Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

Obecné soudy jsou oprávněny rozhodnout o zvýšení nájemného v závislosti na místních podmínkách tak, aby nedocházelo k diskriminaci mezi jednotlivými skupinami vlastníků. Jiný postup by vedl k porušení práva na soudní ochranu podle čl. 36 Listiny.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatelky E., spol. s.r.o. zrušil I. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 17. dubna 2007 podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy v řízení o ústavních stížnostech rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové – pobočka v Pardubicích ze dne 13. prosince 2005 č. j. 22 Co 548/2005-54 a rozsudek Okresního soudu v Pardubicích ze dne 17. května 2005 č. j. 18 C 162/2004-32.

Narativní část

Stěžovatelka se žalobou vůči vedlejším účastníkům domáhala zaplacení obvyklého nájemného za dobu od 21. března 2003 do vyhlášení rozsudku ( později upřesněno na částku 41 360 Kč ). Vedlejší účastníci jsou společnými nájemci bytové jednotky, která se nachází v domě vlastněném stěžovatelkou. Okresní soud tento návrh zamítl s tím, že není v jeho pravomoci určovat volnou úvahou obsah nájemních vztahů odchylně od zákonných ustanovení. Proti rozsudku okresního soudu podala stěžovatelka odvolání, jež bylo krajským soudem ze stejných důvodů zamítnuto.

Odůvodnění rozhodnutí Ústavního soudu

Ústavní soud vyhověl stěžovatelce a napadená rozhodnutí obecných soudů zrušil. Ve svém nálezu vycházel především z nálezu Pl. ÚS 20/05 ze dne 28. února 2006, ve kterém Ústavní soud konstatoval odpovědnost Parlamentu České republiky za protiústavní stav v oblasti regulovaného nájemného. V tomto nálezu dále konstatoval, že jsou to právě obecné soudy, jež jsou oprávněny rozhodnout o zvýšení nájemného v závislosti na místních podmínkách tak, aby nedocházelo k diskriminaci mezi jednotlivými skupinami vlastníků. Jiný postup by vedl k odejmutí spravedlnosti.

V dané věci obecné soudy neposkytly ochranu základním právům a svobodám, čímž zasáhly do práva na soudní ochranu podle čl. 36 Listiny.

Soudcem zpravodajem v dané věci byla Ivana Janů. Žádný ze soudců neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Zamítnutí žaloby, kterou se pronajímatel domáhá úhrady zvýšeného nájemného, s odkazem na neexistenci prováděcího předpisu předvídaného v § 696 odst. 1 občanského zákoníku, tj. předpisu umožňujícího jednostranné zvýšení nájemného právním úkonem pronajímatele, je postupem porušujícím právo na soudní ochranu zakotvené v čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod. Z nálezu Ústavního soudu ve věci sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 40, nález č. 47, vyhlášen pod č. 252/2006 Sb. ) vyplývá, že obecné soudy, i přes absenci předvídané konkrétní úpravy, musí rozhodnout o zvýšení nájemného, a to v závislostech na místních podmínkách tak, aby nedocházelo k diskriminaci. Přitom se musí vyvarovat libovůle a rozhodnutí se musí zakládat na racionální argumentaci a důkladném uvážení všech okolností případu, na použití přirozených zásad a zvyklostí občanského života, závěrů právní nauky a ustálené ústavně konformní soudní praxe.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

 Nález

Ústavního soudu - I. senátu složeného z předsedy senátu Vojena Güttlera a soudců Františka Duchoně a Ivany Janů - ze dne 17. dubna 2007 sp. zn. I. ÚS 123/06 ve věci ústavní stížnosti ELMAD, spol. s r. o., proti rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové - pobočky v Pardubicích ze dne 13. 12. 2005 č. j. 22 Co 548/2005-54 a proti rozsudku Okresního soudu v Pardubicích ze dne 17. 5. 2005 č. j. 18 C 162/2004-32, jimiž byla zamítnuta stěžovatelčina žaloba proti vedlejším účastníkům O. S. a M. S. na zaplacení 41 360 Kč.

I. Rozsudkem Krajského soudu v Hradci Králové - pobočky v Pardubicích ze dne 13. 12. 2005 č. j. 22 Co 548/2005-54 a rozsudkem Okresního soudu v Pardubicích ze dne 17. 5. 2005 č. j. 18 C 162/2004-32 bylo porušeno základní právo stěžovatelky na soudní ochranu chráněné čl. 36 Listiny základních práv a svobod.

II. Rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové - pobočky v Pardubicích ze dne 13. 12. 2005 č. j. 22 Co 548/2005-54 a rozsudek Okresního soudu v Pardubicích ze dne 17. 5. 2005 č. j. 18 C 162/2004-32 se zrušují.

Odůvodnění

I.

1. Stěžovatelka podanou ústavní stížností napadla v záhlaví uvedené rozsudky Krajského soudu v Hradci Králové - pobočky v Pardubicích ( dále též jen "krajský soud" ) a Okresního soudu v Pardubicích ( dále též jen "okresní soud" ), vydané ve sporu, v němž se vůči vedlejším účastníkům domáhala zaplacení částky 41 360 Kč. Ve stručném a útržkovitém návrhu na zahájení řízení uvedla, že rozhodnutími soudů byla porušena její ústavně zaručená základní práva nebo svobody, zejména došlo k porušení práva založeného čl. 95 odst. 1 a čl. 96 Ústavy České republiky ( dále jen "Ústava" ), čl. 4 odst. 4, čl. 11 odst. 1 a 4, čl. 36 a čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a čl. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen "Úmluva" ). Po úvaze o hierarchii právních předpisů a možnosti soudců "dotvářet" právo cestou vlastní úvahy vyjádřila přesvědčení, že tak měl soudce učinit za situace, kdy od derogace vyhlášky č. 176/1993 Sb., o nájemném z bytu a úhradě za plnění poskytovaná s užíváním bytu, uplynulo již téměř 6 let a po celou tuto dobu nebyl stav mezery v zákoně řešen. Svůj názor podpořila odkazem na odůvodnění nálezu Ústavního soudu ve věci sp. zn. IV. ÚS 611/05 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 40, nález č. 34 ). V další části návrhu stěžovatelka upozornila, že v daném případě šlo o to, aby cenová regulace nepřesáhla meze ústavnosti a nesnížila nájemné z bytu jako cenu tak, aby vzhledem ke všem prokázaným a nutně vynaloženým nákladům eliminovala možnosti alespoň jejich návratnosti; stěžovatelka svým postupem cílila právě k zaplacení tzv. obvyklého nájemného z předmětného bytu s přihlédnutím k jeho kvalitě a umístění. Pokud soudy tomuto požadavku nevyhověly, nepochybně tak jednostranně zvýhodnily nájemce jako stranu žalovanou. V závěrečné části návrhu zhodnotila význam adekvátního nájemného, tj. užitku věci jako atributu vlastnického práva. V ostatních směrech odkázala na předmětný spis, aniž by ho specifikovala, a navrhla, aby Ústavní soud napadené rozsudky zrušil.

2. Relevantní znění příslušných článků Listiny, které upravují základní práva, jejichž porušení stěžovatelka namítá, je následující :

 Čl. 95 odst. 1 Ústavy :

 Soudce je při rozhodování vázán zákonem a mezinárodní smlouvou, která je součástí právního řádu; je oprávněn posoudit soulad jiného právního předpisu se zákonem nebo s takovou mezinárodní smlouvou.

 Čl. 96 Ústavy :

 1 ) Všichni účastníci řízení mají před soudem rovná práva.

 2 ) Jednání před soudem je ústní a veřejné; výjimky stanoví zákon. Rozsudek se vyhlašuje vždy veřejně.

 Čl. 4 odst. 4 Listiny :

 Při používání ustanovení o mezích základních práv a svobod musí být šetřeno jejich podstaty a smyslu. Taková omezení nesmějí být zneužívána k jiným účelům, než pro které byla stanovena.

 Čl. 11 odst. 1 Listiny :

 Každý má právo vlastnit majetek. Vlastnické právo všech vlastníků má stejný zákonný obsah a ochranu. Dědění se zaručuje.

 Čl. 11 odst. 4 Listiny :

 4 ) Vyvlastnění nebo nucené omezení vlastnického práva je možné ve veřejném zájmu, a to na základě zákona a za náhradu.

 Čl. 36 Listiny :

 1 ) Každý se může domáhat stanoveným postupem svého práva u nezávislého a nestranného soudu a ve stanovených případech u jiného orgánu.

 2 ) Kdo tvrdí, že byl na svých právech zkrácen rozhodnutím orgánu veřejné správy, může se obrátit na soud, aby přezkoumal zákonnost takového rozhodnutí, nestanoví-li zákon jinak. Z pravomoci soudu však nesmí být vyloučeno přezkoumávání rozhodnutí týkajících se základních práv a svobod podle Listiny.

 3 ) Každý má právo na náhradu škody způsobené mu nezákonným rozhodnutím soudu, jiného státního orgánu či orgánu veřejné správy nebo nesprávným úředním postupem.

 4 ) Podmínky a podrobnosti upravuje zákon.

 Čl. 37 odst. 3 Listiny :

 Všichni účastníci jsou si v řízení rovni.

 Čl. 1 Úmluvy :

 Vysoké smluvní strany přiznávají každému, kdo podléhá jejich jurisdikci, práva a svobody uvedené v Hlavě I této Úmluvy.

II.

3. Podle § 42 odst. 4 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ) si v rámci dokazování Ústavní soud vyžádal vyjádření účastníků a vedlejších účastníků k ústavní stížnosti.

4. Krajský soud zcela odkázal na odůvodnění napadeného rozsudku a vyjádřil názor, že ústavní stížnost není důvodná. Nadále setrvává na svém rozhodnutí, včetně argumentů v něm uváděných. Je přitom přesvědčen, že jeho argumentace respektuje do té doby vydané nálezy v oblasti cenové regulace nájemního bydlení, ale současně i nabízí právní řešení ochrany práv pronajímatelů na straně jedné, ale i práv nájemců při zajišťování práva na bydlení na straně druhé. Poukázal na nález Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 489/05 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 41, nález č. 80 ) s tím, že je věcí státu, aby poskytl náhradu za omezení vlastnického práva takovou regulační činností, kterou dochází k narušování práv pronajímatelů na odpovídající příjem z pronájmu. Také tvrzení o odepření práva na soudní ochranu nepovažuje za důvodné, protože jím není stav, kdy odvolací soud dospěl k závěru, že práva stěžovatele jsou sice porušována, ale že pro svoji ochranu nezvolil odpovídající procesní způsob. Z uvedených důvodů navrhl, aby Ústavní soud stížnost zamítl.

5. Okresní soud také odkázal na odůvodnění svého rozsudku, přičemž v době jeho vyhlášení se řídil judikaturou Nejvyššího soudu. Připomenul, že v obdobné věci rozhodl Ústavní soud nálezem sp. zn. I. ÚS 717/05 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 40, nález č. 64 ), ve kterém uzavřel, že je povinností soudů chránit základní práva jednotlivce cestou soudcovského dotvoření práva, a konstatoval, že obecným soudům nezbude, než aby otázku zvyšování nájemného řešily, ač v současné době k této otázce není jednotná judikatura. Návrh na rozhodnutí o ústavní stížnosti neformuloval.

6. Vedlejší účastníci odkázali na názor Ústavního soudu, podle něhož je pronajímatel oprávněn požadovat od svých nájemců tzv. spravedlivé nájemné, které má být sjednáno a v případě nedostatku dohody autoritativně určeno tak, aby prospěch obou stran nájemního vztahu byl vyvážený ( s odkazem na nález sp. zn. Pl. ÚS 20/05, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 40, nález č. 47, vyhlášen pod č. 252/2006 Sb. ); podle nich představa stěžovatelky o spravedlivém nájemném takovému postupu neodpovídá. Oni sami očekávali přiměřené legislativní řešení, ve sporu se však necítili být pasivně legitimováni a jejich stanovisko je v souladu s názorem Ústavního soudu vysloveným v odůvodnění nálezu sp. zn. I. ÚS 489/05 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 41, nález č. 80 ), akcentujícím odpovědnost státu za újmu vzniklou nepřijetím předvídané právní úpravy. Vedlejší účastníci se v daném případě chovali v souladu s Ústavou a s ohledem na uvedené skutečnosti navrhli, aby Ústavní soud stížnost odmítl.

7. Vyjádření účastníků a vedlejších účastníků zaslal Ústavní soud stěžovatelce, která reagovala přípisem ze dne 6. 11. 2006 obsahujícím toliko žádost, aby se Ústavní soud vypořádal s právním problémem spočívajícím v tom, zda lze v obdobných sporech žalovat pouze na určení nájemného do budoucna či i zpětně za dobu od 1. 1. 2002.

8. Ze spisu okresního soudu sp. zn. 18 C 162/2004 Ústavní soud zjistil, že stěžovatelka podala vůči vedlejším účastníkům dne 12. 7. 2004 žalobu, kterou se domáhala zaplacení obvyklého nájemného za dobu od 21. 3. 2003 do vyhlášení rozsudku. Tvrdila, že je vlastníkem domu, v němž se nachází bytová jednotka, jejímiž společnými nájemci jsou vedlejší účastníci ( v postavení žalovaných ), kteří platí tzv. regulované nájemné podle již zrušených předpisů. V žalobě připomenula závaznost nálezů Ústavního soudu podle čl. 89 odst. 2 Ústavy a konkrétně odkázala na myšlenku z nálezu vyhlášeného ve Sbírce zákonů pod č. 84/2003 Sb. o povinnosti Ústavního soudu zajistit fungování principů vycházejících z ústavního pořádku do zavedení ústavně konformní regulace nájemného alespoň v individuálních případech. Stěžovatelka se obrátila na žalované s cílem uzavření takové nájemní smlouvy, která by obsahovala tzv. obvyklé nájemné, ti však nereagovali. Tudíž jí nezbylo, než se obrátit na soud a požadovat, aby si soud vyžádal odborný znalecký posudek, na jehož podkladě bude možné přesně vyčíslit, jakou konkrétní částku může požadovat. Na základě výzvy okresního soudu o uvedení přesné částky, které se domáhá, stěžovatelka požadovanou sumu vypočetla na 41 360 Kč, přičemž při výpočtu vycházela z nejnižšího obvyklého nájemného za srovnatelné byty v domě v jejím vlastnictví. Vedlejší účastníci navrhli zamítnutí žaloby, protože jim nelze přičítat k tíži, že stát ignoroval povinnost regulovat nájem bytů v souladu s ústavními principy, a za újmu vzniklou stěžovatelce oni neodpovídají. Žalobě proti nim nelze vyhovět ani z titulu bezdůvodného obohacení, popř. náhrady škody. V průběhu jednání stěžovatelka navrhla provést důkaz znaleckým posudkem, který by měl stanovit obvyklé nájemné, a po poučení podle § 118a občanského soudního řádu soud vyhlásil usnesení, že důkaz znaleckým posudkem, kterým by bylo vyčísleno obvyklé nájemné, proveden nebude. Okresní soud rozsudkem ze dne 17. 5. 2005 č. j. 18 C 162/2004-32 žalobu jako nedůvodnou zamítl. Přitom vycházel ze zjištění, že vedlejší účastníci jsou nájemci předmětného bytu, platí nájemné stanovené v souladu s dříve platnými předpisy a že není v pravomoci soudu určovat volnou úvahou obsah nájemních vztahů odchylně od zákonných ustanovení. Stěžovatelka prvostupňový rozsudek napadla odvoláním, v němž odkazovala na příslušné závěry Ústavního soudu i Evropského soudu pro lidská práva a navrhovala jeho zrušení; současně zdůraznila, že při neexistenci pozitivní právní úpravy je jejím právem požadovat vůči vedlejším účastníkům placení obvyklého nájemného s přihlédnutím k hodnotě pronajaté věci a způsobu jejího užívání, jak je obvyklé a běžné, přičemž konstatovala, že ke stanovení obvyklého nájemného soud prvního stupně nepřipustil klíčový důkaz, když odmítl vyžádat si znalecký posudek. Krajský soud rozsudkem ze dne 13. 12. 2005 č. j. 22 Co 548/2005-54 napadený rozsudek soudu prvního stupně potvrdil, protože se ztotožnil s jeho skutkovými i právními závěry. Po analýze právní úpravy a související judikatury uzavřel, že výše nájemného pro případ, že nedošlo mezi pronajímatelem a nájemcem k ujednání o jiné výši nájemného, je nadále ve výši podle poslední cenové regulace, protože moc soudní nemůže individuálními soudními rozhodnutími nahrazovat chybějící regulační pravidla a výši nájemného stanovovat odlišně, než jak je, byť neústavním způsobem, stanovena.

III.

9. Po provedeném dokazování Ústavní soud zjistil, že stěžovatelčin návrh je opodstatněný.

10. Ústavní soud ve své judikatuře opakovaně zdůrazňuje, že zásadně není oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy ( srov. čl. 83 a 91 Ústavy ) a není pravidelnou přezkumnou instancí rozhodnutí obecných soudů. Ústavní soud se proto ústavní stížností zabýval v rozsahu stěžovatelkou namítaných porušení jejích základních práv. Z tohoto pohledu Ústavní soud konstatuje, že v průběhu řízení před obecnými soudy bylo porušeno stěžovatelčino právo na soudní ochranu zakotvené v čl. 36 odst. 1 Listiny, k němuž došlo - a v konečném důsledku též k porušení práva na ochranu majetku ve smyslu čl. 11 odst. 1 Listiny - postupem obecných soudů, když tyto zamítly její žalobu s odkazem na chybějící regulační pravidla. Ústavní soud si je vědom, že jde o sociálně nepochybně citlivou záležitost, při neexistenci státem podporovaného "sociálního bydlení", která má své kořeny hluboko v éře totalitního systému, a podrobně k této problematice zaujal stanovisko v nálezu ve věci sp. zn. Pl. ÚS 20/05, na jehož odůvodnění odkazuje. V tomto nálezu Ústavní soud poprvé ve svém dlouholetém úsilí o odstranění závadného stavu v oblasti nájemného poukázal ve výrokové části I svého rozhodnutí na přímou odpovědnost státu - Parlamentu České republiky za protiústavní stav v oblasti regulovaného nájemného a na to navazující nosnou myšlenku, podle níž obecné soudy, i přes absenci předvídané konkrétní úpravy, musí rozhodnout o zvýšení nájemného, a to v závislosti na místních podmínkách tak, aby nedocházelo k diskriminaci mezi jednotlivými skupinami vlastníků. Přitom je nutno se vyvarovat libovůle a rozhodnutí se musí zakládat na racionální argumentaci a důkladném uvážení všech okolností případu, použití přirozených zásad a zvyklostí občanského života, závěrů právní nauky a ustálené ústavně konformní soudní praxe. Není přípustné, aby soud odmítl rozhodnutí z důvodu "mlčení, nejasnosti či nedostatečnosti zákona"; takový případ by byl odmítnutím spravedlnosti - denegatio iustitiae. K tomuto závěru Ústavní soud dodává ( viz i nález sp. zn. I. ÚS 489/05 ), že při rozhodování o výši nájemného bude obecný soud konstitutivním rozhodnutím ( pro futuro ) dotvářet objektivní právo. Vzhledem k mimořádnosti tohoto postupu, založeného výrokem I nálezu sp. zn. Pl. ÚS 20/05, musí dát soud účastníkům dostatek prostoru pro seznámení s principy jím dotvářeného práva a k využití adekvátních instrumentů, včetně eventuální změny žalobního petitu i možnosti uzavřít smír. V tomto smyslu se musí žalobci dostat od obecného soudu vhodného poučení, a to i nad rámec obecné poučovací povinnosti zakotvené v § 5 občanského soudního řádu. Jak již bylo uvedeno, výrokem I nálezu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 byla zdůrazněna odpovědnost státu za újmu vzniklou nepřijetím předvídané právní úpravy. Z toho plyne, že pokud pronajímatelův důvodný nárok nebude v plné míře uspokojen, nezbude mu jiná cesta, než uplatnit vůči státu požadavek na náhradu škody.

11. Vzhledem ke shora uvedeným skutečnostem dospěl Ústavní soud k závěru, že obecné soudy nedostály své úlohy poskytovat ochranu právům a svým postojem k návrhu stěžovatelce odepřely ochranu jejímu základnímu právu, a proto ústavní stížnosti podle ustanovení § 82 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu vyhověl a napadené rozsudky Krajského soudu v Hradci Králové - pobočky v Pardubicích a Okresního soudu v Pardubicích podle ustanovení § 82 odst. 3 písm. a ) citovaného zákona zrušil.

12. O nákladech řízení, jejichž náhradu požadovali vedlejší účastníci, rozhodl Ústavní soud ve smyslu § 62 odst. 3 zákona o Ústavním soudu, neboť v úvahu - dle výsledku řízení - nepřicházel postup podle § 62 odst. 4 téhož zákona.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

čl. 36 Listiny

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

č. j. 22 Co 548/2005-54

Okresního soudu v Pardubicích

č. j. 18 C 162/2004-32

Okresní soud

okresního soudu

krajským soudem

Ústavního soudu

Ústavní soud

Pl. ÚS 20/05

Ústavní soud

čl. 36 Listiny

§ 696 odst. 1 občanského zákoníku

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavního soudu

č. 252/2006 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 123/06

č. j. 22 Co 548/2005-54

Okresního soudu v Pardubicích

č. j. 18 C 162/2004-32

č. j. 22 Co 548/2005-54

Okresního soudu v Pardubicích

č. j. 18 C 162/2004-32

č. j. 22 Co 548/2005-54

Okresního soudu v Pardubicích

č. j. 18 C 162/2004-32

Okresního soudu v Pardubicích

okresní soud

č. 176/1993 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 611/05

Ústavní soud

Čl. 95 odst. 1 Ústavy

Čl. 96 Ústavy

Čl. 4 odst. 4 Listiny

Čl. 11 odst. 1 Listiny

Čl. 11 odst. 4 Listiny

Čl. 36 Listiny

Listiny

Čl. 37 odst. 3 Listiny

Čl. 1 Úmluvy

Hlavě I této Úmluvy

§ 42 odst. 4 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavní soud

Krajský soud

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 489/05

Ústavního soudu

odvolací soud

Ústavní soud

Okresní soud

Nejvyššího soudu

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 717/05

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavního soudu

č. 252/2006 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 489/05

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

okresního soudu

sp. zn. 18 C 162/2004

Ústavní soud

Ústavního soudu

čl. 89 odst. 2 Ústavy

č. 84/2003 Sb.

Ústavního soudu

okresního soudu

§ 118a občanského soudního řádu

Okresní soud

č. j. 18 C 162/2004-32

Ústavního soudu

soud prvního stupně

Krajský soud

č. j. 22 Co 548/2005-54

soudu prvního stupně

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 83 a 91 Ústavy

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 11 odst. 1 Listiny

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 489/05

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

§ 5 občanského soudního řádu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavní soud

Okresního soudu v Pardubicích

Ústavní soud

§ 62 odst. 3 zákona o Ústavním soudu

§ 62 odst. 4 téhož zákona


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Miroslava Feráka a soudkyň Doc. JUDr. Věry Korecké, CSc., a JUDr. Pavlíny Brzobohaté ve věci oprávněné Tessile ditta services a. s., se sídlem v Brně, Vinohradech 794/45, zastoupené Mgr. Romanem Ambrožem, advokátem se sídlem v Brně, Vinohradech 794/45, adresa pro doručování : Praha 3 – Žižkov, Táboritská 23/1000, proti povinnému M. P., trvale bytem v K., t. č. neznámého pobytu, o 1.936,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Bruntále – pobočky v Krnově pod sp. zn. 20 EXE 1377/2012, o určení místní příslušnosti soudu podle § 11 odst. 3 o. s. ř., takto :

Věc vedenou u Okresního soudu v Bruntále – pobočky v Krnově pod sp. zn. 20 EXE 1377/2012 projedná a rozhodne Okresní soud v Bruntále – pobočka v Krnově. Odůvodnění :

Oprávněná se domáhala nařízení exekuce pro zaplacení částky 1.936,- Kč s příslušenstvím na základě pravomocného a vykonatelného rozsudku Okresního soudu v Bruntále – pobočky v Krnově ze dne 5. března 2012, č. j. 115 EC 428/2011,
19 Ec 9/2011-30.
Okresní soud v Bruntále – pobočka v Krnově usnesením ze dne 3. září 2012, č. j. 20 EXE 1377/2012-7, vyslovil svou místní nepříslušnost a rozhodl, že po právní moci usnesení bude věc předložena Nejvyššímu soudu k určení, který soud věc projedná a rozhodne. Uvedl, že povinný je státním občanem Polské republiky a je hlášen k trvalému pobytu na adrese uvedené v záhlaví usnesení. Z úřední činnosti je známo a zprávou Policie ČR ze dne 15. dubna 2010 je potvrzeno, že na adrese trvalého pobytu se povinný dlouhodobě, nejméně od r. 2000, nezdržuje. Jelikož ve smyslu § 45 odst. 2 zákona č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti ( exekuční řád ) a o změně dalších zákonů, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ exekuční řád “ ), se nepodařilo zjistit skutečné bydliště povinného, ani zda a kde v České republice má majetek, vyslovil Okresní soud v Bruntále
– pobočka v Krnově svou místní nepříslušnosti a věc předložil Nejvyššímu soudu k určení, který soud věc projedná a rozhodne.
Podle § 11 odst. 3 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ o. s. ř. “ ), jde-li o věc, která patří do pravomoci soudů České republiky, ale podmínky místní příslušnosti chybějí nebo je nelze zjistit, určí Nejvyšší soud, který soud věc projedná a rozhodne.
Je-li v daném případě povinný státním příslušníkem Polské republiky, tj. členského státu Evropské unie, jde o věc s cizím prvkem. S ohledem na kapitolu II oddíl 1 čl. 3 odst. 1 a kapitolu II oddíl 6 čl. 22 odst. 5 nařízení Rady ( ES ) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000, o příslušnosti a uznání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, jsou soudy České republiky oprávněny rozhodovat o výkonu rozhodnutí ( exekuci ). Za situace, kdy podmínky místní příslušnosti soudu chybějí, jsou pak dány zákonné předpoklady pro rozhodnutí podle § 11 odst. 3 o. s. ř.
Podle ustanovení § 45 odst. 2 exekučního řádu místně příslušným exekučním soudem je soud, v jehož obvodu má bydliště povinný, je-li fyzickou osobou, a nemá-li bydliště, soud, v jehož obvodu se zdržuje. Má-li povinný, který je fyzickou osobou, bydliště na více místech, jsou místně příslušnými všechny soudy, v jejichž obvodu bydlí s úmyslem zdržovat se tam trvale. Je-li povinný právnickou osobou, je místně příslušným soud, v jehož obvodu má povinný sídlo. Nemá-li povinný, který je fyzickou osobou, bydliště v České republice, ani se v ní nezdržuje, nebo nemá-li povinný, který je právnickou osobou, sídlo v České republice, je místně příslušným soud, v jehož obvodu má povinný majetek; má-li majetek v obvodu více soudů, je příslušným soud, kterému byla jako prvnímu doručena žádost exekutora o udělení pověření.
V projednávané věci nelze zjistit soud povinného ve smyslu § 45 odst. 2 exekučního řádu, neboť není známo jeho skutečné bydliště ani místo, kde se zdržuje v České republice, ani jeho majetek. Podle sdělení Ministerstva vnitra, odboru azylové a migrační politiky, ze dne 22. října 2012 je povinný státním příslušníkem Polské republiky, k trvalému pobytu občana EU je hlášen na adrese K., přičemž povolení má platné od 9. prosince 1996. Na adrese trvalého pobytu se však povinný dlouhodobě, nejméně od roku 2000, nezdržuje. Jiné místo jeho pobytu se rozhodujícímu soudu zjistit nepodařilo.
S ohledem na výše uvedené Nejvyšší soud podle § 11 odst. 3 o. s. ř. – s přihlédnutím k zásadě hospodárnosti řízení – určil místně příslušným soudem v dané věci soud, u něhož bylo řízení zahájeno a který vydal rozsudek ze dne 5. března 2012, č. j. 115 EC 428/2011, 19 EC 9/2011-30, jehož výkonu se v tomto řízení oprávněná domáhá.
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 15. ledna 2013

JUDr. Miroslav Ferák
předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

sp. zn. 20 EXE 1377/2012

§ 11 odst. 3 o. s. ř.

sp. zn. 20 EXE 1377/2012

č. j. 115 EC 428/2011

19 Ec 9/2011-30

č. j. 20 EXE 1377/2012-7

Nejvyššímu soudu

§ 45 odst. 2 zákona č. 120/2001 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Okresní soud v Bruntále

Nejvyššímu soudu

§ 11 odst. 3 zákona č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyšší soud

§ 11 odst. 3 o. s. ř.

§ 45 odst. 2 exekučního řádu

§ 45 odst. 2 exekučního řádu

Nejvyšší soud

§ 11 odst. 3 o. s. ř.

č. j. 115 EC 428/2011

19 EC 9/2011-30


3 Tdo 1530/2012-16U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl dne 12. prosince 2012 v neveřejném zasedání o dovolání podaném obviněným M. S., proti rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 15. 11. 2011, č. j. 11 To 368/2011-171, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Okresního soudu v Náchodě pod sp. zn. 2 T 88/2011, takto :

Podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. se dovolání odmítá.

O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem Okresního soudu v Náchodě ze dne 1. 9. 2011, č. j. 2 T 88/2011-138, byl obviněný M. S. uznán vinným zločinem těžkého ublížení na zdraví podle § 145 odst. 1 trestního zákoníku ( tj. zákona č. 40/2009 Sb., účinného od 1. 1. 2010 /dále jen „ tr. zákoník “/ ) na tom skutkovém základě, že „ dne 23. 8. 2010 v době od 19 :30 do 20 :00 hodin v H., v chodbě domu, po předchozí slovní rozepři, udeřil V. S., pěstí ruky do pravé dolní části obličeje takovou intenzitou, až upadla na zem, čímž V. S. způsobil dvojnásobnou zlomeninu dolní čelisti v oblasti 2. třenového zubu a 1. stoličky vpravo, s trhlinou sliznice ústní předsíně, vertikálním rozlomením 1. stoličky a posunem kostních úlomků, a druhou zlomeninou v oblasti levého kloubního výběžku, bez posunu kostních úlomků, přičemž zranění si vyžádalo hospitalizaci na oddělení maxilofaciální chirurgie Fakultní nemocnice v Hradci Králové v době od 30. 8. do 8. 9. 2010 a operativní léčbu – osteosyntézu fraktury těla dolní čelisti, repozice úlomků a extrakci zubů 44, 45 a 46, s dobou pracovní neschopnosti od 30. 8. 2010 do 4. 10. 2010, kdy V. S. nejméně do 4. 10. 2010 trpěla bolestmi poraněné čelisti, ztížením verbální komunikace s okolím, ztíženým prováděním obvyklé ústní hygieny a obtížemi při příjmu potravy, kdy byla po uvedené období odkázána pouze na tekutou stravu, a musela absolvovat následnou rehabilitaci “. Za to byl obviněný podle § 145 odst. 1 tr. zákoníku odsouzen k trestu odnětí svobody v trvání tří let, pro jehož výkon byl podle § 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku zařazen do věznice s ostrahou. Výrokem podle § 228 odst. 1 tr. ř. soud uložil obviněnému povinnost zaplatit poškozené V. S., bytem H., částku 540,- Kč, a poškozené Všeobecné zdravotní pojišťovně ČR, Krajské pobočce pro Královéhradecký kraj, se sídlem H., H. K., částku 31.235,- Kč.

O odvoláních obviněného a Všeobecné zdravotní pojišťovny ČR, Krajské pobočky pro Královéhradecký kraj, proti předmětnému rozsudku rozhodl ve druhém stupni Krajský soud v Hradci Králové rozsudkem ze dne 15. 11. 2011, č. j. 11 To 368/2011-171, jímž podle § 258 odst. 1 písm. e ), f ), odst. 2 tr. ř. z podnětu podaných odvolání napadený rozsudek částečně zrušil, a to ve výroku o trestu a ve výroku, jímž byla obviněnému podle § 228 odst. 1 tr. ř. uložena povinnost zaplatit poškozené pojišťovně na náhradě škody částku 31.235,- Kč. Za podmínek § 259 odst. 3, odst. 4 tr. ř. poté v rozsahu zrušení nově rozhodl, že se obviněnému podle § 145 odst. 1 tr. zákoníku ukládá trest odnětí svobody v trvání tří let a pro výkon tohoto trestu se podle § 56 odst. 2 písm. b ) tr. ř. zařazuje do věznice s dozorem. Ve vztahu k poškozené Všeobecné zdravotní pojišťovně, Krajské pobočce pro Královéhradecký kraj, rozhodl podle § 228 odst. 1 tr. ř. tak, že obviněnému uložil povinnost zaplatit jí na náhradě škody částku 36.953,- Kč. Rozsudek odvolacího soudu nabyl právní moci dne 15. 11. 2011 ( § 139 odst. 1 písm. a/ tr. ř. ) a k témuž datu nabyl v nezrušených výrocích právní moci i rozsudek soudu prvního stupně ( § 139 odst. 1 písm. b/ cc/ tr. ř. per analogiam ).

Proti shora citovanému rozhodnutí odvolacího soudu podal obviněný M. S. následně dovolání, které zároveň směřoval i proti nezrušeným výrokům z rozsudku soudu prvního stupně. Uplatněným dovolacím důvodem byl důvod uvedený v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nesprávnost hmotně právního posouzení skutku ve smyslu uplatněného důvodu dovolání spatřuje dovolatel v tom, že soud prvního stupně neúplně provedl dokazování a nedostatečně zjistil skutkový děj spáchání údajného zločinu. Dovolatel setrval na tom, že poškozenou fyzicky nenapadl. Soudům vytkl, že při posuzování údajného napadení ignorovaly skutečnost, že je pravák, což by úder pěstí proti pravostranným partiím dolní čelisti poškozené vylučovalo. Proto mělo být objasněno, pěstí které ruky ji měl vlastně udeřit a jakým způsobem k útoku došlo. Dovolatel navíc neměl ani důvod poškozenou napadnout. Soudy se podle jeho názoru provedenými důkazy zabývaly povrchně, nehodnotily je jednotlivě a do všech podrobností a tím nedostály svých zákonných povinností. To se týká zejména výpovědi svědka obžaloby P. S., syna poškozené, který měl jako jediný přímý svědek incidentu potvrdit, že dovolatel napadl poškozenou úderem pěstí do obličeje. V této souvislosti připomněl výpověď tohoto svědka z hlavního líčení a citoval z ní pasáž, kde svědek uvedl „ Nepamatuji si, jestli jsem viděl úder, který vedl obžalovaný, ale nejspíše jsem ho viděl, ale řeknu raději, že ne “. Tento stěžejní důkaz podle dovolatele měl být soudem hodnocen jednoznačně v jeho prospěch, což se však nestalo. Ostatní důkazy pak směřovaly toliko ke zjištění následku činu a nikoliv k prokázání jeho subjektivní stránky. Úmysl způsobit poškozené těžkou újmu na zdraví mu tedy beze vší pochybnosti prokázán nebyl.

Proto s odkazem na ustanovení § 265m odst. 1 tr. ř. navrhl, aby Nejvyšší soud České republiky zrušil napadený rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové, sp. zn. 11 To 368/2011, ze dne 15. 11. 2011, a to v celém rozsahu, jakož i rozsudek Okresního soudu v Náchodě, sp. zn. 2 T 88/2011, ze dne 1. 9. 2011, a rozhodl tak, že se obviněný zprošťuje obžaloby. S odkazem na ustanovení § 265l odst. 4 tr. ř. dále navrhl, aby Nejvyšší soud rozhodl tak, že se ruší trest odnětí svobody z rozsudku Okresního soudu v Náchodě, sp. zn. 2 T 88/2011, ze dne 1. 9. 2011 s tím, že se nařizuje propuštění obviněného z výkonu trestu odnětí svobody. Součástí předloženého spisu byl i návrh obviněného ( dovolatele ) na rozhodnutí na přerušení výkonu trestu odnětí svobody do rozhodnutí o podaném dovolání.

Opis dovolání obviněného byl předsedkyní senátu soudu prvního stupně za podmínek § 265h odst. 2 tr. ř. zaslán k vyjádření nejvyššímu státnímu zástupci, jemuž byl doručen dne 5. 12. 2011. Do zahájení neveřejného zasedání dovolací soud neobdržel vyjádření nejvyššího státního zástupce k dovolání ani žádný jiný přípis, jímž by deklaroval zájem tohoto svého práva, jakož i práva vyplývajícího z ustanovení § 265r odst. 1 písm. c ) tr. ř., využít. Na tomto místě je třeba připomenout, že vyjádření nejvyššího státního zástupce k dovolání obviněného či naopak vyjádření obviněného k dovolání nejvyššího státního zástupce není podmínkou pro projednání podaného dovolání a zákon v tomto směru nestanoví žádnou lhůtu, jejíhož marného uplynutí by dovolací soud byl povinen vyčkat.

Obviněný M. S. je podle § 265d odst. 1 písm. b ) tr. ř. osobou oprávněnou k podání dovolání pro nesprávnost výroku rozhodnutí soudu, který se ho bezprostředně dotýká. Dovolání bylo podáno v zákonné dvouměsíční dovolací lhůtě ( § 265e odst. 1 tr. ř. ), prostřednictvím obhájce ( § 265d odst. 2 věta první tr. ř. ) a současně splňuje formální a obsahové náležitosti předpokládané v ustanovení § 265f odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) jako soud dovolací ( § 265c tr. ř. ) dále zkoumal, zda v předmětné věci jsou splněny podmínky přípustnosti dovolání podle § 265a tr. ř. Shledal, že dovolání je přípustné podle § 265a odst. 1, odst. 2 písm. a ), h ) tr. ř. per anlogiam.

Poněvadž dovolání lze podat jen z důvodů uvedených v ustanovení § 265b tr. ř., bylo dále zapotřebí posoudit, zda konkrétní důvody, o které obviněný dovolání opírá, lze podřadit pod dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., na který odkazuje. Toto zjištění má zásadní význam z hlediska splnění podmínek pro provedení přezkumu napadeného rozhodnutí dovolacím soudem ( srov. § 265i odst. 1, odst. 3 tr. ř. ).

Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je dán v případech, kdy rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Uvedenou formulací zákon vyjadřuje, že dovolání je určeno k nápravě právních vad rozhodnutí ve věci samé, pokud tyto vady spočívají v právním posouzení skutku nebo jiných skutečností podle norem hmotného práva, nikoliv z hlediska procesních předpisů. To znamená, že s poukazem na uvedený dovolací důvod se není možné domáhat přezkoumání skutkových zjištění, na nichž je napadené rozhodnutí založeno. Soudy zjištěný skutkový stav věci, kterým je dovolací soud vázán, je při rozhodování o dovolání hodnocen pouze z toho hlediska, zda skutek nebo jiná okolnost skutkové povahy byly správně právně posouzeny, tj. zda jsou právně kvalifikovány v souladu s příslušnými ustanoveními hmotného práva. Na podkladě tohoto dovolacího důvodu nelze proto hodnotit správnost a úplnost skutkového stavu ve smyslu § 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř. Dovolací soud přitom musí vycházet ze skutkového stavu tak, jak byl zjištěn v průběhu trestního řízení a jak je vyjádřen především ve výroku odsuzujícího rozsudku a rozveden v jeho odůvodnění, a je povinen zjistit, zda je právní posouzení skutku v souladu s vyjádřením způsobu jednání v příslušné skutkové podstatě trestného činu s ohledem na zjištěný skutkový stav. Těžiště dokazování je totiž v řízení před soudem prvního stupně a jeho skutkové závěry může doplňovat, popřípadě korigovat jen soud druhého stupně v řízení o řádném opravném prostředku ( § 259 odst. 3 tr. ř., § 263 odst. 6, odst. 7 tr. ř. ). Tím je naplněno základní právo obviněného dosáhnout přezkoumání věci ve dvoustupňovém řízení ve smyslu čl. 13 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen „ Úmluva “ ) a čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě. Dovolací soud není obecnou třetí instancí zaměřenou na přezkoumání všech rozhodnutí soudů druhého stupně a samotnou správnost a úplnost skutkových zjištění nemůže posuzovat už jen z toho důvodu, že není oprávněn bez dalšího přehodnocovat provedené důkazy, aniž by je mohl podle zásad ústnosti a bezprostřednosti v řízení o dovolání sám provádět ( srov. omezený rozsah dokazování v dovolacím řízení podle § 265r odst. 7 tr. ř. ). Pokud by zákonodárce zamýšlel povolat Nejvyšší soud jako třetí stupeň plného přezkumu, nepředepisoval by ( taxativně ) velmi úzké vymezení dovolacích důvodů ( k tomu viz např. usnesení Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 73/03 ).

V projednávaném případě však dovolatel s odkazem na výše uvedený dovolací důvod nenamítl žádný relevantní rozpor mezi popisem skutku a soudy aplikovanou právní kvalifikací ani to, že soudy svá skutková zjištění nesprávně posoudily z hlediska jiných důležitých hmotně právních skutečností. Podaný mimořádný opravný prostředek založil především na tvrzení, že se trestné činnosti, která je mu kladena za vinu, nedopustil. Pochybení soudů obou stupňů spatřoval v tom, že závěr o jeho vině založily na nesprávném hodnocení provedených důkazů, především pak výpovědi přímého svědka celého incidentu, syna poškozené P. S. Jinými slovy, v posuzovaném případě měla být v dovolatelův neprospěch porušena zásada in dubio pro reo, neboť namítl v podstatě to, že soudy při neakceptování jeho obhajoby vyhodnotily provedené důkazy k jeho tíži, přestože takový způsob jejich hodnocení nebyl v posuzovaném případě namístě. V důsledku toho pak měly vycházet z pochybnosti vzbuzujících skutkových zjištění, resp. z takového skutkového stavu věci, který neodpovídal skutečnosti. Teprve s existencí těchto vad pak obviněný ( dovolatel ) ve smyslu jím použitého dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. spojoval nesprávné právní posouzení stíhaného skutku jako zločinu těžkého ublížení na zdraví § 145 odst. 1 tr. zákoníku.

Z výše uvedených důvodů pak nelze pochybovat o tom, že se podaným mimořádným opravným prostředkem domáhal zásadního přehodnocení ( revize ) soudy zjištěného skutkového stavu věci, tzn. že dovolání ve skutečnosti uplatnil na procesním ( § 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř. ) a nikoli hmotně právním základě. Výše uvedené námitky tudíž dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. neodpovídají.

Nejvyšší soud při své rozhodovací činnosti respektuje názor opakovaně vyslovený v judikatuře Ústavního soudu, podle nějž o relevanci námitek proti skutkovým zjištěním soudů je - s ohledem na zásady vyplývající z práva obviněného na spravedlivý proces - nutno uvažovat i v dovolacím řízení v těch případech, kdy je dán extrémní rozpor mezi skutkovým stavem věci v soudy dovozované podobě a provedenými důkazy ( k tomu srov. např. nálezy Ústavního soudu ve věcech sp. zn. I. ÚS 4/04 nebo sp. zn. III. ÚS 84/94 a přiměřeně např. též usnesení ve věci sp. zn. III. ÚS 3136/09 ). Takový rozpor je ovšem dán tehdy, jestliže zásadní skutková zjištění v rozhodnutí soudu zcela chybí vzhledem k absenci příslušných procesně účinných důkazů, popř. zjevně nemají žádnou vazbu na soudem deklarovaný obsah provedeného dokazování, či jsou dokonce zřetelným opakem toho, co bylo skutečným obsahem dokazování.

V posuzované věci však Nejvyšší soud názor dovolatele, že soudy nižších stupňů v projednávaném případě zjišťovaly skutkový stav věci povrchně a neobjektivně, nesdílí.

Již soud prvního stupně se s provedenými důkazy vypořádal jak jednotlivě, tak i ve vzájemných souvislostech. Přitom vyhodnotil jejich obsah a zároveň náležitě vyložil ( § 125 odst. 1 tr. ř. ), jaké skutečnosti vzal ve vztahu k obviněným popíranému trestnému jednání za prokázané. Dostatečně vysvětlil, proč uvěřil verzi incidentu, jak ji konstantně po celý průběh trestního řízení uváděla poškozená, a výpovědím svědků, které ji podporovaly, a proč naopak obhajobu obviněného, stejně jako ji podporující výpovědi jeho družky, sestry a svědka K., hodnotil jako ryze účelové a nevěrohodné ( viz zejména str. 5 odůvodnění rozsudku ). Odvolací soud v rámci svého přezkumu ( § 254 odst. 1 tr. ř. ) neměl ke skutkovým zjištěním soudu prvního stupně žádných výhrad a na jím zjištěný skutkový stav věci, který byl podkladem pro právní posouzení skutku obviněného, plně navázal, což rovněž v souladu s ustanovením § 125 odst. 1 tr. ř. patřičně odůvodnil. Zabýval se prakticky stejnými námitkami obviněného, které uplatnil i v nyní projednávaném dovolání. Přesvědčivě vysvětlil, proč stejně jako soud prvního stupně měl výpověď poškozené k okolnostem fyzického útoku na ni za zcela věrohodnou a proč tedy výhradám obviněného nepřisvědčil ( viz zejména str. 3 až 5 shora odůvodnění napadeného rozsudku ). Rozhodnutí obou soudů tak rozhodně nelze, pokud jde o úvahy skutkové, považovat za projev nepřípustné libovůle.

Ústava České republiky, Listina základních práv a svobod, popř. mezinárodněprávní smlouvy, kterými je Česká republika vázána, nijak neupravují právo na přezkum rozhodnutí o odvolání v rámci dalšího řádného či dokonce mimořádného opravného prostředku. Zákonodárce tak mohl z hlediska požadavků ústavnosti věcné projednání dovolání omezit v rovině jednoduchého práva stanovením jednotlivých zákonných dovolacích důvodů, jejichž existence je pro přezkum pravomocného rozhodnutí v dovolacím řízení nezbytná. Není-li existence dovolacího důvodu Nejvyšším soudem zjištěna, není dána ani jeho zákonná povinnost dovolání věcně projednat ( viz např. rozhodnutí Ústavního soudu ve věcech sp. zn. II. ÚS 651/02 a sp. zn. III. ÚS 296/04 ).

Závěrem je pak třeba připomenout, že dovolatel je v souladu s § 265f odst. 1 tr. ř. na jedné straně povinen odkázat v dovolání jednak na zákonné ustanovení § 265b odst. 1 písm. a ) – l ) tr. ř., přičemž na straně druhé musí obsah konkrétně uplatněných dovolacích důvodů odpovídat důvodům předpokládaným v příslušném ustanovení zákona. V opačném případě nelze dovodit, že se dovolání opírá o důvody podle § 265b odst. 1 tr. ř., byť je v něm na příslušné zákonné ustanovení formálně odkazováno ( k těmto otázkám srov. přiměřeně např. rozhodnutí Ústavního soudu ve věcech sp. zn. I. ÚS 412/02, III. ÚS 732/02 a III. ÚS 282/03, II. ÚS 651/02, IV. ÚS 449/03, str. 6, IV. ÚS 73/03 str. 3, 4, III. ÚS 688/05 str. 5, 6 ).

Podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. Nejvyšší soud dovolání odmítne, bylo-li podáno z jiného důvodu, než je uveden v § 265b tr. ř. Poněvadž ve věci obviněného M. S. dospěl k závěru, že dovolání nebylo podáno z důvodů stanovených zákonem, rozhodl v souladu s § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. o jeho odmítnutí, aniž by napadené rozhodnutí věcně přezkoumával podle kritérií uvedených v ustanovení § 265i odst. 3 tr. ř. Za podmínek § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř. bylo o odmítnutí dovolání rozhodnuto v neveřejném zasedání, aniž by k tomuto postupu zákon vyžadoval souhlasu stran ( srov. § 265r odst. 1 písm. c/ tr. ř. ).

Pokud jde o návrh, přesněji toliko podnět dovolatele k přerušení výkonu napadeného rozhodnutí, Nejvyšší soud neshledal důvody, aby v projednávané věci rozhodl ( předsedou senátu ) podle § 265o odst. 1 tr. ř. K podání návrhu na odklad či přerušení výkonu dovoláním napadeného rozhodnutí, o kterém je třeba vždy rozhodnout samostatným výrokem, je za podmínek § 265h odst. 3 tr. ř. oprávněn výlučně předseda senátu soudu prvního stupně. Takový postup však v dané věci předsedkyně senátu soudu prvního stupně nezvolila.

Poučení : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. ř. ).

V Brně dne 12. prosince 2012

Předseda senátu :
JUDr. Eduard Teschler

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Hradci Králové

č. j. 11 To 368/2011-171

soudu odvolacího

Okresního soudu v Náchodě

sp. zn. 2 T 88/2011

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

Okresního soudu v Náchodě

č. j. 2 T 88/2011-138

§ 145 odst. 1 trestního zákoníku

č. 40/2009 Sb.

účinného od 1. 1. 2010

§ 145 odst. 1 tr. zákoníku

§ 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku

§ 228 odst. 1 tr. ř.

Krajský soud v Hradci Králové

č. j. 11 To 368/2011-171

§ 228 odst. 1 tr. ř.

§ 259 odst. 3, odst. 4 tr. ř.

§ 145 odst. 1 tr. zákoníku

§ 56 odst. 2 písm. b ) tr. ř.

§ 228 odst. 1 tr. ř.

odvolacího soudu

§ 139 odst. 1 písm. a/ tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 139 odst. 1 písm. b/ cc/ tr. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

soud prvního stupně

§ 265m odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Hradci Králové

sp. zn. 11 To 368/2011

Okresního soudu v Náchodě

sp. zn. 2 T 88/2011

§ 265l odst. 4 tr. ř.

Nejvyšší soud

Okresního soudu v Náchodě

sp. zn. 2 T 88/2011

soudu prvního stupně

§ 265h odst. 2 tr. ř.

dovolací soud

§ 265r odst. 1 písm. c ) tr. ř.

dovolací soud

§ 265d odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265e odst. 1 tr. ř.

§ 265d odst. 2 věta první tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. ř.

§ 265a tr. ř.

§ 265b tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

dovolacím soudem

§ 265i odst. 1, odst. 3 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

dovolací soud

§ 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř.

Dovolací soud

soudem prvního stupně

čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě

Dovolací soud

§ 265r odst. 7 tr. ř.

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 73/03

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 145 odst. 1 tr. zákoníku

§ 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 4/04

sp. zn. III. ÚS 84/94

sp. zn. III. ÚS 3136/09

Nejvyšší soud

soud prvního stupně

§ 125 odst. 1 tr. ř.

Odvolací soud

§ 254 odst. 1 tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 125 odst. 1 tr. ř.

soud prvního stupně

Nejvyšším soudem

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 651/02

sp. zn. III. ÚS 296/04

§ 265f odst. 1 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. a ) – l ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 412/02

III. ÚS 732/02

III. ÚS 282/03

II. ÚS 651/02

IV. ÚS 449/03

IV. ÚS 73/03

III. ÚS 688/05

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b tr. ř.

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265i odst. 3 tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. c/ tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265o odst. 1 tr. ř.

§ 265h odst. 3 tr. ř.

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

§ 265n tr. ř.


U S N E S E N Í

 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 12. prosince 2012 o dovolání podaném M. L., proti usnesení Krajského soudu v Brně sp. zn. 3 To 202/2012 ze dne 8. 8. 2012, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Městského soudu v Brně pod sp. zn. 11 T 124/2011, takto :

Podle § 265i odst. 1 písm. e ) trestního řádu s e dovolání odmítá.

O d ů v o d n ě n í :
 Rozsudkem Městského soudu v Brně sp. zn. 11 T 124/2011 ze dne 27. 4. 2012 byl dovolatel uznán vinným přečinem křivého obvinění podle § 345 odst. 2 trestního zákoníku ( zák. č. 40/2009 Sb., trestního zákoníku účinného od 1. 1. 2010, dále jen tr. zákoníku ) a přečinem pomluvy podle § 184 odst. 1 tr. zákoníku, když příslušný skutkový děj je podrobně popsán ve výrokové části citovaného rozhodnutí. Za tyto přečiny a sbíhající se dva přečiny šíření poplašné zprávy podle § 357 odst. 2 tr. zákoníku byl odsouzen k souhrnnému trestu odnětí svobody v trvání dvou let a jeho výkon mu byl podmíněně odložen na zkušební dobu čtyř let. Současně byl zrušen výrok o souhrnném trestu odnětí svobody z rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 4 sp. zn. 4 T 126/2010 ze dne 18. 1. 2012, jakož i všechna další rozhodnutí na tento výrok navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu.

 O odvolání M. L. rozhodl ve druhém stupni Krajský soud v Brně usnesením sp. zn. 3 To 202/2012 ze dne 8. 8. 2012 tak, že odvolání jako nedůvodné podle § 256 trestního řádu ( dále jen tr. ř. ) zamítl.

 Proti tomuto rozhodnutí odvolacího soudu podal M. L. dovolání, a to jako osoba oprávněná, včas, prostřednictvím svého obhájce a za splnění i všech dalších, zákonem pro podání dovolání vyžadovaných náležitostí, když za dovolací důvod označil ten, který je uveden v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. V důvodech tohoto svého mimořádného opravného prostředku uvedl, že na základě zjištěné důkazní situace i samotného spisu není možné jeho jednání hmotně právně podřadit pod jemu přisuzované přečiny. To proto, že ve vztahu ke skutkovému jednání nebyla naplněna materiální stránka žádného z žalovaných přečinů tak, jak stanovuje § 12 odst. 2 tr. zákoníku, když dle jeho přesvědčení nelze jednoznačně uzavřít, že bylo jeho úmyslem přivodit trestní stíhání státní zástupkyni KSZ Brno JUDr. E., ani ji pomluvit v zaměstnání nepravdivými informacemi. Uvedl, že je nutné zohlednit, že k jeho jednání došlo ve značném rozrušení a pod určitým tlakem okolností s tím, že nelze dle jeho vyjádření ani odhlédnout od postavení JUDr. E., která ze své pozice státní zástupkyně je obecně mnohem více exponovaná ke stížnostem občanů než zaměstnanci v jiných sférách, a je tedy třeba velmi citlivě rozlišovat relevanci podaných stížností, kritik či určitých obvinění. Vyjádřil přesvědčení, že intenzita škodlivosti předmětného jednání nedosahovala intenzity žádného z žalovaných přečinů a tvrzení v předmětných emailech bylo reprodukováno z doslechu od třetí osoby. Tím vyjádřil přesvědčení, že se jednalo toliko o domněnku a toto jednání není v souladu s ustálenou judikaturou Nejvyššího soudu České republiky ( dále jen Nejvyššího soudu ) trestné ( s poukazem na rozhodnutí Nevyššího soudu sp. zn. 7 Tdo 926/2010 ). Závěrem namítl, že se celá věc dala řešit civilněprávní žalobou na ochranu osobnosti bez nutnosti trestní represe. Na základě výše uvedených skutečností navrhl Nejvyššímu soudu, nechť „ zruší usnesení Krajského soudu v Brně sp. zn. 3 To 202/2012 ze dne 8. 8. 2012 a navazující rozhodnutí a věc přikáže k novému projednání a rozhodnutí ve věci. “ Současně navrhl, předsedovi senátu soudu prvního stupně, aby navrhl Nejvyššímu soudu ve smyslu § 265 odst. 3 tr. ř. odklad či přerušení trestu.

 K takto podanému dovolání se písemně vyjádřil státní zástupce činný u Nejvyššího státního zastupitelství České republiky ( dále jen státní zástupce ). V tomto svém vyjádření uvedl, že za relevantní lze považovat námitku dovolatele, jejímž prostřednictvím zpochybňuje naplnění subjektivní stránky uvedených přečinů, námitku, že jeho jednání nemělo být považováno za trestné s ohledem na zásadu subsidiarity trestní represe, popřípadě, že jeho jednání nedosahovalo intenzity škodlivosti žádného z trestných činů. Stejně tak deklarovanému dovolacímu důvodu odpovídá námitka, že jeho jednání bylo pouze domněnkou, kterou nelze považovat za trestnou. Třebaže lze ve vztahu k uplatněnému dovolacímu důvodu uvedené námitky považovat za relevantní, státní zástupce je považuje za zjevně neopodstatněné. Takto poukázal na to, že pokud jde o námitku uplatnění subsidiarity trestní represe, je třeba uvést, že poukaz obviněného na § 12 odst. 2 tr. zákoníku je zcela nepřípadný. K tomu je možno toliko odkázat na recentní judikaturu, konkrétně usnesení Nejvyššího soudu sp. zn. 5 Tdo 17/2011, podle kterého „ Každý protiprávní čin, který vykazuje znaky uvedené v trestním zákoníku a který je v něm označen za trestný, je trestným činem. V obecné rovině tedy lze považovat takový čin vždy za společensky škodlivý. Opačný závěr stran zjištění nedostatečné společenské škodlivosti činu by bylo možné učinit jen zcela výjimečně v případech, v nichž z určitých závažných důvodů není vhodné uplatňovat trestní represi. V takovém případě by tedy konkrétní čin z hlediska závažnosti neodpovídal ani těm nejlehčím, běžně se vyskytujícím trestným činům příslušné právní kvalifikace. “ Je přitom zřejmé, že takové podmínky judikaturou akcentované, tj. závažné důvody, pro které není namístě uplatňovat trestní represi, ve věci zcela zjevně dány nebyly. Ve vztahu k naplnění subjektivní stránky jednání dovolatele lze dle státního zástupce odkázat na přiléhavé závěry nalézacího soudu, který se vyhodnocení zavinění věnoval velmi obšírně. Na úmysl dovolatele ve vztahu k případnému vyvození trestní odpovědnosti poškozené lze přitom usuzovat zejména vzhledem k tomu, komu svá nepravdivá tvrzení adresoval, tj. na podatelnu státního zastupitelství. Dovolatel přitom věděl, že takto sdělené údaje bude nutno prošetřit, když státní zástupce je jedním z orgánů činných v trestním řízení, který je povinen zajistit šetření došlých trestních oznámení a je povinen stíhat všechny trestné činy, o kterých se dozví. Na jeho úmysl lze dle státního zástupce usuzovat i z toho, že se s obdobným obviněním obrátil na orgány činné v trestním řízení již dříve, přičemž jeho podání bylo prověřováno protikorupčním útvarem policie s negativním výsledkem. Uzavřel, že dovolatel tedy jednoznačně věděl, že uvedené obvinění se nezakládá na pravdě a jeho podání může vést k vyvození trestní odpovědnosti poškozené, přesto si tímto způsobem počínat chtěl. V jeho jednání tak lze dovodit jednoznačně zavinění ve formě úmyslu přímého, jak má na mysli ustanovení § 15 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku. Stejně tak lze považovat za nedůvodnou námitku dovolatele, pokud s poukazem na postavení poškozené, jež je veřejně činnou osobou, považuje za nutné citlivěji posuzovat případnou kritiku její osoby. Jak totiž vyplývá z inkriminovaných vyjádření dovolatele, pokud uváděl mj. nepravdivé okolnosti o tom, že poškozená je členkou sekty, která týrá a zneužívá děti, jde o nepravdivé údaje obecně zavrženíhodné, které nemají bezprostřední vztah k působení poškozené v jejím postavení veřejně činné osoby a takové tvrzení nelze považovat za obhajitelné zvýšenou úrovní přípustné kritiky vůči veřejně činné osobě. Pokud dovolatel namítl, že jeho tvrzení jsou pouze z doslechu a odkazuje tak na citované rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 7 Tdo 926/2010, státní zástupce se s touto námitkou rovněž neztotožňuje. V prvé řadě je třeba uvést, že pokud jde o obviněným tvrzené přijetí úplatku, v žádném případě se nemohlo z jeho strany jednat pouze o prezentaci nějakých skutečností z doslechu. Naopak, jednalo se o jím samým uváděné skutečnosti údajné korupční činnosti poškozené. Pokud jde o údaje, které obviněný presentoval účelově jako získané od třetí osoby, jednalo se o údaje pouze takto účelově uvedené jako získané od třetí osoby, nehledě na to, že dle skutkových zjištění soudu je údajný původce takových informací pouze fiktivní. Ve vztahu k právní kvalifikaci jednání obviněného jako přečinu pomluvy pak citované rozhodnutí nemá žádný vztah. Vzhledem k výše uvedenému dospěl k závěru, že dovolání je jako celek zjevně neopodstatněné. Proto navrhl, aby Nejvyšší soud takto podané dovolání v neveřejném zasedání, k jehož konání může přistoupit podle § 265r odst. 1 písm. a ) trestního tr. ř., jako zjevně neopodstatněné podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. odmítl. Současně podle § 265r odst. 1 písm. c ) tr. ř. státní zástupce souhlasil s tím, aby Nejvyšší soud v neveřejném zasedání učinil i jiné, než navrhované rozhodnutí.

Na tomto místě je nutno opakovaně připomenout, že dovolání jako mimořádný opravný prostředek lze podat jen a výlučně z důvodů uvedených v ustanovení § 265b tr. ř. a je tedy nezbytné vždy posoudit, zda uplatněný dovolací důvod v té které věci je právě tím, který lze považovat za důvod uvedený v citovaném ustanovení zákona, když bez jeho existence nelze vůbec provést přezkum napadeného rozhodnutí.

Důvod dovolání vymezený ustanovením § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je dán tehdy, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo na jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Poukazem na uvedený dovolací důvod se nelze v zásadě domáhat přezkoumání učiněných skutkových zjištění, pokud ovšem tato jsou takového druhu a rozsahu, že na jejich základě lze přijmout jim adekvátní právní závěry. Skutkový stav je tak při rozhodování o dovolání hodnocen pouze z toho hlediska, zda skutek nebo jiná okolnost skutkové povahy byly správně právně posouzeny v souvislosti s provedeným dokazováním a následně právně kvalifikovány v souladu s příslušnými ustanoveními hmotného práva. Za dané situace se tak nelze s poukazem na označený dovolací důvod domáhat přezkoumání skutkových zjištění, na kterých je napadené rozhodnutí vystavěno. Nejvyšší soud se tedy nemůže odchýlit od skutkového zjištění, které bylo provedeno v předcházejících řízeních a je takto zjištěným skutkovým stavem vázán. Povahu právně relevantních námitek nemohou mít takové námitky, které směřují do oblasti skutkového zjištění, hodnocení důkazů či takové námitky, kterými dovolatel vytýká neúplnost provedeného dokazování.

Z hlediska uplatněného dovolacího důvodu jsou tak námitky uplatněné právně relevantně, současně se však jedná o námitky zjevně neopodstatněné. Také je namístě uvést, že se všemi jeho námitkami ( týkající se subjektivní stránky, společenské škodlivosti, či námitky, jejímž prostřednictvím uvedl, že pouze prezentoval svoje domněnky ) se řádně a velmi podrobně vypořádal již soud prvního stupně, přičemž soud odvolací jeho úvahy potvrdil a plně se s nimi shodl a dále je přiléhavým způsobem rozvedl. Pro stručnost lze na toto pečlivé odůvodnění soudu prvního stupně odkázat ( str. 21 -28 rozsudku soudu prvního stupně ). Je přitom namístě zdůraznit, že za situace, kdy bylo prokázáno, že si dovolatel musel být vědom skutečnosti, že poškozená JUDr. E. se nedopustila jednání, které popisoval v předmětných emailech a přesto tyto poslal na podatelnu Krajského státního zastupitelství v Brně a Vrchního soudu v Olomouci, jednal tak v úmyslu přímém podle § 15 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku, kdy jeho úmyslem bylo jednoznačně pomstít se poškozené tím, že ji vystaví trestnímu stíhání a ohrozí její profesní postavení. V daném případě se také nejednalo o žádné domněnky, skutečnosti uvedené v emailech byly prezentované jako fakta s cílem poškodit JUDr. E. Též podle rozhodnutí Nevyššího soudu sp. zn. 7 Tdo 926/2010 ze dne 15. 9. 2010, na které ostatně poukázal sám dovolatel, jestliže pachatel učiní nepravdivé oznámení před policejním orgánem, v němž mimo jiné označí konkrétní osobu, která se měla dopustit trestného činu, musí si být vědom toho, že takové lživé obvinění je způsobilé vyvolat její trestní stíhání. Dovolatel zcela jednoznačně v předmětných emailech označil poškozenou jako pachatelku trestného činu ( a to ne pouze jednoho ) a musel si tak být zjevně vědom toho, co takovýmto jednáním způsobí. Stejně tak nelze přisvědčit námitce dovolatele, že by jeho jednání nebylo společensky škodlivé, a to i s ohledem na postavení poškozené jakožto státní zástupkyně. Lze plně přisvědčit odvolacímu soudu, že skutečnost, že někdo působí ve státní správě či justici, nedává dovolateli oprávnění jej falešně obviňovat a šířit o něm nepravdivé informace, které jsou způsobilé ohrozit jeho profesní i osobní život a svoje jednání následně bagatelizovat tím, že takováto osoba by měla být na urážky, výhrůžky a pomluvy zvyklá. Je též pravdou, že veřejnost reaguje mnohem citlivěji na takovéto nekalé a zavrženíhodné jednání takovýchto veřejných osob, u kterých se předpokládá jejich morální bezúhonnost.

S ohledem na výše uvedené, je zřejmé, že i námitka dovolatele, týkající se subsidiarity trestní represe a s ní spojeného principu ultima ratio ( byť právně relevantně uplatněna pod deklarovaným dovolacím důvodem ), je námitkou zjevně neopodstatněnou. Dovolatel svým jednáním proto naplnil všechny znaky jemu přisuzovaných přečinů a intenzita jeho jednání významně překročila rámec běžných občanskoprávních vztahů do té míry, že již bylo namístě uplatnit prostředky trestní represe ( lze v těchto souvislostech odkázat na rozhodnutí Nejvyššího soudu uváděné státním zástupcem ), když o tomto nemá dovolací soud jakýchkoli pochyb.

S poukazem na uvedené tak Nejvyššímu soudu nezbylo, než takto podané dovolání odmítnout podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř., jako zjevně neopodstatněné. Za podmínek stanovených v § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř. tak učinil v neveřejném zasedání.

Vzhledem ke skutečnosti, že dovolací soud takto podané dovolání odmítl a ani předseda soudu prvního stupně neučinil požadovaný návrh podle § 265h odst. 3 tr. ř. na odklad dovolateli uloženého trestu, dovolací soud v tomto smyslu ani nerozhodoval.

P o u č e n í : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. ř. ).

V Brně dne 12. prosince 2012

Předseda senátu :
JUDr. Vladimír Jurka

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 3 To 202/2012

soudu odvolacího

Městského soudu v Brně

sp. zn. 11 T 124/2011

§ 265i odst. 1 písm. e ) trestního řádu

Městského soudu v Brně

sp. zn. 11 T 124/2011

§ 345 odst. 2 trestního zákoníku

č. 40/2009 Sb.

účinného od 1. 1. 2010

§ 184 odst. 1 tr. zákoníku

§ 357 odst. 2 tr. zákoníku

Obvodního soudu pro Prahu 4

sp. zn. 4 T 126/2010

Krajský soud v Brně

sp. zn. 3 To 202/2012

§ 256 trestního řádu

odvolacího soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 12 odst. 2 tr. zákoníku

Nejvyššího soudu České republiky

Nejvyššího soudu

Nevyššího soudu

sp. zn. 7 Tdo 926/2010

Nejvyššímu soudu

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 3 To 202/2012

soudu prvního stupně

Nejvyššímu soudu

§ 265 odst. 3 tr. ř.

§ 12 odst. 2 tr. zákoníku

Nejvyššího soudu

sp. zn. 5 Tdo 17/2011

§ 15 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku

Nejvyššího soudu

sp. zn. 7 Tdo 926/2010

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. c ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

soud prvního stupně

soud odvolací

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

§ 15 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku

Nevyššího soudu

sp. zn. 7 Tdo 926/2010

odvolacímu soudu

Nejvyššího soudu

dovolací soud

Nejvyššímu soudu

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

dovolací soud

soudu prvního stupně

§ 265h odst. 3 tr. ř.

dovolací soud

§ 265n tr. ř.


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Václava Dudy a soudců JUDr. Pavla Krbka a JUDr. Ivany Zlatohlávkové ve věci žalobce L. N., zastoupeného JUDr. Danielou Trávníčkovou, advokátkou se sídlem v Blansku, Svitavská 1, proti žalovanému P. S., s místem podnikání v Blansku, Zborovecká 1598/58, zastoupenému JUDr. Pavlem Ryšem, advokátem se sídlem v Blansku, Mahenova 13, o vzájemné vrácení plnění ze zrušené smlouvy, vedené u Okresního soudu v Blansku pod sp. zn. 7 C 1073/2002, o dovolání žalovaného proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 24. ledna 2012, č. j. 37 Co 285/2005-159, takto :

I. Dovolací řízení se zastavuje.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.O d ů v o d n ě n í :

 Proti v záhlaví uvedenému rozsudku Krajského soudu v Brně podal žalovaný dovolání, které vzal podáním ze dne 6. listopadu 2012 zpět.
Podle § 243b odst. 5 věty druhé občanského soudního řádu ( dále „ o. s. ř. “ ) vezme-li dovolatel dovolání zcela zpět, dovolací soud řízení zastaví.
Protože nastala situace předvídaná uvedeným ustanovením, Nejvyšší soud dovolací řízení zastavil.
O nákladech dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle § 243b odst. 5 věty prvé, § 224 odst. 1, § 151 odst. 1 a § 146 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., neboť žalobci žádné náklady, na jejichž náhradu by měl v dovolacím řízení právo, nevznikly.
Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
V Brně dne 14. prosince 2012

 JUDr. Václav Duda, v. r.
 předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Blansku

sp. zn. 7 C 1073/2002

Krajského soudu v Brně

č. j. 37 Co 285/2005-159

Krajského soudu v Brně

dovolací soud

Nejvyšší soud


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky projednal dne 14. prosince 2012 v neveřejném zasedání návrh Ministerstva spravedlnosti České republiky na rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, a rozhodl t a k t o :

Podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, se na odsouzení občana České republiky T. K. , rozsudkem Okresního soudu Bratislava I, Slovenská republika, ze dne 8. 9. 2011, sp. zn. 5T 50/2011, hledí jako na odsouzení soudem České republiky.

O d ů v o d n ě n í :

Výše uvedeným rozsudkem Okresního soudu Bratislava I ze dne 8. 9. 2011 byl T. K. uznán vinným pokračujícím trestným činem loupeže a byl odsouzen ke společnému trestu odnětí svobody v trvání pěti let a šesti měsíců. Současně byl zrušen výrok o vině a o trestu z rozsudku Okresního soudu Bratislava III ze dne 20. 6. 2011, sp. zn. 1T 50/2011, jakož i další výroky, které mají v uvedeném výroku o vině podklad.

Shora uvedené trestné činnosti se odsouzený dopustil podle zjištění Okresního soudu Bratislava I tím, že

1. dne 24. 3. 2011 přibližně kolem 10.50 hod. v B. na ulici Ľ. v prodejně sexshopu ve chvíli, kdy poškozená zaměstnankyně prodejny V. B. u pultu zapisovala zboží do knihy zápisů prodeje, tuto oslovil „ toto je přepadení, dejte mi všechny peníze z kasy “, přičemž v pravé ruce držel plynovou pistoli, která vypadala jako skutečná krátká střelná zbraň, a tuto plynovou pistoli měl opřenou o skleněný pult a nasměrovanou na poškozenou, na to, když mu poškozená odpověděla, že je to sexshop a nemají moc peněz, reagoval tím, že zopakoval „ dejte mi peníze z kasy “, následně dodal „ nic nezkoušejte a dejte mi peníze “, na otázku poškozené, zda mu má dát i drobné, řekl „ i drobné a dejte mi ty peníze do tašky “, na což poškozená z obavy o svoje zdraví a život vybrala z kasy finanční hotovost ve výši přibližně 346 €, vložila ji do aktovky obviněného, který po té řekl, aby volala policii až za tři minuty, a následně při odchodu řekl „ promiňte “ a odešel z prodejny, a tím způsobil podnikateli H. A. , místo podnikání B. , M. , škodu ve výši 346 €,
2. v době mezi 11.35 hod. až 11.45 hod. dne 7. 4. 2011 v B. na ulici R. v prodejně E. C. přepadl pracovnici prodejny E. B. tak, že přistoupil k pultu VIP a namířil na ni zbraň značky Walther P22, černo stříbrné barvy, kterou držel v pravé ruce, se slovy „ tichoučko, otevři kasu a dej mi peníze “, které mu poškozená v obavě o svůj život vydala v hotovosti ve výši 137,38 €, následně z místa činu odešel i s penězi a zbožím, a to erotickým prádlem černé barvy značky Catsuit v hodnotě 49,90 €, čímž způsobil poškozené společnosti City Realex, s. r. o., škodu ve výši 187,28 € a pracovnici prodejny psychickou újmu.

Ministerstvo spravedlnosti České republiky podalo ve shora uvedené věci návrh Nejvyššímu soudu České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) na rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ zákon “ ).

Nejvyšší soud věc přezkoumal a shledal, že jsou splněny zákonné podmínky pro rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona.

Především je třeba uvést, že podle § 4a odst. 3 zákona může Nejvyšší soud na návrh Ministerstva spravedlnosti ČR rozhodnout, že se na odsouzení občana České republiky soudem jiného členského státu Evropské unie hledí jako na odsouzení soudem České republiky, jestliže se týká činu, který je trestný i podle právního řádu České republiky, a je-li to odůvodněno závažností činu a druhem trestu, který za něj byl uložen.

Z podaného návrhu a z obsahu připojeného spisového materiálu vyplývá, že odsouzený T. K. je občanem České republiky, který byl odsouzen soudem jiného členského státu Evropské unie, přičemž se odsouzení týká skutku, který vykazuje znaky trestného činu i podle příslušných právních předpisů České republiky ( trestný čin loupeže podle § 173 tr. zákoníku ). Tím jsou splněny formální podmínky ustanovení § 4a odst. 3 zákona.

V posuzované věci jsou dány i podmínky materiální povahy. Odsouzený se dopustil úmyslné trestné činnosti směřující proti osobní svobodě a proti majetku. Jednal přitom v takovém rozsahu ( zejména se dopustil trestné činnosti opakovaně ), že již lze tuto trestnou činnost označit za závažnou ve smyslu § 4a odst. 3 zákona. Pokud jde o druh trestu, byl mu uložen citelný trest odnětí svobody. Lze tedy dovodit, že podmínky ustanovení § 4a odst. 3 zákona týkající se závažnosti činu a druhu uloženého trestu jsou splněny.

Z uvedených důvodů proto Nejvyšší soud návrhu Ministerstva spravedlnosti České republiky vyhověl.

Poučení : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 14. prosince 2012

 Předseda senátu :
 JUDr. Karel Hasch

Nejvyšší soud České republiky

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

sp. zn. 5T 50/2011

Okresního soudu Bratislava I

Okresního soudu Bratislava III

sp. zn. 1T 50/2011

Okresního soudu Bratislava I

Nejvyššímu soudu České republiky

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud

§ 173 tr. zákoníku

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu Stanislava Balíka a soudců Dagmar Lastovecké a Jiřího Nykodýma ve věci ústavní stížnosti D. S., zastoupenou JUDr. Zdeňkou Polákovou, advokátkou se sídlem Opletalova 608/2, 736 01 Havířov - Šumbark, proti rozsudku Okresního soudu v Bruntále č. j. 0 P 148/2008-217 ( 6 P a Nc 102/2009 ) ze dne 22. 7. 2009, rozsudku Krajského soudu v Ostravě č. j. 56 Co 320/2009-249 ze dne 5. 1. 2010, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včas podanou ústavní stížností, která i v ostatním splňovala podmínky stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen ,,zákon o Ústavním soudu" ), usiluje stěžovatelka o zrušení v záhlaví označených rozhodnutí obecných soudů s odůvodněním, že jimi byla porušena její ústavně zaručená práva vyplývající z čl. 36 odst. 1, čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a z čl. 90 Ústavy České republiky ( dále jen "Ústava" ).

Z přiloženého listinného materiálu vyplývá, že z podnětu Dětského centra Čtyřlístek, příspěvkové organizace v Opavě ( dále jen "dětské zařízení" ) bylo z úřední povinnosti Okresním soudem v Bruntále ( dále jen "soud prvního stupně" ) dne 16. 6. 2009 zahájeno řízení o vyslovení nezájmu matky D. S. ( dále jen "stěžovatelka" ) a otce dítěte S. N. o nezl. syna Jana /jedná se o pseudonym/ ( dále také jako "vedlejší účastník" ). Městský úřad v Bruntále jako orgán sociálně právní ochrany dětí na základě plné moci Úřadu pro mezinárodně právní ochranu dětí v Brně jako kolizního opatrovníka navrhl, aby byl určen nezájem rodičů o nezletilého Jana v době od 16. 12. 2008 do 16. 6. 2009. Nezletilý Jan se dostal do péče dětského zařízení na základě předběžného opatření Okresního soudu v Bruntále, pobočka v Krnově dne 10. 9. 2007, pod sp. zn. 0 Nc 1466/2007, dne 11. 9. 2007. Důvodem pro vydání předběžného opatření byla skutečnost, že stěžovatelka nebyla schopna dítěti poskytnout ani základní výživu, když v bytě, ve kterém přebývala, nebyly ani základní potraviny, stěžovatelka neměla žádný prokazatelný příjem, podmínky, ve kterých nezletilý Jan žil, ohrožovaly jeho další vývoj. Usnesením Okresního soudu v Bruntále ze dne 30. 1. 2009, pod č. j. 0 P 148/2008-191 bylo rozhodnuto o odevzdání nezletilého Jana do péče ústavního zařízení ČR. Toto rozhodnutí nabylo právní moci dne 25. 2. 2009. Soudem prvního stupně bylo zjištěno, že stěžovatelka v době rozhodování neměla zajištěné podmínky pro převzetí do své péče. V říjnu 2007 nastoupila detoxikační léčbu v Psychiatrické léčebně v Opavě, svého syna v dětském zařízení navštívila dne 9. 10. 2007, 13. 10. 2007, 17. 10. 2007. Poté z léčebny odešla, syna navštívila až dne 9. 5. 2008 se svojí matkou paní A. Dále bylo soudem prvního stupně zjištěno, že Janovi ústavní výchova od počátku vůbec nevyhovuje, není schopen se zde plnohodnotně rozvíjet. Jeho základní vývojové potřeby, zejména potřeba intenzivního, individuálního vztahu k vlastní pečující osobě nebyla dlouhodobě uspokojována. Dětskou psycholožkou bylo doporučeno urgentní řešení sociální situace dítěte, zájem rodičů zhodnotila jako nulový, jako vhodné se jí jevilo rozhodnutí o poručenské nebo osvojitelské péči. Soud prvního stupně vzal za prokázané, že ani jeden z rodičů neprojevil o nezletilého Jana v období od 16. 12. 2008 do 16. 6. 2009 žádný zájem, žádný z rodičů nezletilého syna v dětském zařízení nenavštívil a žádný z rodičů se o syna nezajímal prostřednictvím telefonických či písemných zpráv. Žádný z rodičů neplnil dobrovolně svoji vyživovací povinnost. Žádný z rodičů si také nevytvořil podmínky pro převzetí syna do péče. Po provedeném dokazování soud prvního stupně rozsudkem ze dne 22. 7. 2009, č. j. 0 P 148/2008 - 217 určil, že matka a otec neprojevili o nezletilého Jana opravdový zájem nejméně v období od 16. 12. 2008 do 16. 6. 2009.

Rozsudek soudu prvního stupně napadla stěžovatelka odvoláním. Krajský soud v Ostravě ( dále jen "odvolací soud" ) rozsudkem č. j. 56 Co 320/2009-249 ze dne 5. 1. 2010 potvrdil rozsudek soudu prvního stupně. Odvolací soud shledal odvolání stěžovatelky jako nedůvodné, neboť v řízení bylo prokázáno, že stěžovatelka o syna dlouhodobě neprojevila zájem, nenavštěvovala syna, ani se o něj písemně či telefonicky nezajímala, neopatřila si zprávy o dítěti v dětském zařízení, nehradila na syna výživné a neposkytovala mu žádné dary. Stěžovatelka v době rozhodování odvolacího soudu nezajistila pro dítě vhodné prostředí, byt, v němž žila, nebyl pro péči o malé dítě uzpůsoben, chybělo základní bytové zařízení. Výslechem stěžovatelky bylo vyvráceno její tvrzení o tom, že návštěvám nezletilého Jana v rozhodném období bránily matce sociální důvody, stěžovatelka totiž byla v roce 2009 výdělečně činná, odvolací soud se ztotožnil se závěrem soudu prvního stupně o tom, že zájem babičky ze strany stěžovatelky o syna je bez významu, neboť předmětem řízení je posouzení zájmu či nezájmu vlastních rodičů. Jako irelevantní shledal odvolací soud také tvrzení stěžovatelky, že v současné době je stěžovatelce ze strany dětského zařízení bráněno v návštěvě nezletilého syna, jelikož předmětem přezkumu zájmu rodičů bylo období od 16. 12. 2008 do 16. 6. 2009. Dle odvolacího soudu námitka stěžovatelky o faktickém zastoupení dítěte Městským úřadem v Bruntále neobstojí, jelikož sociálně-právní ochranu dětí vykonává Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí i obecní úřady obcí s rozšířenou působností nebo obce se samostatnou působností ( viz § 4 odst. 1 zákona č. 359/99 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí ).

Stěžovatelka v projednávané ústavní stížnosti namítá porušení svých shora uvedených ústavně zaručených práv, a to v důsledku postupu obecných soudů, jmenovitě soudu prvního stupně a soudu odvolacího. Stěžovatelka namítá, že se obecné soudy nezabývaly vážnými důvody ze strany stěžovatelky a při rozhodování zcela pominuly její zdravotní stav, značnou vzdálenost od místa pobytu nezletilého syna, špatnou ekonomickou situaci a také to, že se jedná o občanku jiného státu, pro kterou není snadné se v místních poměrech orientovat. Kontakt s dítětem dle tvrzení stěžovatelky zprostředkovávala babička nezletilého Jana. Stěžovatelka obecným soudům vytýká, že neprovedly důkazy, které navrhovala. Stěžovatelka dále namítá, že faktickým vystupováním Městského úřadu v Bruntále, jako orgánu sociálně právní ochrany dětí na základě plné moci, došlo ke kolizi. Dále uvádí, že úřady ( Krajský úřad Moravskoslezského kraje nebo Orgán sociálně právní ochrany dětí ) poskytly rodný list nezletilého Jana a informovaly třetí osoby o údajích nezletilého a jeho rodičů.

Ústavní soud si vyžádal vyjádření soudu prvního stupně i soudu odvolacího k podané ústavní stížnosti. Dále svým usnesením ze dne 30. 6. 2010 ustanovil Prof. JUDr. M. H., CSc., advokátku, kolizní opatrovnicí vedlejšího účastníka nezletilého Jana pro zastupování v řízení o ústavní stížnosti a požádal ji o vyjádření v projednávané věci.

Odvolací soud ve svém vyjádření uvádí, že se vypořádal se všemi odvolacími námitkami. Ohledně námitky týkající se kolizního opatrovníka zopakoval argumentaci ze svého napadeného rozhodnutí a dále uvedl, že volbu kolizního opatrovníka provádí soud prvního stupně a proti jeho procesnímu rozhodnutí mohla stěžovatelka podat odvolání, což neučinila. Ohledně ostatních námitek stěžovatelky odvolací soud uvedl, že v rozhodném období žádný z rodičů dítě nenavštívil a neprojevil zájem o dítě ani prostřednictvím telefonických či písemných zpráv. Stěžovatelka při výslechu u odvolacího soudu dne 5. 1. 2010 potvrdila, že je již rok zaměstnána. Přes tuto skutečnost výživné neplnila a dítěti neposkytla žádný dar. Návštěvy dětského zařízení se odehrály v průběhu roku 2007, dále dne 9. 5. 2008 a naposledy 1. 10. 2009, to je mimo rámec rozhodného období. Byt, který stěžovatelka obývala se svým přítelem, nebyl uzpůsoben ke sdílení s nezletilým dítětem. Pokud je zájem stěžovatelky o dítě nahrazován zájmem babičky ze strany matky, měla stejná osoba možnost požádat o svěření do náhradní péče.

Soud prvního stupně ve svém vyjádření odkazuje na zdůvodnění svého rozhodnutí a dále uvádí, že zachovával zásadu rovnosti stran účastníků řízení a provedl veškeré důkazy potřebné k rozhodnutí ve věci samé. Soud se při rozhodování zabýval rozhodným obdobím a dalšími obdobími se ani zabývat nemohl, a pokud byl později nějaký zájem ze strany stěžovatelky učiněn, nemá to z hlediska hmotněprávního na posouzení splnění podmínek dle § 68 odst. 1 písm. a ) a odst. 3 zákona o rodině, žádný vliv a právní význam. Soud sleduje blaho dítěte a rozhodnutí musí směřovat k úpravě poměrů nezletilého dítěte, které mu zajistí nejlepší právní postavení, které vzhledem k okolnostem každého konkrétního případu, lze nastavit. Babička nezletilého není ze zákona účastnicí řízení pro určení nezájmu rodičů o nezletilé dítě - těmito jsou pouze rodiče a nezletilé dítě, zastoupené kolizním opatrovníkem. Babička se navíc nevyskytovala ani v žádném dalším řízení, které se nezletilého Jana týká. Babička podala návrh na zahájení řízení o svěření dítěte do její výchovy až podáním došlým zdejšímu soudu 12. 4. 2010. Dále soud prvního stupně uvádí, že Úřad pro mezinárodně právní ochranu dětí v Brně, který byl ustanoven kolizním opatrovníkem v daném řízení, udělil plnou moc Městskému úřadu v Bruntále, OSPOD k zastupování při všech ústních jednáních vedených u soudu prvního stupně ve věci 0 P 148/2008 a činit veškeré další úkony s účastí na těchto jednáních související.

Kolizní opatrovnice ve svém vyjádření uvádí, že ze spisu Okresního soudu v Bruntále vyplývá, že nezletilý Jan byl své matce dvakrát odebrán pro zanedbání péče. Z opakovaných psychologických vyšetření provedených v dětském zařízení se jedná o dítě, které ve výchově mimo rodinu značně strádalo. Přitom stěžovatelka nebyla dlouhodobě schopna tvořit si zázemí k převzetí syna do péče. Argument stěžovatelky o tom, že dítě nemohla kontaktovat, jelikož byla bez jakýchkoli příjmů a neměla na telefon ani na poštovní známku považuje kolizní opatrovnice za účelové. Stěžovatelka neměla dlouhou dobu v České republice trvalé bydliště, z čehož vyplývá i přenášení místní příslušnosti OSPOD a okresních soudů. Okresní státní zastupitelství v Bruntále podalo návrh na zbavení rodičovské zodpovědnosti matky i otce. Rozsudkem Okresního soudu v Ostravě byl nezletilý Jan umístěn v preadopční péči. Dle kolizní opatrovnice má nezletilý Jan poprvé od svého narození šanci vyrůstat v úplné rodině, tedy stabilním výchovném prostředí. Dle kolizní opatrovnice je v jeho nejlepším zájmu, aby jeho rodinné poměry byly stabilizovány.

Ústavní soud zaslal vyjádření účastníků řízení stěžovatelce k případné replice. Stěžovatelka na tuto výzvu reagovala. K vyjádření soudu prvního stupně zopakovala své argumenty z ústavní stížnosti a zdůraznila, že soud odmítnul svědeckou výpověď matky stěžovatelky a dále odmítl provést důkaz ke zjištění zdravotního stavu stěžovatelky.

K vyjádření odvolacího soudu stěžovatelka uvedla, že se nezbýval tím, zda úřady naplňují ustanovení § 12 odst. 2 zákona č. 359/1999 Sb. Dle názoru stěžovatelky odvolací soud pominul, že stěžovatelka v předchozím období příjem neměla ( poté, kdy získala zaměstnání, musela vyrovnat půjčky, hradit náklady na živobytí, bydlení ) a v době rozhodování soudu stěžovatelka se svojí matkou připravovaly bydlení, aby měly podmínky pro návštěvy syna a posléze převzetí do péče. Odvolací soud nevyslechl matku stěžovatelky a neprojevil zájem o důkaz společné fotografie syna a stěžovatelky z října 2009 uložené v mobilním telefonu stěžovatelky.

V replice k vyjádření kolizní opatrovnice stěžovatelka pouze polemizuje s tímto vyjádřením a nad rámec toho, co již bylo vyjádřeno z její strany k rozhodnutím obecných soudů, uvádí, že napadené rozsudky i vyjádření účastníků a opatrovníka nerespektují Úmluvu o právech dítěte.

Ústavní soud přezkoumal ústavní stížnost spolu s napadenými rozhodnutími z hlediska kompetencí daných mu Ústavou České republiky, tj. z pozice soudního orgánu ochrany ústavnosti, který není další instancí v systému všeobecného soudnictví, není soudem nadřízeným obecným soudům a jako takový je oprávněn do jejich rozhodovací pravomoci zasahovat pouze za předpokladu, že nepostupují v souladu s principy obsaženými v hlavě páté Listiny, a dospěl k závěru, že není důvodná.

Z námitek uvedených v ústavní stížnosti je zřejmé, že stěžovatelka se ze strany Ústavního soudu domáhá přehodnocení závěrů obecných soudů. V ústavní stížnosti uvádí tytéž námitky a tytéž argumenty, které uplatnila již v řízení před obecnými soudy a se kterými se již obecné soudy vypořádaly. Stěžovatelka pokračuje v polemice s obecnými soudy, čímž Ústavní soud staví do role další odvolací instance, která mu, jak bylo shora uvedeno, nepřísluší.

Stěžovatelka v ústavní stížnosti namítá mimo jiné porušení ústavně zaručeného práva na spravedlivý proces ve smyslu čl. 36 Listiny, jež spatřuje v nezohlednění všech rozhodných skutečností, resp. v nesprávném právním posouzení věci. Dle ustálené judikatury Ústavního soudu může v této souvislosti dojít k porušení práva na spravedlivý proces toliko tehdy, jestliže by závěry obecných soudů byly v příkrém nesouladu se skutkovými zjištěními nebo z nich v žádné možné interpretaci nevyplývaly, nebo tehdy, jestliže by byla některá z norem podústavního ( "jednoduchého" ) práva interpretována způsobem, nacházejícím se v extrémním rozporu s principy spravedlnosti ( např. přepjatý formalismus ), nebo jednalo-li by se o interpretaci založenou na ústavně nepřípustné svévoli ( např. nerespektování kogentní normy ). Nic takového však Ústavní soud nezjistil.

Stěžovatelka pro podpoření své argumentace odkazuje ve svém podání na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 15. 8. 2001 sp. zn. 30 Cdo 1336/2001, usnesení Nejvyššího soudu ze dne 2. 12. 2004, sp. zn. 22 Cdo 2260/2004, nález Ústavního soudu ze dne 16. 2. 1995, sp. zn. III. ÚS 61/94 a nález Ústavního soudu ze dne 8. 10. 2002, sp. zn. II. ÚS 385/01. Výše uvedené judikáty však vycházejí ze skutkově zcela odlišných okolností a jejich aplikace na danou věc se Ústavnímu soudu nejeví jako případná.

Stěžovatelka obecným soudům především vytýká, že neprovedly důkazy, které navrhovala, zejména se jednalo o výslech matky stěžovatelky a o důkaz prokazující zdravotní stav stěžovatelky. K námitce stěžovatelky ohledně neprovedeného výslechu matky stěžovatelky Ústavní soud uvádí, že obecné soudy v napadených rozhodnutích dostatečně odůvodňují své rozhodnutí tento důkaz neprovádět. Argumentují tím, že projevení zájmu babičky o nezletilého Jana nemá z právního hlediska na rozhodnutí žádný vliv, neboť se posuzuje nezájem rodičů, nikoli třetích osob. Dle § 68 odst. 1 písm. a ) zákona č. 94/1963 Sb., o rodině platí : Pokud jsou zákonnými zástupci osvojovaného dítěte jeho rodiče, není třeba jejich souhlasu, jestliže po dobu nejméně šesti měsíců soustavně neprojevovali opravdový zájem o dítě, zejména tím, že dítě pravidelně nenavštěvovali, neplnili pravidelně a dobrovolně vyživovací povinnost k dítěti a neprojevují snahu upravit si v mezích svých možností své rodinné a sociální poměry tak, aby se mohli osobně ujmout péče o dítě. Řízení o nezájmu rodičů o nezletilé dítě se týká pouze rodičů dítěte, nikoli třetích osob, jak správně uvedly obecné soudy. Ústavní soud tedy neshledává porušení ústavně zaručených práv stěžovatelky tím, že obecné soudy neprovedly tento důkaz. Ústavní soud nad rámec výše uvedeného poznamenává, že i v případě, že by obecné soudy matku stěžovatelky skutečně vyslechly, jednalo by se o důkaz, jehož věrohodnost by byla značně snížena díky příbuzenskému vztahu stěžovatelky a její matky. Ústavní soud neshledává porušení ústavně zaručených práv stěžovatelky ani v případě neprovedení důkazu, kterým by byl zjištěn zdravotní stav stěžovatelky. Vzhledem k tomu, že zdravotní stav stěžovatelky byl dostačující k výkonu práce v části rozhodného období, je zřejmé, že by provedení takového důkazu nemohlo vést ke změně stanoviska obecných soudů.

Stěžovatelka v ústavní stížnosti neuvedla žádné další relevantní argumenty či námitky, které by byly způsobilé správnost závěrů obsažených v napadených rozhodnutích zásadním způsobem zpochybnit.

Rozhodování v otázce zájmu o nezletilé dítě je velice citlivou oblastí a je odvislé od hodnocení konkrétní skutkové situace příslušným soudem na základě posouzení ve věci relevantních důkazů a s ohledem ke zjištěným skutečnostem. Takové posouzení bylo ze strany obou soudů provedeno řádně. Obecné soudy se danou věcí řádně zabývaly a na základě zjištěného skutkového stavu své závěry řádně a srozumitelně zdůvodnily. Pouhá skutečnost, že obecné soudy vyslovily závěr, s nímž se stěžovatelka neztotožňuje, není sama o sobě způsobilá posunout stížnostní návrh do ústavněprávní roviny.

Pro rodiče a dítě je možnost být spolu základním prvkem rodinného života. Opatření, která jim v tom brání, představují zásah do práva na rodinný život ( srov. čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a čl. 8 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Takový zásah ze strany státu ( soudu ) je možný, jen je-li nezbytný a v souladu se zákonem; nezbytnost znamená, že zásah je založen na naléhavé společenské potřebě, která je zejména přiměřená sledovanému legitimnímu cíli, kterým je ochrana zájmu dětí ( viz rozsudek Nejvyššího soudu ČR sp. zn. 30 Cdo 2371/2011 ze dne 27. 9. 2011 ).

Dle čl. 3 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte musí být předním hlediskem při jakékoli činnosti týkající se dětí, ať už uskutečňované veřejnými nebo soukromými zařízeními sociální péče, soudy, správními nebo zákonodárnými orgány zájem dítěte.

Ústavní soud má s ohledem na výše uvedené za to, že základem rodinných vazeb je tradičně biologické pouto pokrevního příbuzenství mezi členy rodiny, přičemž základním prvkem rodinného života je soužití rodičů a dětí, v jehož rámci se uskutečňuje péče a výchova ze strany rodičů, na níž mají děti právo. Rozhodující orgány by tedy měly postupovat tak, aby se prioritně zabývaly možností návratu dítěte do péče svých biologických rodičů, což je také zdůrazňováno v judikatuře Evropského soudu pro lidská práva. Je však třeba mít na paměti, že tento postup nelze absolutizovat, jelikož hlavní prioritou je zájem dítěte a jeho ochrana. V judikatuře Evropského soudu pro lidská práva je preferována minimalizace zásahů do vztahů mezi biologickými rodiči a jejich dětmi, takto však nelze postupovat v každém případě. Není možné, aby bylo upřednostňováno soužití dítěte s biologickým rodičem, který o dítě nejeví skutečný zájem, před zájmem a ochranou tohoto dítěte. Je třeba v každém konkrétním případě zhodnotit konkrétní skutkové okolnosti, posoudit relevantní důkazy a pečlivě zvážit, zda nezájem o dítě vyslovit či nikoli.

Dle Ústavního soudu obecné soudy postupovaly plně v zájmu dítěte a neshledal v dané věci porušení práva na spravedlivý proces, ani porušení jiných ústavně zaručených práv stěžovatelky, ani práv vyplývajících z Úmluvy o právech dítěte.

Ústavnímu soudu s ohledem na výše naznačené proto nezbylo, než ústavní stížnost bez přítomnosti účastníků a mimo ústní jednání podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu znovu odmítnout jako zjevně neopodstatněnou.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 19. ledna 2012

Stanislav Balík, v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Bruntále

č. j. 0 P 148/2008-217

6 P a Nc 102/2009

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 56 Co 320/2009-249

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

čl. 90 Ústavy České republiky

Okresním soudem v Bruntále

soud prvního stupně

Okresního soudu v Bruntále

sp. zn. 0 Nc 1466/2007

Okresního soudu v Bruntále

č. j. 0 P 148/2008-191

Soudem prvního stupně

soudem prvního stupně

Soud prvního stupně

soud prvního stupně

č. j. 0 P 148/2008 - 217

soudu prvního stupně

Krajský soud v Ostravě

č. j. 56 Co 320/2009-249

soudu prvního stupně

Odvolací soud

odvolacího soudu

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolací soud

odvolacího soudu

§ 4 odst. 1 zákona č. 359/99 Sb.

soudu prvního stupně

soudu odvolacího

Ústavní soud

soudu prvního stupně

soudu odvolacího

soud prvního stupně

odvolací soud

odvolacího soudu

soud prvního stupně

soudu prvního stupně

0 P 148/2008

Okresního soudu v Bruntále

Okresního soudu v Ostravě

Ústavní soud

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 12 odst. 2 zákona č. 359/1999 Sb.

odvolací soud

Odvolací soud

Úmluvu o právech dítěte

Ústavní soud

hlavě páté Listiny

Ústavního soudu

Ústavní soud

čl. 36 Listiny

Ústavního soudu

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 30 Cdo 1336/2001

Nejvyššího soudu

sp. zn. 22 Cdo 2260/2004

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 61/94

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 385/01

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 30 Cdo 2371/2011

čl. 3 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte

Ústavní soud

Ústavního soudu

Úmluvy o právech dítěte

Ústavnímu soudu

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatelky Mgr. M. F., zastoupené JUDr. Ivanou Syrůčkovou, advokátkou se sídlem Praha 5, Plzeňská 4, proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 14. 5. 2009, čj. 15 P 168/2004 - 134, a rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 3. 11. 2009, čj. 35 Co 410/2009 - 195, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včas a řádně podanou ústavní stížností stěžovatelka navrhla zrušení v záhlaví označených rozsudků, vydaných v řízení o zvýšení výživného, a tvrdí, že jimi bylo porušeno její základní právo na rodičovskou výchovu a péči, zakotvené v čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a právo na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny.

Z obsahu ústavní stížnosti a z přiložených rozhodnutí Ústavní soud zjistil, že podstatou ústavní stížnosti je nesouhlas stěžovatelky s postupem soudů při určení výše výživného pro její nezletilé děti. Stěžovatelka považuje stanovené výživné za nepřiměřeně nízké a tvrdí, že právní závěry soudů obou stupňů jsou v naprostém nesouladu se skutečným stavem věci. Postupu obecných soudů dále vytýká nesprávnou interpretaci a aplikaci zákona o rodině, v důsledku čehož mělo dojít k porušení jejích výše uvedených základních práv.

Po přezkoumání ústavní stížnosti a napadených rozsudků Ústavní soud neshledal žádný důvod, pro který by mohla vzniknout byť jen pochybnost o ústavní konformitě napadených rozhodnutí. Ústavní soud není další instancí v systému obecného soudnictví a není jeho úkolem zabývat se případným porušením běžných práv fyzických a právnických osob a korektností aplikace každého jednotlivého zákonného ustanovení, ledaže by to současně znamenalo porušení základního práva nebo svobody zaručeného normami ústavního pořádku.

V této souvislosti je zapotřebí připomenout, s odkazem na ustálenou judikaturu, že je zásadně věcí obecných soudů, aby hlediska pro určení výživného, stanovená v § 96 zákona o rodině, uváděly v život aplikací v jednotlivých případech. Ústavní soud není žádnou další superrevizní instancí v systému obecných soudů, který by snad měl napravovat stěžovatelkou tvrzené pochybení, tedy přepočítávat výši výživného, stanoveného obecnými soudy pro její nezletilé děti.

Stěžovatelčiny námitky, že právní závěry soudů obou stupňů jsou v naprostém nesouladu se skutečným stavem věci, Ústavní soud neshledal důvodnými. Soud prvního stupně i soud odvolací při rozhodování o návrhu stěžovatelky na zvýšení výživného postupovaly v souladu s příslušnými ustanoveními zákona o rodině a občanského soudního řádu. Své závěry oba soudy řádně, srozumitelně a logicky odůvodnily a Ústavní soud nezjistil, že by napadenými rozsudky došlo k porušení stěžovatelčiných základních práv. Není účelné opakovaně reagovat na všechny argumenty v ústavní stížnosti uvedené, za situace, kdy se jimi obecné soudy již zabývaly.

Ústavní stížnost je tedy zjevně neopodstatněná. Proto ji Ústavní soud, mimo ústní jednání a bez přítomnosti účastníků, odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 27. dubna 2010

Vojen Güttler, v. r.
předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 6

čj. 15 P 168/2004 - 134

Městského soudu v Praze

čj. 35 Co 410/2009 - 195

čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 96 zákona o rodině

Ústavní soud

Ústavní soud

Soud prvního stupně

soud odvolací

zákona o rodině

občanského soudního řádu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl mimo ústní jednání a bez přítomnosti účastníků dne 23. července 2012 v senátě složeném z předsedy Vojena Güttlera, soudců Pavla Holländera a Ivany Janů ve věci navrhovatelky Ing. P. B., zastoupené JUDr. Miroslavem Rybářem, advokátem se sídlem Praha 10, Dýšinská 476, o ústavní stížnosti proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 14. března 2012 sp. zn. 58 Co 42/2012, takto :

Návrh se odmítá.

Odůvodnění

Navrhovatelka se domáhala zrušení výše označeného rozsudku, jímž byla zamítnuta její žaloba na stanovení výživného pro ni, jako manželku, když žalovaný manžel vyživovací povinnost vůči ní neplnil dobrovolně. Vyslovila přesvědčení, že soud I. stupně nezjistil řádně a úplně skutkový stav, odvolací soud dokazování nedoplnil, spokojil se i s nesprávným právním názorem právní zástupkyně žalovaného a rozsudek soudu I. stupně potvrdil. Proto se cítí dotčena v právech zakotvených v čl. 37 odst. 3 a čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod, když upozornila i na průtahy, které vznikly po vyhlášení rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 30. 5. 2011, přičemž k jeho vyhotovení a doručení došlo až 16. 12. 2011.

Ústavní stížnost je oprávněna podat fyzická nebo právnická osoba, jestliže tvrdí, že pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byla účastníkem, opatřením nebo jiným zásahem orgánu veřejné moci bylo porušeno její základní právo nebo svoboda zaručené ústavním pořádkem. Senát mimo ústní jednání a bez přítomnosti účastníků usnesením návrh odmítne, shledá-li jej zjevně neopodstatněným [§ 72 odst. 1 písm. a ), § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., ve znění pozdějších předpisů].

Z obsahu rozsudku Městského soudu v Praze zásah do práv, kterých se stěžovatelka v návrhu dovolává, zjištěn nebyl. Jmenovaný soud přezkoumal odvoláním napadený rozsudek soudu I. stupně v souladu s § 212 a § 212a občanského soudního řádu a opodstatněně rozhodnutí, kterým byla žaloba stěžovatelky na uložení povinnosti platit jí manželem výživné částkou 25 000,- Kč měsíčně zamítnuta, potvrdil, když z provedených důkazů shodně s Obvodním soudem v Praze ( v rozsudku ze dne 30. 5. 2011 č. j. 14 C 14/2010-54 ) shledal, že by přiznání výživného žalobkyni bylo v rozporu s dobrými mravy ( § 96 odst. 2 zákona o rodině ). Nutno dodat, že Ústavní soud, který není vrcholem soustavy obecných soudů, nemůže na sebe atrahovat právo přezkumného dohledu nad jejich činností, pokud při ní postupují ve shodě s obsahem hlavy páté Listiny základních práv a svobod ( čl. 83 Ústavy České republiky ). Z ústavního principu nezávislosti soudů ( čl. 82 Ústavy ČR ) vyplývá též zásada volného hodnocení důkazů, obsažená v § 132 občanského soudního řádu. Jestliže tedy obecné soudy respektují kautely dané tímto ustanovením, nespadá do pravomoci Ústavního soudu "hodnotit" hodnocení důkazů obecnými soudy provedené, a to ani tehdy, kdyby se s takovým hodnocením sám neztotožňoval ( sp. zn. III. ÚS 23/93, III. ÚS 216/95 a násl. ). Toto konstatování se plně vztahuje i na posuzovanou věc - obecné soudy se při hodnocení provedených důkazů do rozporu s ústavními principy řádného a spravedlivého procesu nedostaly, a proto byla ústavní stížnost shledána zjevně neopodstatněnou. Na vyčerpávající odůvodnění rozsudku soudu druhého stupně lze v dalším odkázat.

Pro výše uvedené byl návrh jako zjevně neopodstatněný odmítnut [§ 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., ve znění pozdějších předpisů].

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 23. července 2012

Vojen Güttler
předseda senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

sp. zn. 58 Co 42/2012

odvolací soud

Obvodního soudu pro Prahu 6

ve znění pozdějších předpisů

Městského soudu

§ 212 a § 212a občanského soudního řádu

Obvodním soudem v Praze

č. j. 14 C 14/2010-54

§ 96 odst. 2 zákona o rodině

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy České republiky

čl. 82 Ústavy ČR

§ 132 občanského soudního řádu

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 23/93

III. ÚS 216/95

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

Ústavního soudu