č. 83/1990 Sb.

odvolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolacího soudu

dovolací soud

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

občanského soudního řádu

č. 404/2012 Sb.

účinným od 1. 1. 2013

§ 240 odst. 1, § 241 odst. 1 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolacím soudem

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Dovolací soud

odvolacím soudem

Nejvyšší soud

Dovolací soud

č. 89/2012 Sb.

§ 15 odst. 1 zákona č. 83/1990 Sb.

Nejvyšší soud

sp. zn. 28 Cdo 2865/2006

dovolací soud

28 Cdo 2865/2006

odvolacího soudu

soudu dovolacího

Odvolací soud

dovolací soud

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

odvolací soud

dovolacího soudu

§ 243d odst. 1 o. s. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) a soudců Vojena Güttlera a Ivany Janů ve věci ústavní stížnosti stěžovatele MVDr. F. Š., zastoupeného JUDr. Václavem Bubeníkem, advokátem se sídlem Moravská Třebová, Cihlářova 4, proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 13. 5. 2008, čj. 42 Co 225/2008 - 70, a rozsudku Okresního soudu v Bruntále ze dne 21. 2. 2008, čj. 10 C 53/2007 - 35, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.
Včasnou ústavní stížností, splňující i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatel navrhl zrušení výše uvedených rozhodnutí obecných soudů, vydaných v řízení o zaplacení dlužného nájemného. Podle jeho názoru obecné soudy došly k nesprávnému právnímu rozhodnutí, pokud tvrdí, že stěžovatel neměl, po zrušení právních předpisů upravujících regulované nájemné, právo jednostranně stanovit nájemné v místě a čase obvyklé. Tím došlo k porušení ustanovení čl. 95 odst. 1 a čl. 96 odst. 1 Ústavy ČR a čl. 4 odst. 4, čl. 11 odst. 1 a 4 Listiny základních práv a svobod ( dále "Listina" ).

II.
Z ústavní stížnosti a připojených listin Ústavní soud zjistil, že stěžovatel je od 13. 4. 2004 vlastníkem bytu, který je na základě nájemní smlouvy, uzavřené s právním předchůdcem stěžovatele dne 31. 1. 2002, pronajímán žalovaným. Původně bylo nájemné stanoveno podle cenového výměru Ministerstva financí č. 1/2002 na 1.300,- Kč měsíčně. Oznámením o změně vlastníka ze dne 23. 3. 2004 oznámil stěžovatel žalovaným, že podle čl. III. odst. 4 původní nájemní smlouvy ze dne 1. 1. 1997 požaduje nájemné ve výši 3.500,- Kč měsíčně.

Žalobou, podanou u Okresního soudu v Bruntále dne 15. 12. 2006, požadoval stěžovatel po žalovaných zaplacení částky 28.500,- Kč s příslušenstvím, jakožto dlužného nájemného za srpen až prosinec roku 2004. Tato částka zahrnovala dluh na nájemném za shora uvedené měsíce roku 2004, za které žalovaní neplatili ani původně stanovené nájemné ve výši 1.300,- Kč měsíčně a stěžovatelem jednostranně zvýšené nájemné za duben až prosinec r. 2004 ve výši 3.500,- Kč. Okresní soud v Bruntále rozsudkem ze dne 21. 2. 2008, čj. 10 C 53/2007 - 35, vyhověl žalobě stěžovatele na zaplacení částky 6.500,- Kč s poplatkem s prodlení ( nájemné 5x 1.300,- Kč za srpen až prosinec 2004 ). Ve zbytku, tj. v částce 22.000,- Kč ( 10 x 2.200,- Kč nájemného za duben 2004 až leden 2005 ), tedy rozdíl mezi původním nájemným a nájemným stěžovatelem nově stanoveným, zamítl. Vyšel ze závěru nálezu Ústavního soudu, sp. zn. I. ÚS 89/05, podle kterého lze výši nájemného určit pouze do budoucna, nikoli zpětně za dobu minulou. K odvolání stěžovatele Krajský soud v Ostravě, rozsudkem ze dne 13. 5. 2008, čj. 42 Co 225/2008 - 70, rozsudek okresního soudu potvrdil.

III.
Ústavní soud již mnohokrát zdůraznil, že není další instancí v systému obecného soudnictví. Jeho úkolem je ochrana ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ČR ), nikoliv běžné zákonnosti. Ústavnímu soudu proto nepřísluší, aby prováděl přezkum rozhodovací činnosti obecných soudů v tom rozsahu, jak jej již před ním učinily obecné soudy v jednotlivých instancích a z hledisek běžné zákonnosti. Podle judikatury Ústavního soudu může aplikace práva vyvolat porušení ústavně zaručených základních práv pouze za určitých podmínek. Jinak řečeno, ne každé porušení norem podústavního práva založí též porušení ústavně zaručených základních práv.

Porušení svých ústavně zaručených práv vidí stěžovatel v tom, že obecné soudy shledaly jeho oznámení o změně vlastníka a z toho plynoucí změnu výše nájemného za neplatné. Jak stěžovatel správně dovodil, Ústavní soud ve svém nálezu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 rozhodl, že obecné soudy, i přes absenci předvídané konkrétní úpravy, musí rozhodnout o zvýšení nájemného, v závislosti na místních podmínkách, tak, aby nedocházelo k diskriminaci. Vzhledem k tomu, že v takových případech půjde o nalézání a aplikaci podústavního práva, což Ústavnímu soudu, jak opakovaně ve své judikatuře zdůrazňuje, nepřísluší, zdržuje se toho, aby nabízel konkrétní postup při tomto rozhodování a nahrazoval tak poslání soudů obecných. Pouze uvádí, že je nutno se vyvarovat libovůle. Rozhodnutí se musí zakládat na racionální argumentaci a důkladném uvážení všech okolností případu, použití přirozených zásad a zvyklostí občanského života, závěrů právní nauky a ustálené ústavně konformní soudní praxe.

Ve stanovisku, přijatém plénem Ústavního soudu dne 28. 4. 2009 pod sp. zn. Pl. ÚS-st 27/09, Ústavní soud konstatoval, že obecné soudy mohou rozhodovat o zvýšení nájemného za období od podání žaloby do 31. 12. 2006. Nájemné za období před podáním žaloby zvyšovat nemohou, neboť tomu brání povaha rozhodnutí s konstitutivními účinky; zvýšení nájemného za období od 1. 1. 2007 přiznat nelze, neboť od tohoto data již jednostranné zvyšování nájemného připouští § 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb., o jednostranném zvyšování nájemného z bytu a o změně zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů.

Ústavní soud neshledal, že by obecné soudy napadenými rozhodnutími porušily právo stěžovatele na spravedlivý proces. Tato rozhodnutí nejsou ani projevem libovůle, ani nejsou založena na extrémním rozporu mezi provedenými důkazy, z nich vyvozenými skutkovými zjištěními a právními závěry, ani je nelze považovat za rozhodnutí v čemkoli překvapivá. V rozsudku okresního soudu jsou naopak zevrubně popsány důkazy a z nich vyvozená skutková zjištění. Právní závěry na nich vystavěné jsou zcela logické, což potvrdil svým rozhodnutím též odvolací soud. Obecné soudy provedly ve věci stěžovatele dostatečně široké dokazování pro podporu svých skutkových zjištění. Svá rozhodnutí dostatečně a přesvědčivě odůvodnily, jimi použitá argumentace nepředstavuje případ extrémního vybočení z interpretace obecné soudní praxe a je zcela v souladu s judikaturou Ústavního soudu, týkající se problematiky zvyšování nájemného. Stěžovatel totiž požadoval zvýšení nájemného za zmíněné měsíce roku 2004, tedy zpětně ( žalobu podal 15. 12. 2006 ).

Ústavní soud neshledal v přezkoumávané věci žádná porušení stěžovatelových základních práv, tvrzených v ústavní stížnosti. Proto ústavní stížnost, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků, odmítl podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu, jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 3. června 2009

František Duchoň
předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Ostravě

čj. 42 Co 225/2008 - 70

Okresního soudu v Bruntále

čj. 10 C 53/2007 - 35

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Bruntále

Okresní soud v Bruntále

čj. 10 C 53/2007 - 35

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 89/05

Krajský soud v Ostravě

čj. 42 Co 225/2008 - 70

okresního soudu

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavnímu soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavnímu soudu

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st 27/09

Ústavní soud

§ 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb.

č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

okresního soudu

odvolací soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dnešního dne bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Františka Duchoně a soudců Vojena Güttlera a Ivany Janů o ústavní stížnosti stěžovatele P. S., zastoupeného JUDr. Jiřím Ondrouškem, advokátem, Senovážné nám. 23, 110 00 Praha 1, proti rozsudku Krajského soudu v Ústí nad Labem ze dne 26. 2. 2009, sp. zn. 13 Co 107/2008-693, a proti rozsudku Okresního soudu v Litoměřicích ze dne 28. 11. 2007, sp. zn. P 82/94, za účasti Krajského soudu v Ústí nad Labem a Okresního soudu v Litoměřicích, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včas a řádně podanou ústavní stížností se stěžovatel domáhal zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí obecných soudů. Tvrdil, že jimi byla porušena jeho základní práva zakotvená v čl. 36 odst. 1 a čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv svobod a čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Zároveň mělo být porušeno jeho právo na "rovné zacházení" a na pokojné užívání majetku.

Z vyžádaného spisu Okresního soudu v Litoměřicích sp. zn. P 82/94 Ústavní soud zjistil, že rozsudkem Okresního soudu v Litoměřicích ze dne 28. 11. 2007, sp. zn. P 82/94, byla stěžovateli ve výroku I. uložena povinnost platit na výživu tehdy nezletilého syna P. za období od 1. 1. 2004 do 31. 8. 2004 z částky 700,- Kč měsíčně na částku 1 600,- Kč měsíčně a počínaje od 1. 9. 2004 na částku 2 200,- Kč měsíčně, splatných vždy do 15. dne v měsíci předem k rukám zletilého P. B. Výrokem II. byla uložena povinnost dluh na zvýšeném výživném, vzniklý za období od měsíce ledna 2004 do měsíce listopadu 2007 včetně, v celkové výši 65 700,- Kč, zaplatit k rukám zletilého P. B., do 3 měsíců od právní moci rozhodnutí. Tím byl změněn rozsudek Okresního soudu v Litoměřicích ze dne 2. 8. 1993, č. j. 8 C 74/93-20. Proti výrokům I. a II. podal stěžovatel odvolání, o kterém Krajský soud v Ústí nad Labem svým rozsudkem ze dne 26. 2. 2009, sp. zn. 13 Co 107/2008, rozhodl tak, že napadený rozsudek soudu prvního stupně potvrdil a tím, že běžné výživné a nedoplatek výživného za dobu od 1. 1. 2004 do 28. 2. 2009 je stěžovatel povinen zaplatit k rukám zletilého P. B. do tří měsíců od právní moci rozsudku.

II.

V ústavní stížnosti stěžovatel v první řadě namítá, že ačkoliv se jeho poměry ani poměry nezletilého od právní moci posledního rozsudku v období po 1. 1. 2004 nezměnily, rozhodly soudy nově o zvýšení výživného z dříve stanovených 700,- Kč měsíčně na 1 600,- Kč ( od 1. 1. 2004 ), resp. 2200,- Kč ( od 1. 9. 2004 ). Nesouhlasí s rozdílným hodnocením zjištěných majetkových poměrů v rozsudcích předchozích a rozsudcích napadených touto ústavní stížností. Stanovenou výši výživného považuje za nepřiměřenou s ohledem na majetkové poměry rodičů a věk dítěte, k čemuž požaduje komparaci s praxí jiných soudů prvního stupně.

Dále stěžovatel předkládá jednotlivé stížnostní body :

a ) Stěžovatel zdůrazňuje, že přestože P. B. během řízení dosáhl zletilosti, soudy tuto skutečnost ve výroku nebraly v úvahu. Dále stěžovatel namítá, že P. B. s k návrhu matky nepřipojil ani nepodal svůj vlastní návrh.

b ) Soudy rovněž podle názoru stěžovatele nedostatečně zkoumaly rozhodné skutečnosti, zejm. ve smyslu ustanovení § 96 odst. 1 zákona o rodině.

c ) Dále uvádí, že soudy nedostatečně zkoumaly, že stěžovatel má ještě jiné vyživovací povinnosti.

d ) Dále stěžovatel namítá, že nebyl přítomen při výslechu svědkyně J. H., a tento výslech nebyl opakovaně proveden, přestože na něm trval.

e ) Stěžovatel rovněž poukazuje na "nesrovnalosti" v rozsudku soudu druhého stupně, který nesprávně uvedl, že poslední úprava výživného byla provedena v roce 1993.

f ) Stěžovatel namítá, že nebyl poučen podle § 119a o. s. ř.

Závěrem stěžovatel uvádí, že bylo zasaženo do jeho práva na pokojné užívání majetku, neboť výživné bylo určeno v takové výši, která narušuje životní úroveň stěžovatele a které přesahuje jeho schopnosti a možnosti.

III.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud vždy připomíná, že zásadně není oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy, ale zvláštním soudním orgánem ochrany ústavnosti ( srov. čl. 81, čl. 83, čl. 90 Ústavy ). Ústavní soud v této souvislosti opakovaně zdůraznil, že mu nepřísluší přehodnocovat výsledky dokazování provedeného obecnými soudy. Ústavní soud v případech skutkových polemik zasahuje zpravidla jen tam, kde byla v soudním rozhodování učiněná skutková zjištění s vykonanými důkazy v extrémním nesouladu.

Stěžovatel sice v ústavní stížnosti formálně namítá porušení svého základního práva, avšak argumentace obsažená v ústavní stížnosti se ve věci samé pohybuje na úrovni aplikace podústavního práva, resp. je založena z podstatné části toliko na odlišném subjektivním hodnocení svých majetkových poměrů a výdělkových možností. Z hlediska ústavního však Ústavní soud nemá důvod k zásahu, neboť obecné soudy řádně zjistily skutkový stav, který ústavně přijatelně zformulovaly do skutkových závěrů, na které aplikovaly právní normu tak, že nelze v jejich postupu spatřovat projev svévole.

Obecné soudy se dle odůvodnění svých rozhodnutí kritérii obsaženými v § 96 odst. 1 zákona o rodině řádně zabývaly. Zcela v souladu se základními právy stěžovatele na projednávanou věc aplikovaly princip potenciality příjmů dle § 85 odst. 2 zákona o rodině, neboť jak již Ústavní soud v minulosti konstatoval, při určování výše výživného nelze opomenout ani hledisko možné úrovně příjmů, které by povinný vzhledem ke svým schopnostem mohl dosahovat ( nález Ústavního soudu ze dne 24. 3. 2005, sp. zn. II. ÚS 519/04, publikovaný ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek č. 36, nález č. 64, str. 689 a násl. ). Obecné soudy své úvahy, které je vedly ke stanovení výživného v uvedené výši, podrobně rozvedly v odůvodnění svých rozhodnutí, přičemž Ústavní soud v této souvislosti nezjistil nic, co by jim bylo možno z ústavněprávního hlediska vytknout. Za těchto okolností mu nepříslušelo rozhodnutí obecných soudů jakkoliv přehodnocovat.

Zvláště s námitkou sub a ) se již soud druhého stupně dostatečně vyrovnal, když uvedl, že podle § 85 odst. 1 zákona o rodině vyživovací povinnost rodičů k dětem trvá do té doby, pokud děti nejsou samy schopny se živit. Rovněž správně stěžovatele odkázal na plnou moc založenou ve spise na č. l. 557, kterou dne 26. 6. 2007 zletilý P. B. zmocnil svou matku M. B. k zastupování v řízení o výživném. Dále je ze spisu patrno, že např. hned dne 27. 6. 2007 při jednání soudu zletilý navrhovatel do protokolu uvedl, že trvá na návrhu ve věci výživného, čemuž byl přítomen i právní zástupce stěžovatele ( č. l. 563 ). K námitce sub. b ) a c ) Ústavní soud odkazuje na odůvodnění napadených rozhodnutí, která jsou dostatečně podrobná co do majetkových poměrů stěžovatele. K námitce sub d ) Ústavní soud dodává, že obecný soud nemá povinnost provést všechny navržené důkazy, přičemž majetkové a příjmové poměry otce soudy zjistily z dalších důkazů. Soud druhého stupně výslovně uvedl, že k výpovědi svědkyně nepřihlížel. K námitce sub e ) Ústavní soud dodává, že pochybení v údaji při rekapitulaci předchozího řízení nemá vliv na správnost rozhodnutí. Konečně k námitce sub f ), tedy ohledně absence poučení dle § 119a o. s. ř., lze rovněž odkázat na odůvodnění napadeného rozhodnutí soudu druhého stupně, který poukázal na nesporný charakter řízení o výživném. V obecné rovině uvádí Ústavní soud, že neprovedení procesního poučení bez dalšího nelze hodnotit jako pochybení s protiústavními důsledky. Ani stěžovatel v ústavní stížnosti neuvádí, v čem konkrétně se tvrzená protiústavnost měla projevit, zvláště pokud byl v řízení zastoupen kvalifikovaným právním zástupcem a jak je ze spisu patrno v řízení aktivně činil návrhy a využíval opravné prostředky.

Souhrnně řečeno, skutkové závěry obecnými soudy učiněné jsou v rámci vázanosti pravidly logiky řádně odůvodněny, mají kontextuální přesvědčivost a nevykazují mezery. Závěry obecných soudů lze takto považovat za ústavně souladný výraz nezávislého soudního rozhodování ve smyslu čl. 82 odst. 1 Ústavy.

Ústavní soud připomíná, že zákon o Ústavním soudu rozeznává v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ), jako zvláštní kategorii návrhů, návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti a jejích přílohách. Pokud informace zjištěné uvedeným postupem vedou Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, ústavní stížnost bude bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že v této fázi jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního. Z tohoto důvodu Ústavní soud nejednal ani s vedlejším účastníkem řízení.

Ústavní soud proto z výše uvedených důvodů ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 8. září 2009

František Duchoň
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Ústí nad Labem

sp. zn. 13 Co 107/2008-693

Okresního soudu v Litoměřicích

sp. zn. P 82/94

Krajského soudu v Ústí nad Labem

Okresního soudu v Litoměřicích

Okresního soudu v Litoměřicích

sp. zn. P 82/94

Ústavní soud

Okresního soudu v Litoměřicích

sp. zn. P 82/94

Okresního soudu v Litoměřicích

č. j. 8 C 74/93-20

Krajský soud v Ústí nad Labem

sp. zn. 13 Co 107/2008

soudu prvního stupně

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

§ 119a o. s. ř.

Ústavní soud

čl. 81, čl. 83, čl. 90 Ústavy

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

§ 85 odst. 2 zákona o rodině

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 519/04

Ústavní soud

§ 85 odst. 1 zákona o rodině

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 119a o. s. ř.

Ústavní soud

čl. 82 odst. 1 Ústavy

Ústavní soud

Ústavním soudu

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) a soudců Ivany Janů a Vojena Güttlera ve věci ústavní stížnosti nezletilých stěžovatelů 1 ) M. V. K. a 2 ) P. K., zastoupených otcem Ing. P. K. a matkou Mgr. Y. R., právně zastoupených Mgr. Lucií Koupilovou, advokátkou se sídlem Ostrava – Moravská Ostrava, Purkyňova 787/6, proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 22. 5. 2009, čj. 11 Co 215/2009 – 333, a rozsudku Okresního soudu v Ostravě ze dne 31. 10. 2008, čj. 29 C 224/2005 – 309, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.
Včasnou ústavní stížností, splňující i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále „ zákon o Ústavním soudu “ ), stěžovatelé navrhli zrušení výše uvedených rozhodnutí, kterými bylo zasaženo do jejich práv zakotvených čl. 36, čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod ( dále „ Listina “ ) a čl. 89 odst. 2, čl. 90 a čl. 96 Ústavy ČR.

Tvrdí, že jako pronajímatelé jsou následkem zrušení vyhlášky Ministerstva financí č. 173/1993 Sb. ( pozn. správně vyhláška č. 176/1993 Sb. ), o nájemném z bytu a úhradě za plnění poskytovaná s užíváním bytu, ve znění pozdějších předpisů, vystaveni nepřiměřené zátěži při prokazování svých nároků, a to zejména s ohledem na rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR, sp. zn. 21 Cdo 803/2002, ze dne 26. 11. 2003. Právní úprava konkrétně nevymezuje, jaké náležitosti má vyúčtování služeb mít a jak lze náklady za poskytnuté služby rozpočítávat mezi jednotlivými nájemci. Proto je pro pronajímatele nemožné předvídat rozhodnutí soudu a ve sporu uspět. Ačkoliv v řízení bylo prokázáno, že žalovaný nehradil stanovené zálohy za služby, soudy - aniž by se zabývaly meritem věci - zamítly jejich žalobu s tím, že výkon jejich práva je v rozporu s dobrými mravy. Pokud však žalovaný prokazatelně dluží, nelze jejich výzvy, byť svérázně formulované, takto posoudit. Stěžovatelé dále tvrdí, že žaloba nezletilých pronajímatelů nemůže být zamítnuta s odkazem na chování jejich zákonných zástupců, kteří nejsou účastníky řízení.

Pokud soudy zamítly žalobu stěžovatelů proto, že upozornili ( ať už jakýmkoliv způsobem ) dlužníka na to, že nezaplatil, zbavily je jedné z metod, kterými současná legislativa umožňuje věřitelům domáhat se svých práv. Napadená rozhodnutí nerespektují nálezy Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 249/97, I. ÚS 528/99 a II. ÚS 625/05. Nepřípustnost dovolání s ohledem na výši žalované částky porušuje právo stěžovatelů na soudní ochranu.

II.
Z ústavní stížnosti a připojených soudních rozhodnutí Ústavní soud zjistil, že nezletilí stěžovatelé jsou vlastníky domu č.p. 787/6 na ulici Purkyňova v Moravské Ostravě. U Okresního soudu v Ostravě se po žalovaném domáhali žalobou, podanou jejich rodiči, jako zákonnými zástupci, zaplacení 7.039,-- Kč s příslušenstvím jako vyúčtování služeb za byt, který mu v domě pronajali. Okresní soud v Ostravě rozsudkem ze dne 31. 10. 2008, čj. 29 C 224/2005 – 309, žalobu stěžovatelů zamítl, v části týkající se poplatků z prodlení řízení zastavil a uložil stěžovatelům povinnost nahradit žalovanému náklady řízení v částce 11.870,- Kč. K odvolání stěžovatelů Krajský soud v Ostravě rozsudkem ze dne 22. 5. 2009, čj. 11 Co 215/2009 – 333, rozhodnutí okresního soudu potvrdil a uložil stěžovatelům zaplatit žalovanému na náhradě nákladů odvolacího řízení částku 11.424,- Kč.

III.

Ústavní soud ustáleně judikuje, že není další běžnou instancí v systému obecného soudnictví. Jeho úkolem je ochrana ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ČR ), nikoliv „ běžné “ zákonnosti. Ústavnímu soudu nepřísluší, aby prováděl přezkum rozhodnutí obecných soudů, není povolán k přezkumu správnosti aplikace „ jednoduchého “ práva a zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen tehdy, shledá-li současně porušení základního práva či svobody ( § 82 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu ).

Po prostudování napadených rozhodnutí Ústavní soud zjistil, že jak soud prvního stupně, tak i soud odvolací, jejichž rozhodnutí byla stěžovateli napadena, reagovaly na jimi uplatněné námitky způsobem naprosto ústavně konformním. Jejich rozhodnutí plně respektovala judikaturu Ústavního soudu vyjádřenou ve stěžovateli citovaných nálezech sp. zn. II. ÚS 249/97, ze dne 26. 2. 1998, a sp. zn. I. ÚS 528/99, ze dne 28. 8. 2008, ve kterých Ústavní soud mimo jiné vyslovil, že : „ úvaha soudu založená na aplikaci § 3 odst. 1 zákona č. 40/1964 Sb., občanského zákoníku, ve znění pozdějších předpisů, musí být v každém konkrétním případě podložena konkrétními zjištěními, z nichž plyne - a to i s přihlédnutím k situaci strany oprávněné ( vlastníku ) - že výkon práva je v rozporu s dobrými mravy. “ Rozhodnutí Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 625/05 ze dne 6. 3. 2008 pak na případ stěžovatelů zjevně nedopadá. Závěru obecných soudů, že stěžovatelé, resp. zákonní zástupci nezletilých stěžovatelů, vykonávali svá práva v rozporu s dobrými mravy, prostřednictvím nátlaku a šikany vůči žalovanému a neprokázali, že vyúčtování předmětných služeb provedli řádně, tak nelze z ústavněprávního hlediska cokoli upřít.

Jak sami stěžovatelé uvádějí, námitku nesprávného právního posouzení věci soudem prvního stupně uplatnili již v podaném odvolání. Ten, jak plyne z odůvodnění rozhodnutí odvolacího soudu, se zabýval detailně jak otázkou náležitostí vyúčtování jednotlivých služeb, tak i prostředky, kterými stěžovatelé na nedoplatky upozorňovali, včetně hodnocení míry jejich jednání v rozporu s dobrými mravy.

Pokud stěžovatelé namítají, že podaná žaloba nemůže být zamítnuta kvůli chování jejich zákonného zástupce, který není účastníkem řízení, lze pouze konstatovat, že nezletilí stěžovatelé jsou, podle § 36 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů, při právních úkonech, ke kterým nejsou plně způsobilí ( jako je správa domu a podání žaloby ), zastoupeni svými rodiči. Rodiče jsou, jako zákonní zástupci, účastníky řízení. Jejich jednání nebylo jednáním nezletilých stěžovatelů a za své jednání nesou plnou zodpovědnost. I na jednání zákonných zástupců nezletilých dětí se vztahují kritéria „ dobrých mravů “.

Námitce stěžovatelů, že jejich výzvy k uhrazení záloh na služby nelze posoudit jako v rozporu s dobrými mravy v případě, že žalovaný skutečně dluží na nájemném a úhradách s užíváním bytu spojených, rovněž nelze přisvědčit. Žalovaný část úhrad provedl, nerespektoval pouze jejich nové předpisy záloh a žádal po stěžovatelích, aby mu je ozřejmili, k tomu však nedošlo. Z dokazování provedeného obecnými soudy vyplývá, že vyúčtování náhrad za služby spojené s užíváním bytu nebylo stěžovateli provedeno řádně, právní zástupkyni žalovaného nebylo umožněno se s ním seznámit. Stěžovatelé sami v jednotlivých podáních výši těchto úhrad měnili a nepředložili jejich jednoznačnou a srozumitelnou evidenci.

Ústavní soud tak uzavírá, že žaloba stěžovatelů byla zamítnuta především proto, že nevyúčtovali náhrady za služby spojené s užíváním bytu řádně. Obecné soudy také přihlédly k ostatním souvisejícím okolnostem, které označily jako příčící se dobrým mravům. Napadená rozhodnutí jsou dostatečně odůvodněna, je z nich patrno, jakými úvahami se jednotlivé soudy při svém rozhodování řídily, nelze tak dovodit, že by byla nepředvídatelná, jak tvrdí stěžovatelé.

Pokud stěžovatelé brojí proti nepřípustnosti dovolání z důvodu bagatelnosti žalované částky, lze dodat, že pokud zákonodárce jako důvod k omezení přístupu k vyšším soudním stupňům zvolil ( mimo jiné ) kritérium bagatelnosti, a toto není - v obecné rovině - v rozporu s čl. 36 odst. 1 Listiny, bylo by proti této logice připustit, aby tento přezkum byl automaticky posunut do roviny soudnictví ústavního.

Ústavní soud porušení ústavně zaručených práv, jichž se stěžovatelé dovolávají, v posuzované věci neshledal, a proto jejich ústavní stížnost, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků, odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako zjevně neopodstatněnou.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 26. října 2009

František Duchoň, v. r.
předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Ostravě

čj. 11 Co 215/2009 – 333

Okresního soudu v Ostravě

čj. 29 C 224/2005 – 309

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

č. 173/1993 Sb.

č. 176/1993 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 21 Cdo 803/2002

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 249/97

I. ÚS 528/99

II. ÚS 625/05

Ústavní soud

Okresního soudu v Ostravě

Okresní soud v Ostravě

čj. 29 C 224/2005 – 309

Krajský soud

čj. 11 Co 215/2009 – 333

okresního soudu

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

soud prvního stupně

soud odvolací

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 249/97

sp. zn. I. ÚS 528/99

Ústavní soud

§ 3 odst. 1 zákona č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 625/05

soudem prvního stupně

odvolacího soudu

§ 36 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavní soud

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátu složeném z předsedkyně JUDr. Olgy Puškinové a soudců JUDr. Miroslavy Jirmanové, Ph. D. a JUDr. Vladimíra Mikuška ve věci žalobců a ) Ing. M. M. a b ) Š. M., proti žalovaným 1 ) ČEZ Distribuce, a.s., se sídlem v Děčíně – Děčín IV-Podmokly, Teplická 874/8, identifikační číslo osoby 247 29 035, zastoupené JUDr. Karlem Muzikářem, advokátem, adresa pro doručování : Weil, Gotshal Manges s.r.o. advokátní kancelář, Křižovnické nám. 193/2, Praha 1, a 2 ) EGEM s.r.o., se sídlem v Českých Budějovicích, Novohradská 736/36, identifikační číslo osoby 638 86 464, zastoupenému Mgr. Filipem Jirouskem, advokátem se sídlem v Moravské Ostravě, Preslova 361/9, o ochranu spoluvlastnického práva a návrhu na vydání předběžného opatření, vedené u Okresního soudu v Děčíně pod sp. zn. 13 C 462/2009, o návrhu na přikázání věci z důvodu vhodnosti, takto :

Věc, vedená u Okresního soudu v Děčíně pod sp. zn. 13 C 462/2009
se přikazuje k projednání a rozhodnutí Okresnímu soudu v Ostravě.

Odůvodnění :
Usnesení neobsahuje odůvodnění, protože se jím zcela vyhovuje návrhu, jemuž nikdo neodporoval ( § 169 odst. 2 o. s. ř. ).

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
V Brně 12. prosince 2012
JUDr. Olga Puškinová, v. r.předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Děčíně

sp. zn. 13 C 462/2009

Okresního soudu v Děčíně

sp. zn. 13 C 462/2009

Okresnímu soudu v Ostravě

§ 169 odst. 2 o. s. ř.


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Františka Ištvánka a soudců JUDr. Pavla Simona a JUDr. Pavla Pavlíka, ve věci žalobce V. Š., zastoupeným Mgr. Pavlínou Malíkovou, advokátkou, se sídlem v Plzni, Kopeckého sady 15, proti žalované České republice – Ministerstvu spravedlnosti, se sídlem v Praze 2, Vyšehradská 16, o zaplacení částky 200.000,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu Plzeň - město pod sp. zn. 18 C 178/2009, o dovolání žalobce proti rozsudku Krajského soudu v Plzni ze dne 21. 9. 2011, č. j. 18 Co 315/2011-174, takto :

I. Dovolání se odmítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.
O d ů v o d n ě n í :

Okresní soud Plzeň - město rozsudkem ze dne 1. 12. 2010, č. j. 18 C 178/2009-131, ve znění opravného usnesení ze dne 4. 3. 2011, č. j. 18 C 178/2009-152, zamítl žalobu na zaplacení částky 200.000,- Kč s příslušenstvím. Rozhodl tak o nároku žalobce na náhradu nemajetkové újmy, která mu měla být způsobena nesprávným úředním postupem spočívajícím v nepřiměřené délce řízení vedeného u Okresního soudu Plzeň - město pod sp. zn. 23 C 162/2003 ( dále jen „ posuzované řízení “ ).
Krajský soud v Plzni napadeným rozsudkem rozsudek soudu prvního stupně, ve znění opravného usnesení, potvrdil.
Proti rozsudku odvolacího soudu, a to v celém jeho rozsahu, podal žalobce dovolání, jež však Nejvyšší soud podle ustanovení § 243b odst. 5, § 218 písm. c ) zák. č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu ( dále jen „ o. s. ř. “ ) odmítl jako nepřípustné.
Přípustnost dovolání proti rozsudku odvolacího soudu, kterým byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně, může být založena výlučně podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., ve spojení s § 237 odst. 3 o. s. ř. Dovolání by mohlo být shledáno přípustným jen tehdy, jestliže by Nejvyšší soud dospěl k závěru, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu je po právní stránce ve věci samé zásadně právně významné ( § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř. - se zřetelem k nálezu Ústavního soudu ČR ze dne 28. 2. 2012, sp. zn. Pl. ÚS 29/11, je zrušeno uplynutím doby dne 31. 12. 2012; k tomu viz i nález ze dne 6. 3. 2012, sp. zn. IV. ÚS 1572/11, dostupný na internetových stránkách Ústavního soudu, http ://nalus.usoud.cz ).
Podle § 237 odst. 3 o. s. ř. má rozhodnutí odvolacího soudu po právní stránce zásadní význam zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 se nepřihlíží.
Dovolací přezkum je zde přitom předpokládán zásadně pro posouzení otázek právních, pročež způsobilým dovolacím důvodem je ten, jímž lze namítat, že rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci ( § 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř. ). Jen z pohledu tohoto důvodu je možné ( z povahy věci ) posuzovat, zda dovoláním napadené rozhodnutí je zásadně významné.
Posouzení existence porušení práva na přiměřenou délku soudního řízení, stejně jako stanovení formy nebo výše zadostiučinění za porušení daného práva, je především úkolem soudu prvního stupně a přezkum úvah tohoto soudu úkolem soudu odvolacího ( srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 15. 12. 2010, sp. zn. 30 Cdo 4462/2009 Zde odkazované rozsudky a stanovisko Nejvyššího soudu jsou veřejnosti dostupné na jeho webových stránkách www.nsoud.cz.
). Přípustnost dovolání tedy nemůže založit pouhý nesouhlas s posouzením, zda k porušení práva na přiměřenou délku soudního řízení došlo, neboť to se odvíjí od okolností konkrétního případu a nemůže samo o sobě představovat jiné řešení ve smyslu § 237 odst. 3 o. s. ř. Nejvyšší soud zde v zásadě posuzuje toliko právní otázky spojené s výkladem podmínek a kritérií obsažených v § 31a odst. 3 OdpŠk, přičemž závěrem o porušení ( či o neporušení ) práva na přiměřenou délku soudního řízení se zabývá až tehdy, byl-li by vzhledem k aplikaci tohoto ustanovení na konkrétní případ zcela zjevně nesprávný, což však není žalobcův případ.
K tomu Nejvyšší soud zdůrazňuje, že k porušení práva na přiměřenou délku soudního řízení ve smyslu čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod, a tím i nesprávnému úřednímu postupu ve smyslu § 13 odst. 1 věta druhá a třetí zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád ), ve znění zák. č. 160/2006 Sb. ( dále jen „ OdpŠk “ ), nedochází tehdy, není-li věc projednána v ideální době, ve které by projednána být mohla, ale teprve tehdy, není-li projednána v době odpovídající její složitosti a významu předmětu řízení pro poškozeného ( viz § 31a odst. 3 písm. b/ a e/ OdpŠk ), přičemž důvody, proč k tomu došlo, spočívají v postupu orgánu veřejné moci ( viz § 31a odst. 3 písm. d/ OdpŠk ), a to buď zcela nebo v míře významně převažující podíl poškozeného ( viz § 31a odst. 3 písm. c/ OdpŠk ) na celkové délce projednávání věci. Zároveň musí být celková délka řízení nepřijatelná ( zásah do uvedených základních práv poškozeného musí mít nezbytnou intenzitu ), tj. působící poškozenému újmu spojenou s nejistotou ohledně výsledku řízení, kterou nelze v právním státě, založeném na úctě k právům a svobodám člověka ( viz čl. 1 odst. 1 Ústavy ), tolerovat.
Žalobce v dovolání namítá, že první meritorní rozhodnutí soudu prvního stupně bylo odvolacím soudem zrušeno zejména z důvodu jeho nepřezkoumatelnosti a procesních vad, čímž došlo k prodloužení posuzovaného řízení. Odvolací soud však vyšel ze skutkového zjištění, že rozsudek soudu prvního stupně byl v posuzovaném řízení zrušen odvolacím soudem z důvodu nutnosti doplnění dokazování. Stejně tak žalobce namítá, že v posuzovaném řízení podal řádnou žalobu, jejíž vady nebylo třeba odstraňovat a žalobní tvrzení doplňovat, což je opak zjištění odvolacího soudu. Uvedené námitky žalobce tedy míří proti skutkovým zjištěním. K takovým námitkám, představujícím dovolací důvod podle § 241a odst. 3 o. s. ř., nelze v souladu s § 237 odst. 3 o. s. ř. při zkoumání přípustnosti dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. přihlédnout ( srov. též usnesení Ústavního soudu ze dne 7. března 2006, sp. zn. III. ÚS 10/06, uveřejněné v časopise Soudní judikatura číslo 9, ročník 2006, pod číslem 130 ).
Přípustnost dovolání nezakládá ani nesouhlas žalobce s posouzením otázky významu předmětu řízení pro něj, tj. toho, co je pro poškozeného v sázce ( § 31a odst. 3 písm. e/ OdpŠk ), neboť rozsudek odvolacího soudu nepředstavuje jiné řešení ve smyslu § 237 odst. 3 o. s. ř., pokud odvolací soud přihlédl ke skutečnosti, že sice předmětem posuzovaného řízení byl nárok žalobce na náhradu škody na zdraví ( ztráty na výdělku po skončení pracovní neschopnosti ), avšak žalovaná základní závazky, které nebyly předmětem posuzovaného řízení, vůči žalobci plnila [srov. část IV. Stanoviska občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu ze dne 13. 4. 2011 ( dále jen „ Stanovisko “ ), sp. zn. Cpjn 206/2010, uveřejněné pod č. 58/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek a rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 9. 10. 2012, sp. zn. 30 Cdo 3412/2011].
Rovněž právní posouzení složitosti řízení ( § 31a odst. 3 písm. b/ OdpŠk ) odvolacím soudem je v souladu s judikaturou Nejvyššího soudu ( srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 15. 12. 2010, sp. zn. 30 Cdo 2138/2009 ), od níž nemá Nejvyšší soud důvodu se ani v této věci odchylovat, a nepředstavuje tedy jiné řešení ve smyslu § 237 odst. 3 o. s. ř., když odvolací soud přihlédl zejména k počtu instancí, v nichž byla věc řešena, ke složitosti skutkové ( v rámci dokazování vyvstala nutnost vypracování znaleckého posudku ), i ke složitosti procesní ( žalobní tvrzení byla neúplná ).
Zásadní právní význam ve smyslu § 237 odst. 3 o. s. ř. nepřiznává napadenému rozsudku ani otázka posouzení kritéria jednání poškozeného, kterým přispěl k celkové délce řízení ( § 31a odst. 3 písm. c/ OdpŠk ), neboť i ta byla odvolacím soudem posouzena v souladu s rozhodovací praxí Nejvyššího soudu ( viz část IV. Stanoviska ).
Ani v otázce posouzení kritéria postupu orgánů veřejné moci během řízení ( § 31a odst. 3 písm. d/ OdpŠk ) neshledal Nejvyšší soud přípustnost dovolání pro zásadní právní význam rozsudku odvolacího soudu ( § 237 odst. 3 o. s. ř. ). Nejvyšší soud v souladu s částí III. Stanoviska uvádí, že jednotlivé průtahy v řízení ( nečinnost soudu prvního stupně způsobená připojením k jinému spisu v období od 4. 11. 2003 do 20. 4. 2004, délka řízení před Nejvyšším soudem ), nemusí vždy znamenat, že došlo k porušení práva na přiměřenou délku řízení, jestliže řízení jako celek odpovídá dobou svého trvání času, v němž je možné skončení řízení v obdobné věci zpravidla očekávat.
Konečně dovolání proti výroku rozsudku odvolacího soudu o náhradě nákladů odvolacího řízení je absolutně nepřípustné. Nákladový výrok není rozhodnutím ve věci samé, a proto dovolání proti němu není podle § 237 odst. 1 o. s. ř. přípustné a jeho přípustnost nezakládá ani žádné z dalších ustanovení občanského soudního řádu ( srov. např. usnesení Nejvyššího soudu uveřejněné pod číslem 4/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek civilních nebo usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31. 10. 2001, sp. zn. 22 Cdo 231/2000, publikovaný v časopise Soudní rozhledy, č. 1, roč. 2002, str. 10 ).
O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle ust. § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř., neboť žalované v dovolacím řízení náklady nevznikly a žalobce nemá s ohledem na výsledek dovolacího řízení na náhradu svých nákladů řízení právo.
Proti tomuto usnesení nejsou opravné prostředky přípustné.
V Brně dne 19. prosince 2012

 JUDr. František Ištvánek, v. r.
 předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu Plzeň - město

sp. zn. 18 C 178/2009

Krajského soudu v Plzni

č. j. 18 Co 315/2011-174

Okresní soud Plzeň - město

č. j. 18 C 178/2009-131

č. j. 18 C 178/2009-152

Okresního soudu Plzeň - město

sp. zn. 23 C 162/2003

Krajský soud v Plzni

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

Ústavního soudu ČR

sp. zn. Pl. ÚS 29/11

sp. zn. IV. ÚS 1572/11

Ústavního soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř.

soudu prvního stupně

soudu odvolacího

Nejvyššího soudu

sp. zn. 30 Cdo 4462/2009

Nejvyššího soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 31a odst. 3 OdpŠk

Nejvyšší soud

č. 358/1992 Sb.

č. 160/2006 Sb.

§ 31a odst. 3 písm. b/ a e/ OdpŠk

§ 31a odst. 3 písm. d/ OdpŠk

§ 31a odst. 3 písm. c/ OdpŠk

čl. 1 odst. 1 Ústavy

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

Odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

odvolacího soudu

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 10/06

§ 31a odst. 3 písm. e/ OdpŠk

odvolacího soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolací soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. Cpjn 206/2010

Nejvyššího soudu

sp. zn. 30 Cdo 3412/2011

§ 31a odst. 3 písm. b/ OdpŠk

odvolacím soudem

Nejvyššího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 30 Cdo 2138/2009

Nejvyšší soud

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolací soud

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

§ 31a odst. 3 písm. c/ OdpŠk

odvolacím soudem

Nejvyššího soudu

§ 31a odst. 3 písm. d/ OdpŠk

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

Nejvyšší soud

soudu prvního stupně

Nejvyšším soudem

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 o. s. ř.

Nejvyššího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 22 Cdo 231/2000


U S N E S E N Í

 Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání dne 20. prosince 2012 v Brně o dovolání obviněného R. M. , proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 9. 6. 2011, sp. zn. 67 To 168/2011, v trestní věci vedené u Obvodního soudu pro Prahu 6 pod sp. zn. 37 Nt 1952/2011, t a k t o :

 Podle § 265i odst. 1 písm. a ) tr. ř. se dovolání obviněného R. M. o d m í t á .

O d ů v o d n ě n í :

 Obvodní soud pro Prahu 6 usnesením ze dne 4. 5. 2011, sp. zn. 37 Nt 1952/2011, podle § 283 písm. d ) tr. ř. zamítl návrh obviněného R. M. ( dále jen „ obviněný “ ) na povolení obnovy řízení, které skončilo pravomocným rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 3. 3. 2008, sp. zn. 2 T 65/2007, ve spojení s rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 19. 5. 2008, sp. zn. 8 To 185/2008.

 Městský soud v Praze usnesením ze dne 9. 6. 2011, sp. zn. 67 To 168/2011, podle § 148 odst. 1 písm. b ) tr. ř. zamítl stížnost obviněného proti usnesení soudu prvního stupně o zamítnutí návrhu na povolení obnovy řízení, neboť byla podána opožděně.

Proti tomuto usnesení Městského soudu v Praze podal obviněný prostřednictvím své obhájkyně včas dovolání. Obviněný namítl, že podle § 148 odst. 2 tr. ř. nemůže být zamítnuta stížnost, kterou podala oprávněná osoba pouze proto, že se řídila nesprávným poučením, které jí bylo dáno při oznámení usnesení. Poukázal na rozhodnutí Vrchního soudu v Praze v obdobné trestní věci, v níž stížnost obviněného nebyla zamítnuta jako opožděná. Dovolání obviněného neobsahuje odkaz na některý z dovolacích důvodů podle § 265b odst. 1 tr. ř. Podle obsahu dovolání se jedná o dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

 Obviněný z těchto důvodů navrhl, aby Nejvyšší soud podle § 265k odst. 1 tr. ř. zrušil usnesení Městského soudu v Praze ze dne 9. 6. 2011, sp. zn. 67 To 168/2011, a podle § 265l odst. 1 tr. ř. přikázal Městskému soudu v Praze, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.

 Nejvyšší státní zástupce se nevyjádřil k dovolání obviněného R. M.

 Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 265c tr. ř. ) nejprve zkoumal, zda v posuzované věci jsou splněny podmínky přípustnosti dovolání stanovené v § 265a tr. ř. Podle § 265a odst. 1 tr. ř. lze dovoláním napadnout pravomocné rozhodnutí ve věci samé, jestliže soud rozhodl ve druhém stupni a zákon to připouští. V ustanovení § 265a odst. 2 písm. a ) - h ) tr. ř. jsou taxativně vyjmenována rozhodnutí, která zákon považuje za rozhodnutí ve věci samé, proti nimž je přípustné dovolání. Usnesení Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 4. 5. 2011, sp. zn. 37 Nt 1952/2011, kterým byl zamítnut návrh na povolení obnovy řízení, není uvedeno v § 265a odst. 2 písm. a ) - g ) tr. ř. Z tohoto důvodu nelze považovat za rozhodnutí ve věci samé usnesení Městského soudu v Praze ze dne 9. 6. 2011, sp. zn. 67 To 168/2011, neboť podle § 265a odst. 2 písm. h ) tr. ř. se rozhodnutí, jímž byl zamítnut nebo odmítnut řádný opravný prostředek, považuje za rozhodnutí ve věci samé, jen pokud takový opravný prostředek směřoval proti rozsudku nebo usnesení uvedenému v ustanovení § 265a odst. 2 písm. a ) - g ) tr. ř.

Nejvyšší soud shledal, že dovolání obviněného R. M. je nepřípustné, a proto je odmítl podle § 265i odst. 1 písm. a ) tr. ř. O dovolání rozhodl v neveřejném zasedání konaném za podmínek § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř. Trestní spis Obvodního soudu pro Prahu 6, sp. zn. 37 Nt 1952/2011, byl předložen Nejvyššímu soudu k rozhodnutí o dovolání dne 12. 12. 2012.

P o u č e n í : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 20. prosince 2012Předseda senátu JUDr. Jindřich Urbánek

Nejvyšší soud

Městského soudu v Praze

sp. zn. 67 To 168/2011

Obvodního soudu pro Prahu 6

sp. zn. 37 Nt 1952/2011

§ 265i odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Obvodní soud pro Prahu 6

sp. zn. 37 Nt 1952/2011

§ 283 písm. d ) tr. ř.

Obvodního soudu pro Prahu 6

sp. zn. 2 T 65/2007

Městského soudu v Praze

sp. zn. 8 To 185/2008

Městský soud v Praze

sp. zn. 67 To 168/2011

§ 148 odst. 1 písm. b ) tr. ř.

soudu prvního stupně

Městského soudu v Praze

§ 148 odst. 2 tr. ř.

Vrchního soudu v Praze

§ 265b odst. 1 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265k odst. 1 tr. ř.

Městského soudu v Praze

sp. zn. 67 To 168/2011

§ 265l odst. 1 tr. ř.

Městskému soudu v Praze

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. ř.

§ 265a tr. ř.

§ 265a odst. 1 tr. ř.

§ 265a odst. 2 písm. a ) - h ) tr. ř.

Obvodního soudu pro Prahu 6

sp. zn. 37 Nt 1952/2011

§ 265a odst. 2 písm. a ) - g ) tr. ř.

Městského soudu v Praze

sp. zn. 67 To 168/2011

§ 265a odst. 2 písm. h ) tr. ř.

§ 265a odst. 2 písm. a ) - g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. a ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Obvodního soudu pro Prahu 6

sp. zn. 37 Nt 1952/2011

Nejvyššímu soudu