U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Františka Ištvánka a soudců JUDr. Lubomíra Ptáčka, Ph.D. a JUDr. Pavla Simona, ve věci žalobce J. V., zastoupeného JUDr. Viliamem Kováčikem, advokátem se sídlem v Hradci Králové, Průmyslova 1200/4a, proti žalované České republice – Ministerstvu spravedlnosti, se sídlem v Praze 2, Vyšehradská 16, o náhradu nemajetkové újmy, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 2 pod sp. zn. 15 C 233/2010, o dovolání žalobce proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 12. 7. 2012, č. j. 25 Co 254/2012 – 85, takto :

Usnesení Městského soudu v Praze ze dne 12. 7. 2012, č. j. 25 Co 254/2012-85, a usnesení Obvodního soudu pro Prahu 2 ze dne 23. 4. 2012, č. j. 15 C 233/2010-75, v části odmítnutí žaloby co do částky 200.000,- Kč, kterou žalobce požadoval nahradit nemajetkovou újmu za období od 4. 10. 2006 do 16. 12. 2009, se zrušují a věc se vrací Obvodnímu soudu pro Prahu 2 k dalšímu řízení; ve zbývajícím rozsahu se dovolání zamítá.

O d ů v o d n ě n í :
Obvodní soud pro Prahu 2 usnesením ze dne 23. 4. 2012, č. j. 15 C 233/2010-75, odmítl návrh žalobce na zahájení řízení ze dne 3. 9. 2010 v rozsahu částky 402.500,- Kč s přísl. a uložil žalované povinnost nahradit žalobci náhradu nákladů řízení.
K odvolání žalobce Městský soud v Praze usnesením ze dne 12. 7. 2012, č. j. 25 Co 254/2012-85, potvrdil usnesení soudu prvního stupně ve výroku o odmítnutí žaloby, změnil výrok o nákladech řízení jen ve lhůtě k plnění, a žádnému z účastníků nepřiznal právo na náhradu nákladů odvolacího řízení.
Předmětem řízení zůstala náhrada nemajetkové újmy spočívající ve skutečnosti, že proti žalobci bylo vedeno trestní stíhání od 10. 12. 2003 do 16. 12. 2009, které skončilo rozhodnutím o zproštění obžaloby. Z titulu nepřiměřené délky posuzovaného řízení byla žalobci přiznána částka 97.500,- Kč.
 Odvolací soud uvedl, že soud prvního stupně postupoval v souladu s pokynem dovolacího soudu vyjádřeném v rozsudku ze dne 28. 2. 2012, sp. zn. 30 Cdo 2773/2011, když vyzval žalobce k doplnění žaloby usnesením ze dne 27. 3. 2012 a zdůraznil : „ Žalobce ať uvede, jakou konkrétní částku na odškodnění za trestním stíháním před 26. 4. 2006 a jakou po 27. 4. 2006 požaduje a vzhledem k možnosti jiné věcné příslušnosti soudu také uvede konkrétní tvrzení ohledně újmy k jednotlivým fázím jeho trestního stíhání. “ Žalobce v doplnění skutkových tvrzení pod bodem III. uvedl : „ Na základě skutečností výše uvedených tak žalobce považuje za přiměřené nárokovat škodu v podobě nemajetkové újmy rovným dílem, tj. 200.000,- Kč za období od zahájení trestního řízení do podání obžaloby ( 4. 10. 2006 ) a 200.000,- Kč za období od přijetí obžaloby soudem do konečného rozhodnutí, tj. 16. 12. 2009 rovněž částkou 200.000,- Kč. “
Odvolací soud uzavřel, že žalobce žalobu nedoplnil dostatečně. Neodstraněná vada žaloby brání dalšímu řízení o ní, neboť tím, že žalobce jasně neoznačil, jaký nárok uplatňuje za dobu před účinností zákona č. 160/2006 Sb. a jaký po datu jeho účinnosti, není možné ani stanovit věcnou příslušnost soudu k projednání uplatněného nároku, případně ani rozhodnout o částečném zpětvzetí žaloby. Zákon č. 160/2006 Sb. je účinný od 27. 4. 2006, žalobce však své nároky rozdělil datem 4. 10. 2006. V tomto směru je doplnění žaloby jednoznačné a neodstraněný nedostatek žaloby nelze odstranit posouzením či snad výkladem tohoto úkonu ve smyslu § 41 odst. 2 o. s. ř., neboť žádnou nejasnost, kterou by bylo nutno odstraňovat posouzením podle § 42 odst. 1 o. s. ř., doplnění žaloby neobsahuje.
Usnesení odvolacího soudu napadl žalobce dovoláním s tím, že ve svém podání závěrem konstatoval, že „ na dobu do účinnosti zák. 160/2006 Sb., tj. do 27. 4. 2006, uplatňuje nárok ve výši 200.000,- Kč a na dobu po účinnosti novely zák. 82/98 Sb. podle tohoto zákona, rovněž ve výši 200.000,- Kč. “ Dle žalobce je postup soudů, jímž byla žaloba žalobce odmítnuta, „ formalistický a ve své podstatě účelový “. Dovolatel namítá, že soudy nesprávně posoudily jeho podání ze dne 11. 5. 2012, kterým reagoval na výzvu soudu o doplnění skutkových tvrzení. Žalobce sice neuvedl taxativně, jaký nárok uplatňuje podle úpravy do novelizace zák. č. 82/98 Sb. a jaký podle novelizovaného zákona 82/98 Sb., podal však dostatečné vysvětlení, proč požaduje nárok ve výši 200.000,- Kč před podáním obžaloby a proč 200.000,- Kč po podání obžaloby. Vzhledem k tomu, že podání obžaloby bylo prvním úkonem po nabytí účinnosti zák. 160/2006 Sb., logickým postupem lze dovodit, že výše nároku je omezena časově podle účinnosti novely zák. 82/98 Sb., tj. rozhodným datem 27. 4. 2006. Dovolatel navrhl, aby dovolací soud zrušil usnesení soudů obou stupňů a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
Nejvyšší soud v dovolacím řízení postupoval a o dovolání rozhodl podle zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění účinném po 1. 7. 2009 do 31. 12. 2012 / viz čl. II. bod 7. zák. č. 404/2012 Sb./ ( dále jen „ o. s. ř. “ ).
 Dovolání bylo podáno včas, osobou k tomu oprávněnou, řádně zastoupenou podle § 241 odst. 1 o. s. ř., dovolací soud se proto zabýval jeho přípustností.
Dovolání je přípustné podle ustanovení § 239 odst. 3 o. s. ř., dovolací soud proto přezkoumal napadené usnesení odvolacího soudu a dospěl k závěru, že dovolání je z části důvodné.
Odvolací soud založil své rozhodnutí na závěru, že neodstraněná vada žaloby brání dalšímu řízení o ní, neboť žalobce jasně neoznačil, jaký nárok uplatňuje za dobu před účinností zákona č. 160/2006 Sb., a jaký po datu jeho účinnosti.
Předně je třeba uvést, že soud prvního stupně žalobce řádně poučil, v souladu s pokynem dovolacího soudu včetně odkazů na jeho relevantní judikaturu, aby svůj nárok blíže vymezil z hlediska časového i hodnotového tak, aby uvedl, jakou konkrétní částku požaduje na odškodnění za trestní stíhání před 26. 4. 2006, a jakou po 27. 4. 2006, a to z důvodu rozdílné věcné příslušnosti soudu. Žalobce přesto vymezil svoje nároky nikoliv k datu 27. 4. 2006, ale k datu 4. 10. 2006. Z reakce žalobce nevyplývá, že by výzvě soudu prvního stupně dostatečně neporozuměl, a nebylo proto důvodu, aby soud žalobce opakovaně vyzýval. Ze zákona ostatně nevyplývá požadavek, aby soud před odmítnutím podání žalobce opětovně poučoval v případě, že žalobce učinil podání, kterým však vady zcela neodstranil. V rozsahu, ve kterém žalobce specifikoval svůj nárok na zaplacení částky 200.000,- Kč od zahájení trestního stíhání do podání obžaloby dne 4. 10. 2006, žalobce neodstranil k výzvě soudu vady podání, neboť takto jeho opravené podání by bylo třeba znovu upřesnit ve smyslu, jakou částku požaduje do 27. 4. 2006, neboť o této části nároku rozhodují jiné věcně příslušné soudy ( krajské soudy ) proto, že takto časově ohraničený nárok nachází svou hmotněprávní oporu v ustanoveních občanského zákoníku. O žalobcem upřesněném nároku by však krajské soudy rozhodovat nemohly, neboť částečně by nárok spadal již pod věcnou příslušnost okresních soudů rozhodujících o nárocích na odškodnění nemajetkové újmy v režimu zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád ), ve znění zákona č. 160/2006 Sb. Část žalobního návrhu tak zůstala nadále, navzdory správně poskytnutému poučení, neurčitá. Žalobcem proto nebyl v této části odstraněn podstatný nedostatek podání bránící pokračování v řízení.
Odvolací soud však pochybil, pokud shledal neprojednatelným nárok žalobce v části, kterou žalobce vymezil časovým obdobím od 4. 10. 2006 do konečného rozhodnutí ve věci. V této části žalobcem vymezený nárok spadá do účinnosti zákona č. 82/1998 Sb., ve znění zákona č. 160/2006 Sb., a přestože žalobce svůj nárok neupřesnil k datu 27. 4. 2006, uvedený nedostatek nebrání pokračování ve věci. Tuto část žaloby proto odvolací soud mohl posoudit samostatně.
Nejvyšší soud proto usnesení odvolacího soudu a spolu s ním ze stejných důvodů i usnesení soudu prvního stupně v rozsahu odmítnutí části žalobcova nároku vymezeného od 4. 10. 2006 do konečného rozhodnutí v trestním řízení podle § 243b odst. 2, věty za středníkem a odst. 3 o. s. ř. zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení ( § 243b odst. 3, věta druhá, o. s. ř. ).
Právní názor vyslovený v tomto usnesení je pro odvolací soud i pro soud prvního stupně závazný ( § 243d odst. 1 věta druhá a § 226 odst. 1 o. s. ř. ); v novém rozhodnutí o věci rozhodne soud též o náhradě nákladů řízení včetně nákladů řízení dovolacího ( § 243d odst. 1, věty druhá a třetí o. s. ř. ).
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně 17. ledna 2013

 JUDr. František I š t v á n e k, v. r.
 předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 2

sp. zn. 15 C 233/2010

Městského soudu v Praze

č. j. 25 Co 254/2012 – 85

Městského soudu v Praze

č. j. 25 Co 254/2012-85

Obvodního soudu pro Prahu 2

č. j. 15 C 233/2010-75

Obvodnímu soudu pro Prahu 2

Obvodní soud pro Prahu 2

č. j. 15 C 233/2010-75

Městský soud v Praze

č. j. 25 Co 254/2012-85

soudu prvního stupně

Odvolací soud

soud prvního stupně

dovolacího soudu

sp. zn. 30 Cdo 2773/2011

č. 160/2006 Sb.

č. 160/2006 Sb.

je účinný od 27. 4. 2006

§ 41 odst. 2 o. s. ř.

§ 42 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

160/2006 Sb.

82/98 Sb.

82/98 Sb.

160/2006 Sb.

82/98 Sb.

dovolací soud

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

č. 99/1963 Sb.

čl. II. bod 7. zák. č. 404/2012 Sb.

§ 241 odst. 1 o. s. ř.

dovolací soud

§ 239 odst. 3 o. s. ř.

dovolací soud

odvolacího soudu

č. 160/2006 Sb.

soud prvního stupně

dovolacího soudu

soudu prvního stupně

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

ve znění zákona

č. 160/2006 Sb.

č. 82/1998 Sb.

ve znění zákona

č. 160/2006 Sb.

odvolací soud

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

§ 243b odst. 3, věta druhá, o. s. ř.

odvolací soud

soud prvního stupně


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Roberta Waltra a soudců JUDr. Marty Škárové a JUDr. Petra Vojtka v právní věci žalobců a ) B. L., b ) V. L. a c ) M. L., všichni zastoupeni JUDr. Ludmilou Lejnarovou, advokátkou se sídlem Praha 4, Růženinská 904, proti žalovaným 1 ) DRN 123, družstvo, IČO 25618423, se sídlem Praha 4, Novodvorská 405, zastoupenému JUDr. Annou Starou, advokátkou se sídlem Praha 4, Táborská 311, a 2 ) J. B., zastoupenému JUDr. Pavlem Novickým, advokátem se sídlem Praha 1, Malá Štupartská 6, za účasti vedlejšího účastníka na straně druhého žalovaného České pojišťovny, a.s., IČO 45272956, se sídlem Praha 1, Spálená 75/16, o náhradu škody, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 4 pod sp. zn. 39 C 316/2008, o dovolání žalobců proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 9. 11. 2011, č.j. 23 Co 260/2011-138, takto :

I. Dovolání se odmítá. II. Žalobci a ), b ) a c ) jsou povinni společně a nerozdílně zaplatit žalovanému 2 ) na náhradě nákladů dovolacího řízení částku 12.360,- Kč do tří dnů od právní moci tohoto usnesení k rukám JUDr. Pavla Novického, advokáta se sídlem Praha 1, Malá Štupartská 6.
III. Ve vztahu mezi žalobci a vedlejším účastníkem na straně žalovaného 2 ) nemá žádný z účastníků právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.

Odůvodnění :

Žalobci se domáhali zaplacení 456.160,- Kč s příslušenstvím z titulu náhrady škody, jež jim byla způsobena tím, že dne 2. 7. 2007 byl byt č. v pátém nadzemním podlaží domu na adrese P., jehož jsou nájemci, vyplaven horkou vodou z prasklé vodovodní přípojky bytu žalovaného 2 ), přičemž žalovaný 1 ) je pronajímatelem bytů.

Obvodní soud pro Prahu 4 rozsudkem ze dne 3. 2. 2011, č.j. 39 C 316/2008-98, co do částky 57.600,- Kč s příslušenstvím a co do částky 141.540,- Kč s příslušenstvím zastavil řízení, dále zamítl žalobu v části, jíž se žalobci domáhali na žalovaných zaplacení 257.020,- Kč s příslušenstvím, a rozhodl o náhradě nákladů řízení. V průběhu řízení vzali žalobci žalobu zpět co do částek 57.600,- Kč s příslušenstvím a 141.540,- Kč s příslušenstvím. Ohledně částky 257.020,- Kč s příslušenstvím soud shledal, že žalobci ani přes poučení podle § 118a odst. 1, 3 o. s. ř., které se jim dostalo při jednání dne 15. 11. 2010, neposkytli dostatek srozumitelných skutkových tvrzení k uplatněnému nároku, tedy jakého konkrétního jednání se žalovaní dopustili, jaká faktická majetková újma žalobcům vznikla a v čem spočívá příčinná souvislost mezi porušením právní povinnosti a vznikem škody. Protože není přípustné, aby soud na účastníkovo tvrzení usuzoval z výsledků dokazování či ze skutečností, které jinak vyšly najevo, a žalobci sami uváděli, že škoda vyplývá z předložených listinných důkazů, shledal soud, že žalobci neunesli břemeno tvrzení, a následně tak nemohli unést ani břemeno důkazní.

K odvolání žalobců Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 9. 11. 2011, č.j. 23 Co 260/2011-138, potvrdil rozsudek soudu prvního stupně v zamítavém výroku o věci samé a v nákladových výrocích; rozhodl též o náhradě nákladů odvolacího řízení. Odvolací soud konstatoval, že žaloba, ač má všechny náležitosti podání ve smyslu ustanovení § 42 odst. 4 o. s. ř., není perfektní, neboť žalobci v žalobě netvrdili všechny právně významné skutečnosti vztahující se k jimi uplatněným nárokům. Podle odvolacího soudu byli žalobci povinni zejména tvrdit ( a prokázat ) porušení právní povinnosti žalovanými, vznik škody a existenci příčinné souvislosti mezi porušením právní povinnosti a vznikem škody. Žalobci však v řízení dostatečně určitě nevylíčili ani rozsah poškození bytu a jeho vybavení v důsledku vytopení. V žalobě pak odkazovali na listinné důkazy, kterými chtěli prokázat, jaké částky budou muset vynaložit na rekonstrukci bytu a jaká škoda vznikla na nábytku. Ze žaloby také nebylo patrné, zda na uvedení bytu do původního stavu již vynaložili nějaké peněžní částky a zda jim škoda v jimi uváděné výši skutečně vznikla. V návaznosti na toto chybějící tvrzení pak nebyla tvrzena příčinná souvislost mezi porušením povinnosti a vznikem škody. Odvolací soud uzavřel, že po následném poučení ze strany soudu prvního stupně podle ustanovení § 118a odst. 1 o. s. ř., žalobci řádně neuvedli pro věc rozhodné skutečnosti, proto soud prvního stupně nemohl k neexistujícím tvrzením provést důkazy a nárok žalobců správně zamítl pro neunesení břemene tvrzení a následně i břemene důkazního.

Proti rozsudku odvolacího soudu podali žalobci dovolání, jehož přípustnost dovozují z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. Napadenému rozhodnutí žalobci vytýkají, že odvolací soud převzal bez dalšího právní argumentaci a závěry soudu prvního stupě, aniž by se jimi podrobně zabýval. Jeho rozhodnutí a procesní postup, stejně tak jako rozhodnutí soudu prvního stupně, trpí zásadními vadami, které připravily odvolatele, jakož i jiné účastníky řízení, o právo na spravedlivý proces. Nesouhlasí se závěrem soudu prvního stupně, že spolehlivě netvrdili a neprokázali rozhodné skutečnosti, na základě kterých bylo možno žalobu projednat. Dovolatelé mají za to, že soudy měly zhodnotit objektivní stav věci, kdy laicky řečeno, někdo něco činil či zanedbal, čímž došlo k porušení právní povinnosti plynoucí z ustanovení § 415 obč. zák., v důsledku čehož byla způsobena škoda. Pokud soudy trvaly na konkretizaci jednání, kterým došlo k porušení právní povinnosti plynoucí ze shora uvedeného ustanovení, jsou dovolatelé toho názoru, že se jedná o přílišný formalizmus, který ve svém důsledku zcela omezuje či dokonce zamezuje uplatnění nároku na náhradu škody poškozeného. Navrhují, aby dovolací soud rozsudky soudů nižších instancí zrušil, a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.

K dovolání žalobců se vyjádřil žalovaný 2 ), který neshledává v řízení před odvolacím soudem tvrzené vady řízení. Uvádí, že dovolatelé v řízení neposkytli skutková tvrzení k uplatňovaným nárokům, zejména neuvedli, jakého konkrétního protiprávního jednání se žalovaní dopustili, jaká faktická majetková újma žalobcům vznikla a též existence příčinné souvislosti nebyla v předmětném řízení žalobci tvrzena ani prokazována. Navrhuje, aby Nejvyšší soud dovolání žalobců odmítl a uložil jim nahradit žalovanému 2 ) náklady dovolacího řízení.

Vedlejší účastník na straně žalovaného 2 ) se ve svém vyjádření ztotožnil se závěry soudů obou stupňů, jelikož žalobci neuvedli důkaz pro svá tvrzení, že jsou splněny všechny předpoklady pro vznik odpovědnosti za škodu. Má za to, že řízení před soudy proběhlo bez procesních vad a žalobci neunesli břemeno tvrzení. Navrhuje, aby Nejvyšší soud dovolání žalobců odmítl, neboť se v daném případě nejedná o věc zásadního právního významu.

Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 10a o. s. ř. ) shledal, že dovolání bylo podáno včas, účastníky řízení ( § 240 odst. 1 o. s. ř. ), za splnění zákonné podmínky advokátního zastoupení dovolatelů ( § 241 odst. 1 a 4 o. s. ř. ), avšak směřuje proti rozhodnutí, proti němuž není tento mimořádný opravný prostředek přípustný.

Podle § 237 o. s. ř. je dovolání přípustné proti rozsudku odvolacího soudu a proti usnesení odvolacího soudu, jimiž bylo změněno rozhodnutí soudu prvního stupně ve věci samé [( písm. a )], jimiž bylo změněno rozhodnutí soudu prvního stupně, kterým soud prvního stupně rozhodl ve věci samé jinak než v dřívějším rozsudku ( usnesení ) proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější rozhodnutí zrušil [( písm. b )], jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, jestliže dovolání není přípustné podle ustanovení písmena b ) a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam [( písm. c )].

Předpoklady přípustnosti dovolání podle § 237 odst. 1 písm. a ), b ) o. s. ř. splněny nejsou, zbývá posoudit přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. Toto ustanovení bylo nálezem Ústavního soudu ze dne 21. 2. 2012, sp. zn. Pl. ÚS 29/11, zrušeno uplynutím dne 31. 12. 2012, do té doby je však součástí právního řádu, a je tedy pro posouzení přípustnosti dovolání podaných do 31. 12. 2012 nadále použitelné ( srov. nález Ústavního soudu ze dne 6. 3. 2012, sp. zn. IV. ÚS 1572/11 ).

Podle § 237 odst. 3 o. s. ř. rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam [odstavec 1 písm. c )] zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo
má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 se nepřihlíží.

Dovolatelé žádnou otázku zásadního právního významu neformulují, ani takovou otázku nelze z jimi uplatněných dovolacích námitek dovodit.

Obecná odpovědnost za škodu podle ustanovení § 420 obč. zák je založena na současném splnění těchto podmínek - 1. porušení právní povinnosti, 2. existence škody, 3. vztah příčinné souvislosti mezi porušením povinnosti a škodou a 4. presumované zavinění. Porušením právní povinnosti je míněn objektivně vzniklý rozpor mezi tím, jak fyzická či právnická osoba skutečně jednala ( případně opomenula jednat ), a tím, jak jednat měla, aby dostála povinnosti ukládané jí právním předpisem či jinou právní skutečností, např. smlouvou. Vedle porušení povinnosti zákonné a smluvní zákon zakládá obecnou povinnost ( tzv. generální prevence ) ukládající každému počínat si takovým způsobem, aby svým jednáním nezpůsobil škodu ( § 415 obč. zák. ), a to bez ohledu na to, zda mezi poškozeným a škůdcem existuje právní vztah či nikoliv. Porušení této povinnosti je rovněž porušením právní povinnosti ve smyslu ustanovení § 420 odst. 1 obč. zák. Protiprávní jednání musí být poškozeným prokázáno stejně jako vznik škody a příčinná souvislost ( kauzální nexus ) mezi porušením právní povinnosti jako příčinou a škodou a jejím rozsahem jako následkem této příčiny.

Účastník sporného řízení má povinnost podle ustanovení § 101 odst. 1 písm. a ), b ) o. s. ř. tvrdit všechny rozhodující skutečnosti potřebné z hlediska právních norem, podle nichž má být věc posuzována, a povinnost důkazní spočívající v povinnosti označit důkazy, jimiž svá tvrzení hodlá prokázat ( srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 22. 2. 2001, sp. zn. 25 Cdo 812/99 ). Okruh rozhodujících skutečností je určován hypotézou hmotněprávní normy, která upravuje sporný právní poměr účastníků. Tato norma zásadně určuje jednak rozsah důkazního břemene, tj. okruh skutečností, které musí být jako rozhodné prokázány, jednak nositele důkazního břemene, tj. toho, v jehož právním zájmu ( z hlediska hmotněprávního ) je tvrdit a prokazovat právně významné skutečnosti ( srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 7. 2006, sp. zn. 25 Cdo 1195/2005 ). V řízení o náhradu škody je žalobce ( poškozený ) povinen prokázat splnění všech podmínek odpovědnosti za škodu ve smyslu ustanovení § 420 odst. 1 obč. zák. ( s výjimkou zavinění, které se předpokládá ).

Rozsah důkazní povinnosti je ve sporném řízení zásadně určen rozsahem povinnosti tvrdit skutečnosti, neboť aby mohl účastník nějakou skutečnost prokázat, musí ji nejdříve tvrdit. V tomto smyslu právní teorie hovoří o břemenu tvrzení, jímž rozumí procesní odpovědnost účastníka řízení za to, že za řízení netvrdil všechny rozhodné skutečnosti významné pro rozhodnutí a že z tohoto důvodu muselo být rozhodnuto o věci samé v jeho neprospěch. Smyslem břemene tvrzení je umožnit soudu rozhodnout o věci samé i v takových případech, kdy určitá skutečnost, významná podle hmotného práva pro rozhodnutí věci, pro nečinnost účastníků ( v důsledku nesplnění povinnosti uložené účastníkům ustanovením § 101 odst. 1 písm. a/ o. s. ř. ) nemohla být prokázána, neboť vůbec nebyla účastníky tvrzena. K tomu, aby účastník v řízení dostál své povinnosti tvrzení, slouží poučení podle ustanovení § 118a odst. 1 o. s. ř. Pouze tehdy, jestliže účastník ani přes řádné poučení podle ustanovení § 118a odst. 1 o. s. ř. neuvede všechny pro rozhodnutí věci významné skutečnosti, lze učinit závěr o tom, že neunesl břemeno tvrzení ( srov. shodně např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 15. května 2008, sp. zn. 21 Cdo 2725/2007 ).

Odvolací soud ve věci postupoval v souladu s citovanými judikatorními závěry.

Obsahem dovolání jsou i námitky, že soudy nesprávně hodnotily tvrzení účastníků a předložené důkazy ( § 132 o. s. ř. ). Tyto námitky však představují dovolací důvody uvedené v ustanoveních § 241a odst. 2 písm. a ) a odst. 3, tj. vytýkají vady, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, a skutková zjištění, která nemají podle obsahu spisu oporu v provedeném dokazování. Tyto okolnosti však přípustnost dovolání podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. založit nemohou ( § 237 odst. 3 o. s. ř. ).

Z uvedeného vyplývá, že dovolání není přípustné; Nejvyšší soud je proto podle § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.

Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení se opírá o ustanovení § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř., když dovolání žalobců bylo odmítnuto a žalobcům vznikla povinnost hradit žalovanému 2 ) jeho náklady řízení. Náklady dovolacího řízení vzniklé žalovanému 2 ) sestávají ze sazby odměny za zastupování advokátem za řízení v jednom stupni ( za dovolací řízení ) určené podle ustanovení § 3 odst. 1, § 14 odst. 1, § 15 a § 18 odst. 1 vyhlášky č. 484/2000 Sb. v částce 10.000,- Kč a z paušální částky náhrady hotových výdajů ve výši 300,- Kč za jeden úkon právní služby ( vyjádření k dovolání ) podle ustanovení § 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb., a s připočtením náhrady za daň z přidané hodnoty celkem činí 12.360,- Kč.
Vedlejšímu účastníku žádné náklady v dovolacím řízení nevznikly.

Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
V Brně dne 20. prosince 2012

 JUDr. Robert Waltr, v. r.
 předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 4

sp. zn. 39 C 316/2008

Městského soudu v Praze

č.j. 23 Co 260/2011-138

Obvodní soud pro Prahu 4

č.j. 39 C 316/2008-98

§ 118a odst. 1, 3 o. s. ř.

Městský soud v Praze

č.j. 23 Co 260/2011-138

soudu prvního stupně

Odvolací soud

§ 42 odst. 4 o. s. ř.

odvolacího soudu

Odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 118a odst. 1 o. s. ř.

soud prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolací soud

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

§ 415 obč. zák.

dovolací soud

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 10a o. s. ř.

§ 240 odst. 1 o. s. ř.

§ 241 odst. 1 a 4 o. s. ř.

§ 237 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

písm. a )

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

písm. b )

soudu prvního stupně

písmena b )

dovolací soud

písm. c )

§ 237 odst. 1 písm. a ), b ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 29/11

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 1572/11

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

odstavec 1 písm. c )

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 420 obč. zák

§ 415 obč. zák.

§ 420 odst. 1 obč. zák.

§ 101 odst. 1 písm. a ), b ) o. s. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 25 Cdo 812/99

Nejvyššího soudu

sp. zn. 25 Cdo 1195/2005

§ 420 odst. 1 obč. zák.

§ 101 odst. 1 písm. a/ o. s. ř.

§ 118a odst. 1 o. s. ř.

§ 118a odst. 1 o. s. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 21 Cdo 2725/2007

§ 132 o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) a odst. 3

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedkyně senátu Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatelů J. T. a S. T., obou zastoupených JUDr. Miloslavou Šmokovou, advokátkou, se sídlem v Uherském Brodě, 28. října 976, Advokátní kancelář se sídlem Přemysla Otakara II 2476, Uherský Brod, proti rozsudku Okresního soudu v Opavě ze dne 8. 2. 2010, č. j. 11C 149/2008-64, proti usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 28. 7. 2010, č. j. 8 Co 241/2010-100, a proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 1. 2011, č. j. 33 Cdo 13/2011-130, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Stěžovatelé se ústavní stížností domáhají zrušení výše uvedených rozhodnutí. Opírají ji zejména o následující důvody :

Rozsudkem prvoinstančního soudu byla zamítnuta žaloba, kterou se stěžovatelé domáhali vrácení daru - nemovitosti, a to konkrétní budovy v obci a v katastrálním území Budišov nad Budišovkou; dále byli stěžovatelé zavázáni zaplatit žalovanému synovi ( v řízení o ústavní stížnosti vedlejšímu účastníkovi - dále jen "žalovaný" ) náklady řízení. Rozsudek soudu prvního stupně byl odvolacím soudem potvrzen a stěžovatelé byli zavázáni zaplatit žalovanému na nákladech řízení před soudem druhého stupně částku 24.720,- Kč. Soudy prvního a druhého stupně zkoumaly, zda ze strany žalovaného došlo k naplnění zákonné podmínky toho, aby stěžovatelé mohli žádat vrácení daru. Dospěly k závěru, že mezi stěžovateli a žalovaným sice jsou určité rozpory, avšak k hrubému porušení dobrých mravů chováním žalovaného vůči stěžovatelům nedošlo. Nejvyšší soud dovolání odmítl s odůvodněním, že směřuje proti rozhodnutí, proti němuž není přípustné.

Stěžovatelé mají zato, že zmíněnými rozhodnutími byla porušena jejich základní subjektivní práva ( svobody ) zaručená jim Listinou základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ). Podle článku 4 Listiny totiž při používání ustanovení o mezích základních práv a svobod musí být šetřeno jejich podstaty a smyslu. Stěžovatelé k tomu uvádějí, že podle § 630 občanského zákoníku se dárce může domáhat vrácení daru, jestliže se obdarovaný k němu nebo k členům jeho rodiny chová tak, že tím hrubě porušuje dobré mravy. Podle § 35 zákona o rodině pak platí, že dítě je povinno své rodiče ctít a respektovat. Toto ustanovení se vztahuje na děti zletilé i nezletilé; je ustanovením speciálním, a proto tomuto ustanovení musí být - podle názoru stěžovatelů - podřízen výklad § 630 občanského zákoníku. Totiž to, co není hrubým porušením dobrých mravů mezi osobami bez příbuzenského vztahu nebo v příbuzenském vztahu vzdálenějším, může být hrubým porušením dobrých mravů mezi rodiči a dětmi. Protože obecné soudy nevyložily základní právní předpisy vztahující se k dané problematice ve správném kontextu, byli stěžovatelé na svých základních právech zkráceni.

Dále byli stěžovatelé podle svého názoru zkráceni na svých právech i postupem krajského soudu, neboť nebyli předvoláni k jednání před ním. K jednání před odvolacím soudem byl totiž předvolán pouze jejich právní zástupce, leč podle názoru stěžovatelů měli být předvoláni i oni sami.

II.

Ústavní soud si vyžádal spis Okresního soudu v Opavě evidovaný pod sp. zn. 11 C 149/2008. Zjistil, že soud napadeným rozsudkem ze dne 8. 2. 2010, č. j. 11 C 149/2008-64, rozhodl takto : "I. […] Žaloba, aby soud určil, že v společném jmění manželů - žalobců jsou nemovitosti, a to objekt bydlení č.p. 32 postavený na parc. č. St 59/1 a pozemek parc. č. St 59/1 vše v k.ú. Budišov nad Budišovkou, vše zapsáno u Katastrálního úřadu pro Moravskoslezský kraj, Katastrální pracoviště Opava na LV Č. 774 pro k.ú. Budišov nad Budišovkou, obec Budišov nad Budišovkou a že žalobci budou zapsáni jako vlastníci ( SJM ) těchto nemovitostí na místo žalovaného, se zamítá. […] II. […] Žalobci jsou povinni zaplatit žalovanému, a to společně a nerozdílně, na nákladech řízení částku 28.937,- Kč, a to do tří dnů od právní moci rozsudku k rukám právního zástupce žalovaného advokáta Mgr. J. J."

Okresní soud zejména uvedl, že předpokladem úspěšného uplatnění práva dárce ve smyslu § 630 občanského zákoníku není jakékoliv nevhodné chování obdarovaného nebo pouhý nevděk, ale takové chování, které s ohledem na všechny okolnosti konkrétního případu lze kvalifikovat jako hrubé porušení dobrých mravů. Jde buď o porušení značné intenzity nebo o porušování soustavné, a to ať už fyzickým násilím, hrubými urážkami, neposkytnutím potřebné pomoci a podobně. V daném případě však nelze chování žalovaného podle prvostupňového soudu vůči žalobcům ( dárcům ) objektivně posoudit jako hrubé porušení mravních a etických norem ve společnosti, jak to má na mysli § 630 občanského zákoníku. V řízení bylo nepochybně prokázáno, že do návratu žalovaného ( obdarovaného ) ze Spojených států amerických v roce 2006 nebylo mezi účastníky žádných rozporů, k neshodám začalo docházet až po návratu žalovaného do České republiky, kdy se nevrátil do Budišova, ale koupil si byt v Praze, kde žije s rodinou. Nebylo prokázáno, že by byl stav stěžovatelů takový, že by potřebovali soustavnou péči a pomoc, kterou by jim žalovaný syn měl poskytovat a neposkytoval ji. Podle okresního soudu nebylo rovněž prokázáno, že by žalovaný úmyslně jednal tak, aby musela být nařízena exekuce na předmětnou nemovitost. Nebylo také prokázáno, že by žalovaný dělal stěžovatelům naschvály a vypínal elektrický proud v nemovitosti. Naopak z řízení podle okresního soudu vyplynulo, že se žalovaný neshody mezi stěžovateli a nájemníky, kteří užívali část předmětné nemovitosti, snažil řešit a právě z toho důvodu nakonec ukončil nájem nebytových prostor předmětné nemovitosti. Účastníci řízení ( tedy stěžovatelé a žalovaný ) mají podle okresního soudu mezi sebou vzájemné rozpory ohledně toho, co bude dál s domem, který stěžovatelé žalovanému darovali s představou, že tam s nimi bude bydlet, případně podnikat a žalovaný tyto jejich představy nenaplnil. Ze všech výše uvedených skutečností podle okresního soudu vyplývá, že v daném případě není splněna první podmínka, kterou pro vrácení daru zákon stanoví ( tedy hrubé porušení dobrých mravů chováním vůči dárcům či členům jejich rodiny ), a proto soud žalobu zamítl.

Krajský soud v Ostravě rozhodl rozsudkem z 28. 7. 2010, č.j. 8 Co 241/2010-100, tak, že rozsudek prvostupňového soudu potvrdil ( výrok I ) a uložil stěžovatelům zaplatit žalovanému náklady odvolacího řízení ( výrok II ). V odůvodnění svého rozhodnutí se zcela ztotožnil se skutkovými i právními závěry prvostupňového soudu a zdůraznil, že vzájemné konflikty mezi stěžovateli a žalovaným byly vyvolány spory o majetek a o péči o předmětnou nemovitost. Žalovaný zjevně nenaplnil očekávání stěžovatelů, že bude bydlet v domě, který mu darovali a že se bude o dům a o stěžovatele jako o rodiče starat. V tomto jeho chování však nelze podle odvolacího soudu spatřovat chování v hrubém rozporu s dobrými mravy, mající za následek důvodnost odstoupení od darovací smlouvy a vrácení daru. Jak vyplývá i ze skutečností zjištěných okresním soudem, ještě před uzavřením darovací smlouvy dal žalovaný najevo, že nebude schopen naplnit očekávání stěžovatelů. Jak rovněž správně uvedl okresní soud, v řízení nebylo prokázáno, že by je žalovaný v době, kdy stěžovatelé odstupovali od darovací smlouvy, nenavštěvoval. Tvrzení stěžovatelů, že jim neukázal vnouče, se rovněž nepotvrdilo, naopak z výpovědi manželky žalovaného bylo prokázáno, že byli s vnoučetem navštívit stěžovatele ( rodiče žalovaného ), ale ti s nimi vůbec nekomunikovali.

Dovolání stěžovatelů bylo usnesením Nejvyššího soudu 25. 1. 2011, č. j. 33 Cdo 13/2011-130, odmítnuto a stěžovatelům byla uložena povinnost uhradit žalovanému náklady dovolacího řízení. Dovolací soud zejména konstatoval, že odvolací soud v dovolání napadeném rozhodnutí rozhodl v intencích ustálené judikatury Nejvyššího soudu, takže jeho rozhodnutí nelze posoudit jako zásadně právně významné.

III.

Ústavní soud již mnohokrát ve svých rozhodnutích konstatoval, že není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů ( viz např. nález sp. zn. III. ÚS 23/93, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 1, str. 41 ). Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení jeho základních práv či svobod chráněných ústavním pořádkem. Skutečnost, že se obecný soud opřel o právní názor ( resp. výklad zákona, případně jiného právního předpisu ), se kterým se stěžovatel neztotožňuje, nezakládá sama o sobě důvod k ústavní stížnosti ( viz nález sp. zn. IV. ÚS 188/94, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 3, str. 281 ). Jestliže ústavní stížnost směřuje proti rozhodnutí soudu, vydanému v občanskoprávním řízení, není samo o sobě významné, je-li namítána jeho věcná nesprávnost; Ústavní soud není totiž součástí soustavy obecných soudů a není ani povolán k instančnímu přezkumu jejich rozhodnutí, takže jeho pravomoc je založena výlučně k přezkumu z hlediska dodržení principů ústavněprávních.

Stěžovatelé se v ústavní stížnosti v podstatě dovolávali ochrany svého základního práva na spravedlivý proces. Ústavní soud tedy přezkoumal z tohoto hlediska napadená rozhodnutí i řízení, z něhož tato rozhodnutí vzešla, a dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ke konkrétním námitkám stěžovatelů, tak jak byly stručně vymezeny v oddílu I tohoto usnesení, uvádí Ústavní soud zejména následující :

Výklad pojmu "hrubé porušení dobrých mravů" ve smyslu § 630 občanského zákoníku ( jako podmínky domáhat se vrácení daru ) učinily obecné soudy - podle názoru Ústavního soudu - zcela v souladu s ustálenou judikaturou a doktrínou, která je ústavněkonformní. Pokud stěžovatelé tvrdí, že by se citované ustanovení občanského zákoníku mělo vykládat přísněji, pokud jde o vztah mezi rodiči a dětmi - a to i vzhledem k ustanovení § 35 zákona o rodině ukládajícím dítěti respekt a úctu k rodičům - pak Ústavní soud usuzuje, že výklad, který obecné soudy při aplikaci § 630 občanského zákoníku v projednávané věci použily, umožňuje vzít v úvahu i tuto situaci. Obecné soudy - řečeno zjednodušeně - rozpor s dobrými mravy v rámci § 630 občanského zákoníku vykládají tak, že chování obdarovaného nesmí - při zohlednění konkrétních okolností případu ( tedy například i toho, že se jedná o vztah mezi rodičem a dítětem ) - z hlediska společensky objektivizovaného náhledu vzbuzovat pochybnosti. Obecné soudy - podle názoru Ústavního soudu - dostatečně vysvětlily, proč v tomto konkrétním případě k hrubému porušení dobrých mravů, chápáno z objektivního hlediska, nedošlo.

Stěžovatelé v ústavní stížnosti dále namítají, že k jednání před odvolacím soudem byl předvolán pouze jejich právní zástupce a že oni sami nebyli k jednání předvoláni. Tu Ústavní soud v prvé řadě uvádí, že tato námitka je za dané situace nepřípustná, neboť měli-li stěžovatelé skutečně zato, že jím byla odňata možnost jednat před odvolacím soudem, měli využít žaloby pro zmatečnost podle § 229 odst. 3 o. s. ř.; o tom, že by stěžovatelé tento institut využili sami nic netvrdí a tato okolnost neplyne ani ze spisového materiálu. Jen na okraj k tomu Ústavní soud poznamenává, že podle § 50b odst. 2 o. s. ř. ( s výjimkou podle ustanovení § 50b odst. 4 o. s. ř. ) je-li účastník řízení zastoupen, doručí se písemnost jen tomuto zástupci, nestanoví-li zákon jinak. K doručování písemností i zastoupenému účastníku řízení soudy přistupují jen za určité procesní situace, zpravidla ( například ) při konání prvního jednání ve věci před nalézacím soudem.

Ústavní soud uzavírá, že napadená rozhodnutí obecných soudů jsou logická, přesvědčivá, srozumitelná, nemají povahu svévole a mezi skutkovými zjištěními a právními závěry z nich vyvozenými není dán ani extrémní rozpor ve smyslu ustálené judikatury Ústavního soudu. Jsou tedy i z hlediska ústavnosti plně akceptovatelná.

Za tohoto stavu dospěl Ústavní soud k závěru, že napadenými rozhodnutími k porušení základních práv či svobod stěžovatelů, jichž se dovolávají, zjevně nedošlo.

Proto Ústavní soud ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako zjevně neopodstatněnou.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 13. července 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Opavě

č. j. 11C 149/2008-64

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 8 Co 241/2010-100

Nejvyššího soudu

č. j. 33 Cdo 13/2011-130

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

Nejvyšší soud

Listinou základních práv a svobod

článku 4 Listiny

§ 630 občanského zákoníku

§ 35 zákona o rodině

§ 630 občanského zákoníku

krajského soudu

odvolacím soudem

Ústavní soud

Okresního soudu v Opavě

sp. zn. 11 C 149/2008

č. j. 11 C 149/2008-64

§ 630 občanského zákoníku

§ 630 občanského zákoníku.

okresního soudu

okresního soudu

okresního soudu

okresního soudu

Krajský soud v Ostravě

č.j. 8 Co 241/2010-100

odvolacího soudu

okresním soudem

okresní soud

Nejvyššího soudu

č. j. 33 Cdo 13/2011-130

Dovolací soud

odvolací soud

Nejvyššího soudu

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 23/93

Ústavní soud České republiky

sp. zn. IV. ÚS 188/94

Ústavní soud České republiky

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 630 občanského zákoníku

Ústavního soudu

§ 35 zákona o rodině

Ústavní soud

§ 630 občanského zákoníku

§ 630 občanského zákoníku

Ústavního soudu

odvolacím soudem

Ústavní soud

odvolacím soudem

§ 229 odst. 3 o. s. ř.

Ústavní soud

§ 50b odst. 2 o. s. ř.

50b odst. 4 o. s. ř.

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Neplatnost právního úkonu
Dotčené předpisy : § 41 obč. zák.
Kategorie rozhodnutí : C

 23 Cdo 403/2011

ČESKÁ REPUBLIKA
ROZSUDEK

JMÉNEM REPUBLIKY

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Kateřiny Hornochové a soudců JUDr. Zdeňka Dese a JUDr. Ing. Pavla Horáka, Ph.D. ve věci žalobce V. B., zastoupeného JUDr. Petrem Svatošem, advokátem, se sídlem v Ostravě - Moravské Ostravě, Sadová 1585/7, proti žalované KOMTERM, a.s., se sídlem v Praze 4, Bělehradská 55/15, PSČ 140 00, identifikační číslo osoby 26760738, zastoupené JUDr. Taťánou Přibilovou, advokátkou, se sídlem v Kopřivnici, Kadláčkova 894/17, o zaplacení částky 203 560,58 USD s příslušenstvím, vedené u Krajského soudu v Ostravě pod sp. zn. 11 Cm 116/1998, o dovolání žalobce proti rozsudku Vrchního soudu v Olomouci ze dne 23. března 2010, č. j. 8 Cmo 284/2009-582, takto :

Rozsudek Vrchního soudu v Olomouci ze dne 23. března 2010, č. j. 8 Cmo 284/2009-582, a rozsudek Krajského soudu v Ostravě ze dne 6. března 2009, č. j. 11 Cm 116/1998-523, se zrušují a věc se vrací Krajskému soudu v Ostravě k dalšímu řízení.
O d ů v o d n ě n í :

 Krajský soud v Ostravě v pořadí druhým rozsudkem ve věci ze dne 6. března 2009, č. j. 11 Cm 116/1998-523, zamítl návrh, aby žalovaná zaplatila žalobci částku 203 560,58 USD s příslušenstvím ( výrok pod bodem I ), a rozhodl o náhradě nákladů řízení ( výrok pod bodem II ).
 Soud prvního stupně zjistil, že dne 11. 6. 1996 uzavřela společnost CRB, s. r. o., s právní předchůdkyní žalované ( společností MONET GROUP, a. s. ) smlouvu na dodávku černého uhlí. Z této smlouvy společnost CRB, s. r. o., plnila a dodala uhlí, kupní cenu vyúčtovala fakturami č. 2012020219, 2012020232, 2012020245, 2012020248, 2012020251, 2012020263 a 2012020264. Nejpozději ke dni 13. 11. 1996 měla společnost CRB, s. r. o., vůči právní předchůdkyni žalované pohledávku z kupní ceny dodaného energetického uhlí ve výši podle uvedených faktur.
 Soud prvního stupně byl vázán právním názorem odvolacího soudu obsaženým ve zrušovacím rozhodnutí ze dne 6. dubna 2006, č. j. 8 Cmo 26/2005-437, že smlouva o postoupení pohledávky ze společnosti CRB, s. r. o. na společnost MONET GROUP, a. s., je neplatná pro neurčitost oznámení tohoto postoupení, k němuž mělo dojít 14. 11. 1996. Ke dni 13. 11. 1996 měla tedy společnost CRB, s. r. o., vůči právnímu předchůdci žalované pohledávky ve výši 568 808,31 USD, což představuje korunový ekvivalent 26 921 409,75 Kč. Ke dni 18. 11. 1996 měla naopak právní předchůdkyně žalované vůči společnost CRB, s. r. o., pohledávku ve výši 26 921 409,75 Kč. Jednostranným zápočtem ze dne 19. 11. 1997 zanikly pohledávky společnosti CRB, s. r. o., za právní předchůdkyní žalované z faktur č. 2012020232, č. 2012020245, č. 2012020248, v celkové výši 169 386,53 USD. Pohledávka do výše 203 560,58 USD zápočtem nezanikla, neboť předmětné faktury nebyly uvedeny v oznámení o postoupení pohledávky.
 Soud prvního stupně dále zjistil, že dne 21. 8. 1997 uzavřela společnost CRB, s. r. o., jako postupitel se společností RESPO, a. s., jako postupníkem, smlouvu o postoupení pohledávek č. 9779 ( dále jako Smlouva ). Předmětem Smlouvy byly pohledávky postupitele vůči společnosti Energetika TATRA, a. s., v celkové výši 568 808,31 USD včetně příslušenství, a to pohledávky označené čísly faktur 2012020232, 2012020245, 2012020248, 2012020251, 2012020263 a 2012020264, 2012020280 a 2012020219. V článku IV smlouvy bylo uvedeno „ výše uvedené pohledávky budou uhrazeny pohledávkami na Novou Huť, a. s., a Moravii Steel, a. s., v hodnotě 18 654 039 Kč při podpisu této smlouvy “.
Dále bylo zjištěno, že v zalepené obálce, kde je označen jako adresát RESPO, a. s., se nacházel přípis společnosti CRB, s. r. o., ze dne 30. 9. 1997 – výzva k úhradě kupní ceny. V zalepené obálce ze dne 14. 10. 1997, kde je označen jako adresát Ing. Josef Klepáček, předseda představenstva RESPO, a. s., se nacházela listina „ výzva k úhradě kupní ceny “. V zalepené obálce ze dne 17. 10. 1997, kde je označen jako adresát Ing. J.K., předseda představenstva RESPO, a. s., se nacházela listina „ Odstoupení od smlouvy o postoupení pohledávek 9779 ze dne 21. 8. 1997 “. Dne 21. 8. 1997 bylo společnosti Energetika TATRA, a. s., oznámeno postoupení pohledávky ze společnosti CRB, s. r. o., na společnost RESPO, a. s.
Soud prvního stupně dovodil, že pohledávky společnosti CRB, s. r. o., za společností Energetika TATRA, a. s., označené čísly faktur 2012020219, 2012020251, 2012020263 a 2012020264 přešly smlouvou o postoupení pohledávek ze dne 21. 8. 1997 na společnost RESPO, a. s. Smlouva o postoupení pohledávek byla sjednána jako úplatná. Ujednání v článku IV smlouvy o postoupení pohledávek ze dne 21. 8. 1997 soud prvního stupně vyložil za použití § 266 obchodního zákoníku ( dále jen „ obch. zák. “ ) a § 41 občanského zákoníku ( dále jen „ obč. zák. “ ) tak, že se strany dohodly na tom, že postupník zaplatí za postoupené pohledávky postupiteli částku 18 654 039 Kč. Další text článku IV smlouvy ( pohledávky budou uhrazeny pohledávkami na Novou Huť, a. s., a Moravii Steel, a. s. ) považoval soud prvního stupně za ujednání neplatné pro neurčitost, které však je oddělitelné od ostatního obsahu tohoto článku. Strany se tedy platně dohodly, že dohodnutou úplatu ve výši 18 654 039 Kč provede dlužník k okamžiku vyznačení podpisů signatářů na smlouvě o postoupení pohledávek. Pokud postupník k okamžiku podpisu smlouvy neposkytl postupiteli dohodnutou úplatu a postupitel smlouvu podepsal, pak vyznačení podpisů na smlouvě o postoupení pohledávek postupitelem a postupníkem dle názoru soudu znamenalo vyjádření vůle obou jednajících stran postoupit pohledávky uvedené v čl. I smlouvy bez dohodnutého termínu úplaty. Mělo-li být nějaké smluvní ujednání vázáno na okamžik podpisu smlouvy a došlo k podpisu smlouvy bez naplnění tohoto smluvního ujednání, pak tím strany dle soudu prvního stupně daly najevo, že na tomto ujednání netrvají a od okamžiku podpisu smlouvy postoupení pohledávek není termín úplaty mezi stranami dohodnut.
Soud prvního stupně dovodil, že v listině ze dne 30. 9. 1997, adresované postupníkovi, projevil postupitel své právo určit dobu plnění, když uvedl, že požaduje zaplatit částku 18 654 039 Kč do tří dnů od doručení listiny. Tato výzva nebyla dle soudu prvního stupně dlužníku řádně doručena, jelikož tato listina byla zaslána do vlastních rukou adresátu RESPO, a. s., P.O.BOX 29, Jihlava 1, na obálce bylo vyznačeno datum podání 8. 10. 1997, razítko „ zpět v odb. lhůtě nevyzvednuto “. Dle soudu prvního stupně tak listina nebyla adresátu doručena, jelikož doručení fikcí si strany nesjednaly.
Ani výzvou ze dne 14. 10. 1997 nevyjádřil postupitel řádně svou vůli stanovit termín splnění závazku, jelikož zásilka byla adresována do místa bydliště Ing. K., které je odlišné od sídla dlužníka. Stejně tak ani výzvou ze dne 14. 10. 1997 adresovanou místopředsedovi představenstva, Ing. Z. B., do jeho místa trvalého bydliště, nebyl dle soudu určen termín splnění závazku, jelikož zásilka byla adresátu doručena do místa bydliště Ing. B., které je odlišné od sídla dlužníka.
Soud prvního stupně proto uzavřel, že provedenými důkazy nebylo prokázáno, že by společnost CRB, s. r. o., jako postupitel ze smlouvy o postoupení pohledávek č. 9779 ze dne 21. 8. 1997 požádala dle § 340 odst. 2 obch. zák. o splnění závazku. Společnost RESPO, a. s., se tedy nedostala do prodlení se splněním svého závazku ze smlouvy o postoupení pohledávek ze dne 21. 8. 1997. Nebylo-li v řízení prokázáno prodlení dlužníka, nebyl dán zákonný předpoklad pro možnost uplatnění institutu odstoupení od smlouvy postupiteli, a soud tedy provedené důkazy vztahující se k tvrzení o odstoupení od smlouvy nehodnotil. Přestala-li být společnost CRB, s. r. o., věřitelem sporných pohledávek poté, co je platně postoupila na RESPO, a. s., a toto postoupení oznámila dlužníku, nemohla dále s těmito pohledávkami disponovat. Právní předchůdkyně žalobce nebyla ve sporu aktivně legitimovaná, a z toho důvodu soud prvního stupně žalobu zamítl.
 K odvolání žalobce Vrchní soud v Olomouci rozsudkem ze dne 23. března, č. j. 8 Cmo 284/2009-582, potvrdil rozsudek soudu prvního stupně ( výrok pod bodem I ) a rozhodl o náhradě nákladů řízení ( výrok pod bodem II ).
 Odvolací soud se plně ztotožnil se skutkovými zjištěními i právním posouzením věci provedeným soudem prvního stupně. Smlouva o postoupení pohledávek ze dne 21. 8. 1997 byla uzavřena platně, část ujednání o zaplacení postoupení pohledávek je nutné posuzovat jako neplatné ujednání oddělitelné od zbytku smlouvy. Proto je třeba vycházet z toho, že termín placení nebyl mezi stranami dohodnut. Žalobce v řízení neprokázal, že by se společnost RESPO, a. s., dostala do prodlení s plněním, když neprokázal, že by právní předchůdce žalobce dlužníka vyzval k plnění. Proto nedošlo k platnému odstoupení od smlouvy ze strany CRB, s. r. o., a společnost CRB, s. r. o., nebyla věřitelem pohledávek, které postoupila nynějšímu žalobci.
 Rozsudek odvolacího soudu napadl žalobce dovoláním. Přípustnost podaného dovolání zakládá na § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. s tím, že napadený rozsudek má zásadní právní význam, jelikož řeší právní otázku v rozporu s hmotným právem.
 Dovolatel předně namítá, že Smlouva je neplatná jako celek, a to z důvodu neurčitosti čl. IV Smlouvy, jehož část „ výše uvedené pohledávky budou uhrazeny pohledávkami na Novou Huť, a. s., a Moravii Steel, a. s. “ nelze oddělit od ostatního obsahu čl. IV Smlouvy. Oba soudy se shodly na tom, že ujednání „ výše uvedené pohledávky budou uhrazeny pohledávkami na Novou Huť, a. s., a Moravii Steel, a. s. “ je sice neplatné pro neurčitost, ale je oddělitelné od ostatního obsahu Smlouvy. Podle dovolatele je však třeba posuzovat skutečný obsah Smlouvy i účel Smlouvy, který její účastníci sledovali. Ze Smlouvy vyplývá, že vůlí účastníků bylo postoupit pohledávky za dlužníkem Energetika TATRA, a. s., a oproti tomu získat postoupením jiné pohledávky za společnostmi Nová Huť, a. s., a Moravia Steel, a. s., v hodnotě 18 645 039 Kč. Vůlí stran bylo tedy „ směnit “ pohledávky za dlužníkem Energetika TATRA, a. s., za jiné pohledávky vůči dlužníkům Nová Huť, a. s., a Moravia Steel, a. s., v určité nominální hodnotě. Pokud nebyla s ohledem na tento cíl jedna ze skupin „ směňovaných “ pohledávek určitě a srozumitelně specifikována, pak musí být neplatná celá smlouva, nikoli pouze ta část smlouvy, kde se neurčitě vymezují pohledávky, kterými má být uhrazena úplata za postoupení pohledávky. Ze Smlouvy nevyplývá vůle stran, že by měla být úplata za postoupení pohledávek uhrazena v penězích. Smlouva o postoupení pohledávek je tedy absolutně neplatným právním úkonem, právní předchůdkyně žalobce nikdy nepřestala být vlastníkem pohledávek a mohla na žalobce pohledávky postoupit.
 I pokud by Smlouva byla platná, pak žalobce namítá, že od smlouvy platně odstoupil. Dle jeho názoru byla ve smlouvě sjednána lhůta k plnění. V článku IV smlouvy bylo dohodnuto, že výše uvedené pohledávky budou uhrazeny pohledávkami na Novou Huť, a. s., a Moravii Steel, a. s., v hodnotě 18 654 039 Kč při podpisu smlouvy. Termín „ při podpisu smlouvy “ lze bez nejasností vyložit tak, že plnit se má hned, jakmile je smlouva podepsána. Pokud byla lhůta k plnění sjednána, pak nebylo nutné činit žádné výzvy k plnění. Podle § 517 odst. 1 obč. zák. může věřitel od smlouvy odstoupit, pokud dlužník nesplní závazek ani v dodatečné přiměřené lhůtě věřitelem k tomu poskytnuté. Takovou lhůtu stačí poskytnout, dlužník nemusí být na tuto možnost zvlášť upozorňován ( viz rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 30 Cdo 1641/2006 ).
Dovolatel dále namítá, že odstoupení od smlouvy by bylo platné, i kdyby lhůta k plnění sjednána nebyla. Pokud by sjednána nebyla, tak by byl postupník povinen plnit prvního dne poté, co byl postupitelem o plnění požádán. Dne 1. 10. 1997 byla na adresu postupníka odeslána první výzva k úhradě. Z důvodu jejího nedoručení byla druhá výzva odeslána dne 8. 10. 1997, třetí výzva k úhradě byla odeslána dne 14. 10. 1997 ( předseda představenstva výzvu nepřevzal, místopředseda Ing. Z. B. dne 15. 10. 1997 třetí výzvu převzal ). Dne 17. 10. 1997 odeslal postupitel Ing. Z. B. čtvrtou výzvu k úhradě obsahující zároveň projev vůle směřující k odstoupení ( tuto výzvu Ing. Z. B. převzal ). Z toho vyplývá, že postupník byl opakovaně vyzýván k plnění ( zaplacení úplaty ) a závěr odvolacího soudu, že postupník nebyl o plnění požádán, je nesprávný.
Dovolatel tedy shrnuje, že ve smlouvě o postoupení pohledávek byla sjednána lhůta k plnění; i kdyby tomu tak nebylo, ocitl se postupník v návaznosti na opakované výzvy k plnění v prodlení a byly tedy dány podmínky pro odstoupení od Smlouvy, a to včetně poskytnutí dodatečné přiměřené lhůty k plnění.
Z výše uvedených důvodů dovolatel navrhl, aby Nejvyšší soud rozsudek odvolacího soudu zrušil a věc vrátil odvolacímu soudu k dalšímu řízení.
Ve vyjádření k dovolání dovolatelka namítá, že skutečnou vůli účastníků předmětné smlouvy o postoupení pohledávek je nutné vykládat v čase a s přihlédnutím k okolnostem, za kterých došlo k uzavření předmětné smlouvy o postoupení pohledávek. K obligatorním náležitostem smlouvy o postoupení pohledávek patří identifikace postupované pohledávky co do její výše a skutečnosti, na nichž se zakládá. Těmto požadavkům Smlouva plně vyhovuje. Dále se účastníci smlouvy shodli na kupní ceně pohledávek, tj. částce 18 654 039 Kč, která byla stanovena naprosto určitě a srozumitelně. Celá smlouva tedy nemůže být posouzena jako absolutně neplatná.
Ve shodě s odvolacím soudem žalovaná uvádí, že dlužníkovi nebyla poskytnuta žádná ( ať již přiměřená nebo nepřiměřená ) dodatečná lhůta k plnění, proto také věřitel od uzavřené smlouvy o postoupení pohledávek platně odstoupit nemohl.
Z těchto důvodů žalovaná navrhla, aby Nejvyšší soud podané dovolání odmítl, případně jej jako nedůvodné zamítl.
Napadené rozhodnutí odvolacího soudu bylo vyhlášeno po 1. červenci 2009, kdy nabyla účinnosti novela občanského soudního řádu provedená zákonem č. 7/2009 Sb. Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 10a o. s. ř. ) proto vzhledem k bodu 1 přechodných ustanovení v článku II uvedeného zákona dovolání projednal a rozhodl o něm podle občanského soudního řádu ve znění účinném od 1. července 2009.
Podle § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští.
Proti potvrzujícímu rozsudku odvolacího soudu je dovolání přípustné za podmínek uvedených v § 237 odst. 1 písm. b ) a písm. c ) o. s. ř.
Podle § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. je dovolání přípustné proti rozsudku odvolacího soudu, jímž byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně, kterým soud prvního stupně rozhodl jinak než v dřívějším rozsudku proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější rozhodnutí zrušil. O takový případ se v dané věci nejedná, přichází proto v úvahu pouze přípustnost dovolání, jejíž podmínky stanoví § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. Ta je dána tehdy, pokud dovolání není přípustné podle písmena b ) tohoto ustanovení a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. Ve smyslu § 237 odst. 3 o. s. ř. má zásadní právní význam zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 o. s. ř. se nepřihlíží.
Po přezkoumání napadeného rozhodnutí dospěl Nejvyšší soud k závěru, že dovolání je přípustné, jelikož rozhodnutí odvolacího soudu má pro právní stránce ve věci samé zásadní právní význam.
Namítá-li dovolatel, že celá Smlouva je absolutně neplatná jako celek a nesouhlasí se závěrem odvolacího soudu, že neplatná je pouze část ujednání ohledně způsobu placení „ kupní ceny “ za postupované pohledávky, která je oddělitelná od zbytku ujednání čl. IV Smlouvy o úhradě kupní ceny, dovolací soud posoudil tuto námitku dovolatele za oprávněnou. Nutno vyjít ze skutkového zjištění, že v předmětné Smlouvě ze dne 21. 8. 1997 č. 9779 si účastníci sjednali úplatný převod pohledávek specifikovaných v určitých fakturách, přičemž v článku IV předmětné postupní smlouvy bylo dohodnuto, že uvedené pohledávky budou uhrazeny pohledávkami na Novou Huť, a. s., a Moravii Steel, a. s., v hodnotě 18 654 039 Kč při podpisu smlouvy.
Oba soudy dospěly k závěru, že neplatné ujednání smlouvy o způsobu zaplacení předmětu postupní smlouvy, spočívající v tom, že nebyly specifikovány ve sjednaném způsobu úhrady pohledávky za společnostmi Nová Huť, a. s., a Moravia Steel, a. s., je oddělitelné od ostatního obsahu smlouvy, a proto smlouva jako celek může obstát, sjednaly-li si strany, že dohodnutou úplatu ve výši 18 654 039 Kč provede dlužník k okamžiku vyznačení podpisů signatářů na smlouvě o postoupení pohledávek. Oba soudy však nemohli učinit takový závěr, jestliže se nezabývaly tím, jaký byl účel smlouvy, zda úmyslem stran bylo skutečně získat úplatu v hotovosti, či úmyslem stran bylo získat pohledávky za vyjmenovanými společnostmi uvedenými v čl. IV. smlouvy a v tomto směru neučinily žádné skutkové zjištění. Soud prvního stupně v odůvodnění rozsudku uvedl, že ujednání v článku IV Smlouvy ze dne 21. 8. 1997 o sjednání úplaty, resp. kupní ceny vyložil za použití § 266 obch. zák. a § 41 obč. zák. tak, že se strany dohodly na tom, že postupník zaplatí za postoupené pohledávky postupiteli částku 18 654 039 Kč, a že neplatnost zbytku ujednání je oddělitelná od dalšího obsahu čl. IV Smlouvy o sjednané úplatě, avšak k takovému závěru neučinil žádné skutkové zjištění ohledně projevu vůle účastníků, jež by odůvodňovala takový závěr.
Zda neplatnou část právního úkonu lze či nelze oddělit od ostatního obsahu právního úkonu, je však třeba vždy dovodit výkladem projevené vůle účastníků právního úkonu, z povahy právního úkonu, popř. z okolností, za nichž k němu došlo, jakož i z účelu, který jednající právním úkonem sledoval ( srov. Občanský zákoník, komentář, J. Švestka, J. Spáčil, C. H. BECK, 1. vydání r. 2008, str. 353 ). Oba soudy však v tomto směru pochybily, jestliže učinily právní závěr o platnosti Smlouvy jako celku, aniž by učinily skutková zjištění o tom, jaký byl úmysl stran, účel Smlouvy.
Podle § 41 obč. zák., vztahuje-li se důvod neplatnosti jen na část právního úkonu, je neplatnou jen tato část, pokud z povahy právního úkonu nebo z jeho obsahu anebo z okolností, za nichž k němu došlo, nevyplývá, že tuto část nelze oddělit od ostatního obsahu. Z citovaného ustanovení vyplývá, že tam, kde se důvod neplatnosti vztahuje pouze na část právního úkonu a tuto část lze s přihlédnutím k povaze právního úkonu nebo jeho obsahu anebo k okolnostem, za nichž k němu došlo, oddělit od jeho ostatního obsahu, je neplatná jen tato část; není-li možné postiženou část právního úkonu oddělit, vztahuje se neplatnost na celý právní úkon.
Posouzení toho, zda lze část úkonu oddělit od ostatního obsahu, úzce souvisí s jeho výkladem; uplatní se proto interpretační zásady, jež vyplývají z ustanovení § 35 odst. 2 obč. zák. a u obchodních věcí ve smyslu výkladových pravidel podle § 266 obch. zák. Přitom nelze ztratit ze zřetele zásadu, podle níž oddělitelnost je nezbytné posuzovat podle obsahu právního úkonu; je proto rozhodné, zda jde o část právního úkonu obsahově oddělitelnou ( je bezvýznamné, že se právní úkon týká věci, kterou lze oddělit ) - srov. R 3/1981 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, od něhož soudní praxe doposud nezaznamenala odklon a též rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 16. 4. 2003, sp. zn. 26 Odo 299/2002, veřejnosti dostupné na webových stránkách Nejvyššího soudu – www.nsoud.cz ).
V rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 26. 11. 1993, sp. zn. 4 Cz 124/92, uveřejněném v Bulletinu z roku 1994, v sešitě č. 3 pod č. 2, Vrchní soud v Praze dovodil mimo jiné právní závěr, s nímž se Nejvyšší soud ztotožňuje rovněž v projednávané věci, totiž závěr, že částečnou neplatnost smlouvy je nutno posuzovat ve smyslu § 41 obč. zák. stejně jako částečnou neplatnost kteréhokoliv jiného právního úkonu. Vždy je třeba zkoumat, zda je rozhodnutí předběžné otázky o částečné neplatnosti smlouvy v souladu nejen s jazykovým vyjádřením dané smlouvy, ale zda odpovídá vůli smluvních účastníků, není-li tato vůle v rozporu s jazykovým projevem ( § 35 odst. 2 obč. zák. ).
Namístě je rovněž odkázat na rozhodnutí Nejvyšší soud České republiky v rozsudku ze dne 26. 9. 1997, sp. zn.3 Cdon 1248/96, uveřejněném v časopisu Právní rozhledy, ročník 1998, v sešitě č. 6 na straně 331, v němž Nejvyšší soud dovodil mimo jiné právní závěr, že při posuzování otázky, zda část právního úkonu postiženou důvodem neplatnosti lze oddělit od ostatního obsahu tohoto úkonu ( § 41 obč. zák. ), je třeba dbát, aby byla respektována vůle účastníků právního úkonu s přihlédnutím k účelu, jehož dosažení osoba konající právní úkon, resp. všichni účastníci dvou( více )stranného právního úkonu, sledovali.
Bylo-li úmyslem stran, jak namítá dovolatel, dohodnout způsob zaplacení převodem pohledávek určitých společností, bylo nutné k určitosti takového projevu vůle specifikovat pohledávky, které by měly zajistit úhradu postoupených pohledávek, a to určitě a srozumitelně, aby bylo zřetelné, o jaké pohledávky se jedná. V tomto směru je případné odkázat na judikaturu Nejvyššího soudu, představovanou např. rozhodnutím Nejvyššího soudu ze dne 27. 10. 2005, sp. zn. 29 Odo 654/2003, či ze dne 27. 4. 2006, sp. zn. 33 Odo 899/2004, veřejnosti dostupné na webových stránkách Nejvyššího soudu – www.nsoud.cz, řešící otázku potřeby jasné a nezaměnitelné specifikace převáděných pohledávek, které by bylo aplikovatelné i na případ úhrady postoupení určitých pohledávek jinými pohledávkami. Pokud by úmyslem stran bylo, jak namítá dovolatel, že vůlí stran a účelem smlouvy bylo postoupit pohledávky za dlužníkem Energetika TATRA, a. s., které byly v postupní smlouvě určitě specifikovány odkazem na konkrétní faktury, a oproti těmto pohledávkám získat pohledávky za společnostmi Nová Huť, a. s., a Moravia Steel, a. s., jejichž specifikace však v posuzované postupní smlouvě chybí, pak by bylo třeba přisvědčit dovolateli, že neurčitost vymezení pohledávek, kterými má být uhrazena úplata za postoupení pohledávek, způsobuje absolutní neplatnost celé smlouvy a nikoliv jen její část, jak dovodil odvolací soud.
V dalším řízení bude třeba zkoumat, zda vůle stran směřovala k postoupení pohledávek za dlužníkem Energetika TATRA, a. s. a oproti tomu získání pohledávek vůči společnostem Nová Huť, a. s., a Moravia Steel, a. s., či vůle stran směřovala k postoupení specifikovaných pohledávek za dlužníkem Energetika TATRA, a. s. oproti zaplacení ceny v penězích, avšak za současného se vypořádání s obsahem předmětné Smlouvy v části jejího čl. IV, kde je uvedeno, že určité pohledávky budou uhrazeny jinými ( nespecifikovanými ) pohledávkami.
Dovolací soud navíc konstatuje, že i kdyby se jednalo o částečnou neplatnost smlouvy, kdy takovou neplatnou část lze oddělit od ostatního obsahu smlouvy a tato neplatná část nezpůsobuje absolutní neplatnost celé smlouvy, nemůže rozhodnutí odvolacího soudu obstát, jestliže se odvolací soud ztotožnil se soudem prvního stupně, že v daném případě nedošlo k platnému odstoupení od Smlouvy pro absenci zákonných předpokladů pro možnost uplatnění institutu odstoupení od smlouvy. Toto právní posouzení vycházelo z nesprávného závěru, že žalovaná nebyla v prodlení s plněním, když soudy nesprávně dovodily, že si strany vlastně sjednaly, že sjednané zaplacení při podpisu smlouvy nepožadují, nedošlo-li při podpisu smlouvy k zaplacení ceny za postoupení, resp. kupní ceny. Skutečnost, že cena nebyla uhrazena podle znění smlouvy při podpisu smlouvy však neznamená, že došlo ke změně předmětné postupní smlouvy. Ze skutkových zjištění nevyplývá, že by ke změně smlouvy v tomto směru došlo. Nebylo tedy namístě aplikovat § 340 obch. zák., podle něhož je dlužník povinen závazek splnit v době stanovené ve smlouvě a není-li doba plnění ve smlouvě určena, je věřitel oprávněn požadovat plnění závazku ihned po uzavření smlouvy a dlužník je povinen závazek splnit bez zbytečného odkladu po té, kdy byl věřitelem o plnění požádán, a zjišťovat, zda došlo k výzvě ke splnění závazku. Ujednání o tom, že kupní cena bude uhrazena „ při podpisu smlouvy “ je nutné vyložit tak, že ve Smlouvě byla sjednaná doba plnění, a to při podpisu smlouvy. Nebyla-li kupní cena uhrazena při podpisu Smlouvy, pak se dnem následujícím po podpisu smlouvy dostal dlužník do prodlení s plněním své povinnosti uhradit kupní cenu. Pro vznik prodlení dlužníka v tomto případě není nezbytná výzva k plnění podle § 340 odst. 2 obch. zák. Závěr odvolacího soudu, že se dlužník nedostal do prodlení s plněním Smlouvy, je tudíž nesprávný.
Soudy vedeny nesprávným právním závěrem, že žalovaná nebyla v prodlení s plněním, se nesprávně nezabývaly zánikem předmětné Smlouvy z důvodu odstoupení.
Z výše uvedeného je zřejmé, že dovoláním napadený rozsudek není správný, jelikož odvolací soud věc nesprávné právně posoudil [dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.]. Nejvyšší soud proto, aniž nařizoval jednání ( § 243a odst. 1 věta první o. s. ř. ), rozsudek odvolacího soudu ve výroku pod bodem I, jakož i v závislém výroku pod bodem II o náhradě nákladů řízení zrušil [srov. § 242 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.], podle ustanovení § 243b odst. 2, část věty za středníkem, o. s. ř. Protože důvody, pro které byl zrušen rozsudek odvolacího soudu, platí i pro rozsudek soudu prvního stupně, Nejvyšší soud podle § 243b odst. 2 o. s. ř. zrušil i rozsudek soudu prvního stupně a věc mu vrátil k dalšímu řízení.
O náhradě nákladů řízení včetně nákladů dovolacího řízení soud rozhodne v novém rozhodnutí o věci ( § 243d odst. 1 věta druhá o. s. ř. ).
Proti tomuto rozsudku není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 15. ledna 2013

 JUDr. Kateřina H o r n o c h o v á
 předsedkyně senátu

§ 41 obč. zák.

23 Cdo 403/2011

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 11 Cm 116/1998

Vrchního soudu v Olomouci

č. j. 8 Cmo 284/2009-582

Vrchního soudu v Olomouci

č. j. 8 Cmo 284/2009-582

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 11 Cm 116/1998-523

Krajskému soudu v Ostravě

Krajský soud v Ostravě

č. j. 11 Cm 116/1998-523

Soud prvního stupně

Soud prvního stupně

odvolacího soudu

č. j. 8 Cmo 26/2005-437

Soud prvního stupně

soud prvního stupně

§ 266 obchodního zákoníku

§ 41 občanského zákoníku

soud prvního stupně

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

Vrchní soud v Olomouci

č. j. 8 Cmo 284/2009-582

soudu prvního stupně

Odvolací soud

soudem prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 517 odst. 1 obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 30 Cdo 1641/2006

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

odvolacímu soudu

odvolacím soudem

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

č. 7/2009 Sb.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 10a o. s. ř.

občanského soudního řádu

ve znění účinném od 1. července 2009

§ 236 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

písmena b )

dovolací soud

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

dovolacího soudu

dovolacím soudem

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

dovolací soud

Soud prvního stupně

§ 266 obch. zák.

§ 41 obč. zák.

§ 41 obč. zák.

§ 35 odst. 2 obč. zák.

§ 266 obch. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 26 Odo 299/2002

Nejvyššího soudu

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 4 Cz 124/92

Vrchní soud v Praze

Nejvyšší soud

§ 41 obč. zák.

§ 35 odst. 2 obč. zák.

Nejvyšší soud České republiky

sp. zn.3 Cdon 1248/96

Nejvyšší soud

§ 41 obč. zák.

Nejvyššího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Odo 654/2003

sp. zn. 33 Odo 899/2004

Nejvyššího soudu

odvolací soud

odvolacího soudu

odvolací soud

soudem prvního stupně

§ 340 obch. zák.

§ 340 odst. 2 obch. zák.

odvolacího soudu

odvolací soud

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.

odvolacího soudu

srov. § 242 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

§ 243b odst. 2 o. s. ř.

soudu prvního stupně

§ 243d odst. 1 věta druhá o. s. ř.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Miroslavy Jirmanové, Ph.D. a soudců JUDr. Zbyňka Poledny a JUDr. Vladimíra Mikuška v exekuční věci oprávněného Ing. P. P., zastoupeného JUDr. Ing. Rostislavem Pilcem, advokátem se sídlem v Praze 7, Dělnická 30, proti povinnému L. Š., zastoupenému JUDr. Zitou Chvojanovou, advokátkou se sídlem v Rakovníku, Na Sekyře 164, pro 5 660 000,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Rakovníku pod sp. zn. 2 Nc 2488/2007, o dovolání povinného proti usnesení Krajského soudu v Praze ze dne 30. 6. 2011, č. j. 27 Co 181/2011-62, takto :

Dovolání se odmítá.

Odůvodnění :

Krajský soud napadeným rozhodnutím potvrdil usnesení Okresního soudu v Rakovníku ze dne 22. 2. 2011, č. j. 2 Nc 2488/2007-49, v tom správném znění, že se návrh povinného na částečné zastavení exekuce na majetek povinného, nařízené usnesením téhož soudu ze dne 30. 10. 2007, č. j. 2 Nc 2488/2007-16, ve spojení s usnesením ze dne 12. 11. 2007, č. j. 2 Nc 2488/2007-2, zamítá. Odvolací soud se ztotožnil se závěrem soudu prvního stupně, že povinný nedoplnil, o jakou konkrétní částku má být exekuce zastavena a z jakého důvodu či o jaký právní titul povinný svůj návrh opírá. Současně není zřejmé, zda a v jakém rozsahu po vydání exekučního titulu právo jím přiznané zaniklo jinak než vynucením povinnosti v rámci exekuce. Proto také odvolací soud dospěl k závěru, že důvod pro zastavení exekuce není dán.

Povinný v dovolání, jehož přípustnost opírá o § 237 odst. 1 písm. c ) zákona č. 99/1963 Sb, občanský soudní řád ve znění pozdějších předpisů ( dále též jen „ o. s. ř. “ ), namítá, že řízení je postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, a že rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci ( § 241a odst. 2 písm. a/ a b/ o. s. ř. ). Zásadní právní význam napadeného usnesení spojuje s otázkou, že se odvolací soud nezabýval jeho návrhem na částečné zastavení exekuce, přestože povinný v odvolání uvedl výši částky, o kterou by měla být exekuce zastavena, a již soudu prvního stupně zaslal notářský zápis o konkrétních strojích a jejich vložení do společnosti Šípek – silniční stavby s.r.o. a také znalecký posudek o jejich ohodnocení. Dále zaslal fakturu vystavenou na M. K. na částku 3 811 500,- Kč a navrhl její výslech. Povinný chtěl nezaplacenou fakturu vymáhat na paní K., ale oprávněný mu sdělil, že „ mu to paní K. zaplatila, ale dle paní K. mu ji nezaplatila, ale došlo k vzájemnému zápočtu, neboť pan P. dlužil paní K. “. Tímto způsobem si tak oprávněný z uvedené společnosti odčerpal částku 3 811 500,- Kč. Připomněl, že exekučními tituly jsou notářské zápisy ze dne 27. 6. 2005 a 22. 3. 2006, které byly sepsány dříve, než došlo ke skutečnosti, na základě níž se domáhá částečného zastavení exekuce. Uvedl také, že je již čtyři roky ve výkonu trestu a že nemá možnost si obstarat podklady a být účasten jednání. Vytýká soudu, že mnohokrát žádal o ustanovení zástupce, aby se jeho prostřednictvím mohl účinně bránit. Nesouhlasí s údaji uvedenými v návrhu, že z dlužné částky 3 000 000,- Kč bylo zaplaceno 140 000,- Kč a z dlužné částky 3 600 000,- Kč 800 000,- Kč. Trvá na tom, že oprávněný odčerpal částku 3 811 500,- Kč a o tuto částku by měla být exekuce zastavena. Navrhl proto, aby dovolací soud usnesení soudů obou stupňů zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.

Nejvyšší soud rozhodl o dovolání podle občanského soudního řádu ve znění účinném od 1. 7. 2009 ( viz Část první, čl. II Přechodná ustanovení, bod 12. zákona č. 7/2009 Sb. ).

Dovolání není přípustné.

Ve smyslu ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. ( jež bylo k 31. 12. 2012 zrušeno nálezem Ústavního soudu České republiky ze dne 21. 2. 2012, Pl. ÚS 29/11, avšak podle nálezu IV. ÚS 1572/11 ze dne 6. 3. 2012 zůstává pro posouzení přípustnosti dovolání podaných do 31. 12. 2012 i nadále použitelné ) je dovolání proti potvrzujícímu usnesení odvolacího soudu, jemuž nepředcházelo kasační rozhodnutí, přípustné jen, dospěje-li dovolací soud k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam; ten je dán zejména tehdy, řeší-li rozhodnutí odvolacího soudu právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 o. s. ř. se nepřihlíží ( § 237 odst. 3 o. s. ř. ).

Povinný argumenty ve prospěch názoru, že napadené rozhodnutí má po právní stránce zásadní význam, dovolacímu soudu sice přednesl, jejich hodnocením však k závěru o splnění této podmínky dospět nelze.

Namítá-li povinný, že odvolací soud nepřihlédl k předložené faktuře vystavené M. K. na částku 3 811 500 Kč a znaleckému posudku o ohodnocení strojů, stejně jako k ostatním navrhovaným důkazům ( výpovědi svědků ), tedy že dostatečně nezjistil skutkový stav, uplatňuje výhradně vady řízení, jež však přípustnost dovolání ( jak již bylo řečeno ) podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. založit nemohou.

Nejvyšší soud proto, aniž ve věci nařídil jednání ( § 243a odst. 1, věta první, o. s. ř. ), dovolání podle ustanovení § 243b odst. 5 a § 218 písm. c ) o. s. ř. jako nepřípustné odmítl.

Pro úplnost Nejvyšší soud dodává, že z hlediska možnosti podání nového návrhu na zastavení exekuce je nutné rozlišovat, stalo-li se tak z důvodu, jenž tento závěr činí závěrem „ pro tentokrát “ nebo z jiných důvodů ( srov. JUDr. Vladimír Kurka, JUDr. Ljubomír Drápal, Výkon rozhodnutí v soudním řízení, Linde Praha a.s., Praha – Právnické a ekonomické nakladatelství a knihkupectví Bohumily Hořínkové a Jana Tuláčka, Praha 2004, str. 234 ). Jedná-li se o situaci prvně zmíněnou, může účastník podat nový „ řádný “ návrh na zastavení exekuce.

O případných nákladech vzniklých oprávněnému v dovolacím řízení rozhodne soudní exekutor ( § 88 odst. 1 zákona č. 120/2001 Sb. ).

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 12. prosince 2012

JUDr. Miroslava Jirmanová, Ph.D.
předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Rakovníku

sp. zn. 2 Nc 2488/2007

Krajského soudu v Praze

č. j. 27 Co 181/2011-62

Krajský soud

Okresního soudu v Rakovníku

č. j. 2 Nc 2488/2007-49

č. j. 2 Nc 2488/2007-16

č. j. 2 Nc 2488/2007-2

Odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolací soud

ve znění pozdějších předpisů

§ 241a odst. 2 písm. a/ a b/ o. s. ř.

odvolací soud

soudu prvního stupně

dovolací soud

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

ve znění účinném od 1. 7. 2009

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Ústavního soudu České republiky

Pl. ÚS 29/11

IV. ÚS 1572/11

odvolacího soudu

dovolací soud

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

dovolacímu soudu

odvolací soud

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 243a odst. 1, věta první, o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 88 odst. 1 zákona č. 120/2001 Sb.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Miroslavy Jirmanové, Ph.D. a soudců JUDr. Olgy Puškinové a JUDr. Vladimíra Mikuška v exekuční věci oprávněných 1 ) J. S., zastoupené JUDr. Michaelou Strnadovou, advokátkou se sídlem v Praze 5, Stroupežnického 30, 2 ) M. S. ( právní nástupkyně J. S., zemřelého dne 18. 8. 2010 ), proti povinnému L. R., zastoupenému JUDr. Zdeňkem Vincencem, advokátem se sídlem v Praze 5, Pavla Švandy ze Semčic 7, pro 4 374,- Kč s příslušenstvím, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 5 pod sp. zn. 14 Nc 1217/2008, o dovolání povinného proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 14. 4. 2009, č. j. 53 Co 168/2009-14, takto :

Dovolání se odmítá.
Odůvodnění :

Obvodní soud pro Prahu 5 usnesením ze dne 30. 7. 2008, č. j. 14 Nc 1217/2008-5, nařídil podle vykonatelného rozsudku téhož soudu ze dne 19. 3. 2008, č. j. 20 C 395/2006-52, k vymožení pohledávky oprávněných v částce 4 374,- Kč, nákladů předcházejícího řízení 6 490,50 Kč a nákladů exekuce, které budou vyčísleny, exekuci na majetek povinného.

Městský soud v Praze napadeným rozhodnutím odmítl odvolání povinného s odůvodněním, že námitky, které povinný uplatnil v odvolání ( že oprávněné nezná, že se pravděpodobně jedná o garážové stání v Praze 5, Bašteckého ulici, že dodatečně vyšlo najevo, že kupní smlouva na toto stání je absolutně neplatná a že vztahy k pozemkům, na nichž garážové stání je, jsou nejasné, neobsahují skutečnosti rozhodné pro nařízení exekuce, a že jimi uplatněné námitky měl vznést v nalézacím řízení.

Povinný v dovolání, jehož přípustnost opírá o § 237 odst. 1 písm. c ), odst. 3 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, namítá, že řízení je postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, a že rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci ( § 241a odst. 2 písm. a/, b/ o. s. ř. ). Uvedl, že proti rozsudku ze dne 19. 3. 2008, č. j. 20 C 395/2006-52, podal 8. 3. 2010 odvolání poté, kdy mu byl ustanoven zástupce. Z uvedeného je zřejmé, exekuční titul není dosud v právní moci, a je tudíž nevykonatelný. Pochybení nalézacího soudu spatřuje v tom, že nebyly dány podmínky pro ustanovení opatrovníka povinnému. Z tohoto důvodu navrhl, aby dovolací soud zrušil usnesení soudů obou stupňů a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.

Dovolací soud věc projednal a rozhodl podle občanského soudního řádu ve znění účinném do 30. 6. 2009, dále jen „ o. s. ř. “ ( čl. II Přechodných ustanovení, bod 12. zákona č. 7/2009 Sb. ).

Dovolání není přípustné.

Podle ustanovení § 236 odst. 1 o. s. ř., lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští.

Je-li napadeným rozhodnutím – jako v projednávaném případě – usnesení odvolacího soudu, jímž bylo odmítnuto odvolání povinného proti usnesení, kterým soud prvního stupně nařídil exekuci, je dovolání ve smyslu § 238a odst. 1 písm. c ) o. s. ř. ve spojení s § 130 zákona č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti /exekuční řád/ a změně dalších zákonů ( dále též jen „ zákon č. 120/2001 Sb. “ ), přípustné za podmínek vymezených v § 237 odst. 1 písm. b ) nebo c ) o. s. ř. ( srov. § 238a odst. 2 o. s. ř. ). Protože použití ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. je vyloučeno ( usnesení soudu prvního stupně nepředcházelo dřívější, odvolacím soudem zrušené, rozhodnutí téhož soudu ), zbývá přípustnost dovolání vyvozovat již jen z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., které ji spojuje se závěrem dovolacího soudu, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. O takový případ jde zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je odvolacími soudy nebo dovolacím soudem rozhodována rozdílně, nebo řeší-li právní otázku v rozporu s hmotným právem ( § 237 odst. 3 o. s. ř. ).

Dovolací přezkum předjímaný ustanovením § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. je předpokládán zásadně pro posouzení otázek právních, navíc otázek zásadního právního významu ( jiné otázky, zejména posouzení správnosti nebo úplnosti skutkových zjištění, přípustnost dovolání neumožňují ); Způsobilým dovolacím důvodem, kterým lze dovolání odůvodnit, je tedy jen důvod podle ustanovení § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř., jímž lze namítat nesprávné právní posouzení věci.

Dovolatel netvrdí, že napadené rozhodnutí má po právní stránce zásadní význam a ani hodnocením argumentů v dovolání obsažených k tomuto závěru dospět nelze.

Tvrdí-li totiž povinný, že podal proti exekučnímu titulu odvolání ( a to až po odmítnutí jeho odvolání odvolacímu soudem ), a že proto není exekuční titul vykonatelný, uplatňuje novou skutečnost. V dovolání však nové skutečnosti nebo důkazy ve věci samé uplatnit nelze ( § 241a odst. 4 o. s. ř. ).

Není-li dovolání přípustné podle žádného v úvahu připadajícího ustanovení občanského soudního řádu, Nejvyšší soud je odmítl ( § 243b odst. 5 věta první, § 218 písm. c/ o. s. ř. ).

Pro úplnost dovolací soud dodává, že pokud byla, jak vyplývá z nalézacího spisu vedeného u Obvodního soudu pro Prahu 5 pod sp. zn. 20 C 395/2006, po podání odvolání žalovaného – povinného žaloba vzata zpět a řízení bylo zastaveno, je dán současně důvod k zastavení exekuce.

O nákladech dovolacího řízení se rozhoduje ve zvláštním režimu ( § 87 a násl. zákona č. 120/2001 Sb. ).

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 23. ledna 2013

JUDr. Miroslava Jirmanová, Ph.D., v. r.předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 14 Nc 1217/2008

Městského soudu v Praze

č. j. 53 Co 168/2009-14

Obvodní soud pro Prahu 5

č. j. 14 Nc 1217/2008-5

č. j. 20 C 395/2006-52

Městský soud v Praze

ve znění pozdějších předpisů

§ 241a odst. 2 písm. a/, b/ o. s. ř.

č. j. 20 C 395/2006-52

dovolací soud

soudu prvního stupně

Dovolací soud

občanského soudního řádu

ve znění účinném do 30. 6. 2009

§ 236 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soud prvního stupně

§ 238a odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 130 zákona č. 120/2001 Sb.

§ 238a odst. 2 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

dovolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolacímu soudem

§ 241a odst. 4 o. s. ř.

Nejvyšší soud

dovolací soud

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 20 C 395/2006

§ 87 a násl. zákona č. 120/2001 Sb.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně senátu Vlasty Formánkové a soudců Michaely Židlické a Miloslava Výborného o ústavní stížnosti PhDr. I. M. M.A., M.Sc., zastoupeného JUDr. Jaroslavem Hostinským, advokátem se sídlem na adrese Praha 3, Vinohradská 126, proti rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 30. listopadu 2011 č. j. 17 Co 404/2011-969 a rozsudku Okresního soudu v Hradci Králové ze dne 20. června 2011 č. j. 0P 274/2001-723, spojené s návrhem na zrušení § 237 odst. 2 písm. b ) zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění pozdějších předpisů, takto :

Ústavní stížnost a návrh na zrušení § 237 odst. 2 písm. b ) zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění pozdějších předpisů, se odmítají.

Odůvodnění :

Ústavní stížností, doručenou Ústavnímu soudu dne 12. března 2012, se stěžovatel podle ustanovení § 72 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), domáhal zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí s tvrzením, že napadenými rozhodnutími byla porušena jeho základní práva a svobody podle čl. 2 odst. 2, čl. 3 odst. 1, čl. 4 odst. 3, čl. 32 odst. 4, čl. 36 odst. 1 a čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), jakož i čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte a čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen "Úmluva" ). Ústavní stížnost spojil stěžovatel s návrhem na zrušení § 237 odst. 2 písm. b ) zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "o. s. ř." ).

Z předložené ústavní stížnosti a vyžádaného spisu Okresního soudu v Hradci Králové č. j. 0 P 274/2001 ( dále jen "soudní spis" ) Ústavní soud zjistil, že rozsudkem Krajského soudu v Hradci Králové napadeným ústavní stížností byl potvrzen rozsudek okresního soudu, rovněž napadený ústavní stížností, kterým byl zamítnut návrh stěžovatele na změnu výchovného prostředí u nezl. A. Okresní soud přitom rozhodoval poté, co jeho předchozí rozhodnutí, včetně rozhodnutí odvolacího soudu, bylo zrušeno nálezem Ústavního soudu ze dne 2. listopadu 2010 sp. zn. I. ÚS 2661/10 z důvodu, že obecné soudy mimo jiné ignorovaly relevantní zákonné kritérium rozhodování o svěření nezletilého do výchovy rodičů, konkrétně hledisko ( ne )schopnosti toho kterého rodiče dohodnout se na výchově dítěte s druhým rodičem ve smyslu ustanovení § 26 odst. 4 zákona o rodině a z důvodu, že nezjistily v dané věci náležitě názor dítěte.

Stěžovatel v ústavní stížnosti uvedl, že první dohoda rodičů o výchově a výživě nezletilé, na základě které byla nezletilá svěřena do péče matky, byla okresním soudem schválena rozsudkem ze dne 29. března 2001, tedy v době, kdy nezletilé bylo pět měsíců. Poté opakovaně navrhoval svěření nezletilé dcery do střídavé výchovy, které u soudů nenalezlo odezvy. Dále stěžovatel odkázal na argumentaci uvedenou ve své předchozí ústavní stížnosti vedené pod sp. zn. I. ÚS 2661/10, na níž setrvává, neboť mu bylo odepřeno právo na spravedlivý proces.

Ústavní soud byl především postaven před rozpor mezi obsahem ústavní stížnosti a petitem. Stěžovatel totiž v ústavní stížnosti uvedl, že napadá rozhodnutí okresního soudu a Krajského soudu vydaná pod č. listu 723 a 969 soudního spisu, ovšem v petitu ústavní stížnosti požadoval zrušení rozhodnutí obecných soudů vydaná pod č. listu 446 a 485 soudního spisu, tedy rozhodnutí zrušených nálezem Ústavního soudu ze dne ze dne 2. listopadu 2010 sp. zn. I. ÚS 2661/10. Za této procesní situace Ústavní soud, aniž by stěžovatele vyzýval k odstranění vady petitu, posoudil celou věc ve prospěch stěžovatele s tím, že vycházel jak z obsahu ústavní stížnosti, tak i ze smyslu a účelu ústavní stížnosti, a má za to, že napadenými rozhodnutími jsou rozhodnutí uvedená v záhlaví ústavní stížnosti.

Ústavní soud vzal v úvahu stěžovatelem předložená tvrzení, přezkoumal ústavní stížností napadená rozhodnutí z hlediska kompetencí daných mu Ústavou České republiky ( dále jen "Ústava" ) a konstatuje, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud opakovaně judikuje, že není vrcholem soustavy obecných soudů ( čl. 81 a čl. 91 Ústavy ) a tudíž není ani řádnou další odvolací instancí, a proto není v zásadě oprávněn zasahovat bez dalšího do rozhodování těchto soudů. Tato maxima je prolomena pouze tehdy, pokud by obecné soudy na úkor stěžovatele vykročily z mezí daných rámcem ochrany ústavně zaručených základních práv či svobod [čl. 83, čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy].

Ústavní soud ve své judikatuře již dříve uvedl, že postup v občanském soudním řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu, i výklad jiných než ústavních předpisů, jakož i jejich aplikace při řešení konkrétních případů, jsou záležitostí obecných soudů. Z hlediska ústavněprávního může být posouzena pouze otázka, zda právní závěry obecných soudů nejsou v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními, dále otázka, zda právní názory jsou ústavně konformní, nebo zda naopak jejich uplatnění představuje zásah orgánu veřejné moci, kterým bylo porušeno některé z ústavně zaručených základních práv nebo svobod. Ústavní soud může dále posoudit, zda napadená rozhodnutí byla náležitě, srozumitelně a ústavně konformním způsobem odůvodněna a zda zjevně nejsou výsledkem libovůle ze strany soudů.

Z obsahu ústavní stížnosti vyplývá, že stěžovatel toliko opakuje námitky vznesené v průběhu řízení před obecnými soudy a polemizuje s právními závěry, ke kterým tyto soudy opakovaně došly, přičemž argumentace stěžovatele při polemice s učiněnými právními závěry nepřekročila rámec podústavního práva. Ve věci rozhodující soudy se celou věcí velmi podrobně zabývaly a jejich vydaná rozhodnutí jsou pak logickým, přezkoumatelným a ústavně konformním způsobem odůvodněna. V aplikaci a výkladu procesně právních i hmotně právních ustanovení právních předpisů neshledal Ústavní soud žádný náznak svévole, takže ani z tohoto pohledu není možno ústavní stížnost shledat důvodnou. Proto postačí na obsah odůvodnění napadených rozhodnutí odkázat.

Z obsahu soudního spisu pak vyplývá, že stěžovateli byl zaručen přístup k soudu a nebylo mu jakkoli bráněno, aby svá práva před soudem řádně hájil. Z obecného pohledu si je pak třeba uvědomit, že rozsah práva na spravedlivý proces, jak vyplývá z čl. 6 odst. 1 Úmluvy není možné vykládat jako garanci úspěchu v řízení. Pokud stěžovatel nesouhlasí se závěry, učiněnými ve věci rozhodujícími soudy, nelze samu tuto skutečnost, podle ustálené judikatury Ústavního soudu, považovat za zásah do základních práv chráněných Listinou a Úmluvou.

Ústavní soud se institutem střídavé výchovy opakovaně zabýval a k aplikaci § 26 odst. 4 zákona o rodině i čl. 32 odst. 4 Listiny se opakovaně vyslovil jak v nálezu vydaném ve věci stěžovatele pod sp. zn. I. ÚS 2661/10, tak i v řadě svých dalších rozhodnutí ( kupř. nálezy ze dne 23. února 2010 sp. zn. III. ÚS 1206/09 a ze dne 18. srpna 2010 sp. zn. I. ÚS 266/10, dále usnesení ze dne 27. října 2009 sp. zn. I. ÚS 2234/09 a ze dne 9. září 2010 sp. zn. III. ÚS 1924/10 in http ://nalus.usoud.cz ).

Ústavní soud má za to, že řízení má pro stěžovatele zásadní význam a nepochybuje ani o dobré vůli stěžovatele, který se snaží zajistit co nejlepší podmínky pro výchovu své dcery, nicméně připomíná, že primárním je vždy zájem dítěte, nikoli těch osob, které žádají o svěření dítěte do péče či o změnu výchovného prostředí. Stěžejním aspektem, který je v praxi posuzován a na základě něhož je rozhodováno, je, zda svěření dítěte do střídavé výchovy rodičů je nejen v jeho zájmu, ale i nejlepším způsobem zajištění jeho potřeb a zdárného vývoje. V posuzovaném případě pak ve věci rozhodující soudy jednaly při zachování ochrany legitimních práv a zájmů všech dotčených osob a dovodily, že optimální by sice byla společná výchova rodičů, nicméně se zcela v souladu s judikaturou Evropského soudu pro lidská práva ( srov. rozsudek ve věci Koudelka proti České republice ze dne 20. července 2006, stížnost č. 1633/05 in ASPI ) při svém postupu přiklonily k respektování prvořadého zájmu dítěte a řídily se jeho názorem. Nezl. A. jej soudu sdělila opakovaně a svůj postoj i zcela reálně zdůvodnila. Nelze proto vytýkat obecným soudům, že za daného stavu, kdy schopnosti obou rodičů k péči o nezletilou jsou z obecného hlediska v podstatě stejné, zohlednily názor dítěte.

Podle názoru Ústavního soudu právní závěry obecných soudů, učiněné ve věci, jsou výrazem jejich nezávislého rozhodování ( čl. 81 a čl. 82 Ústavy ) a nejsou v extrémním nesouladu s principy spravedlnosti, které by měly za následek porušení namítaných základních práv stěžovatele zaručených ústavním pořádkem České republiky.

Za tohoto stavu Ústavnímu soudu nezbylo, než ústavní stížnost spolu s návrhem na zrušení ustanovení § 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř. mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) a b ) zákona o Ústavním soudu, jako návrh zjevně neopodstatněný, odmítnout.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné ( § 43 odst. 3 zákona o Ústavním soudu ).

V Brně dne 17. dubna 2012

Vlasta Formánková v.r.
předsedkyně IV. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Hradci Králové

č. j. 17 Co 404/2011-969

Okresního soudu v Hradci Králové

č. j. 0P 274/2001-723

ve znění pozdějších předpisů

ve znění pozdějších předpisů

Ústavnímu soudu

§ 72 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte

ve znění pozdějších předpisů

o. s. ř.

Okresního soudu v Hradci Králové

č. j. 0 P 274/2001

Ústavní soud

Krajského soudu

okresního soudu

Okresní soud

odvolacího soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 2661/10

§ 26 odst. 4 zákona o rodině

okresním soudem

sp. zn. I. ÚS 2661/10

Ústavní soud

okresního soudu

Krajského soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 2661/10

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavou České republiky

Ústavní soud

čl. 81 a čl. 91 Ústavy

čl. 83, čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

Ústavního soudu

Listinou

Úmluvou

Ústavní soud

§ 26 odst. 4 zákona o rodině

čl. 32 odst. 4 Listiny

sp. zn. I. ÚS 2661/10

sp. zn. III. ÚS 1206/09

sp. zn. I. ÚS 266/10

sp. zn. I. ÚS 2234/09

sp. zn. III. ÚS 1924/10

Ústavní soud

Evropského soudu pro lidská práva

Ústavního soudu

čl. 81 a čl. 82 Ústavy

Ústavnímu soudu

§ 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Ústavního soudu

§ 43 odst. 3 zákona o Ústavním soudu

Ústavního soudu