U S N E S E N ÍNejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Doc. JUDr. Věry Korecké, CSc., a soudců JUDr. Miroslava Feráka a JUDr. Pavlíny Brzobohaté ve věci žalobkyně městské části Praha 5, se sídlem Praha 5, nám. 14. října 1381/4, zastoupené Mgr. Irenou Lazurovou, LL.M., advokátkou se sídlem Praha 4, Na dědinách 733/22, proti žalovanému Mgr. Ing. V. M., bytem P. 5, J. n. 84/9, zastoupenému JUDr. Vladimírem Šmeralem, advokátem se sídlem Praha 2, Hálkova 1, o vyklizení bytu, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 5 pod sp. zn. 16 C 237/2010, o dovolání žalovaného proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 20. dubna 2011, č.j. 18 Co 120/2011-74, takto :

I. Dovolání se odmítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.

O d ů v o d n ě n í :
Městský soud v Praze ( soud odvolací ) rozsudkem ze dne 20. 4. 2011, č.j. 18 Co 120/2011-74, potvrdil rozsudek ze dne 18. 11. 2010, č.j. 16 C 237/2010-39, kterým Obvodní soud pro Prahu 5 ( soud prvního stupně ) uložil žalovanému povinnost vyklidit byt č. 4 o velikosti 4+1, umístěný v 5. podlaží domu č.p. 84 na adrese P. 5, J. n. 84/9 ( dále jen „ předmětný byt “, resp. „ byt “ ) do 15 dnů od právní moci rozsudku a rozhodl o nákladech řízení; současně odvolací soud rozhodl o nákladech odvolacího řízení.
Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací ( § 10a o.s.ř. ) po zjištění, že dovolání proti pravomocnému rozsudku odvolacího soudu bylo podáno včas, oprávněnou osobou – účastníkem řízení ( § 240 odst. 1 o.s.ř. ) za splnění podmínky advokátního zastoupení dovolatele ( § 241 odst. 1 a 4 o.s.ř. ), dospěl k závěru, že dovolání směřuje proti rozhodnutí, proti němuž není tento mimořádný opravný prostředek přípustný.
Žalovaný dovoláním napadá rozsudek odvolacího soudu ve věci samé, jímž byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně, aniž mu předcházelo zrušovací rozhodnutí odvolacího soudu, nejde tedy o přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. a/, b/ o.s.ř.; dovolání tak může být přípustné podle § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř. ( jež zůstává – i po jeho zrušení nálezem Ústavního soudu ČR ze dne 21. 2. 2012, sp. zn. Pl. ÚS 29/11 – použitelné pro posouzení přípustnosti dovolání podaných do 31. 12. 2012 /srov. nález Ústavního soudu ČR ze dne 6. 3. 2012, sp. zn. IV. ÚS 1572/11/ ) jen tehdy, jde-li o řešení právních otázek a jde-li zároveň o právní otázku zásadního významu.
Podle § 237 odst. 3 o.s.ř. rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam ( odstavec 1 písm. c/ ) zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 se nepřihlíží.
Dovolatel výslovně neoznačil otázku zásadního právního významu, z obsahu dovolání ( § 41 odst. 2 o.s.ř. ) však vyplývá, že především namítá, že žalobkyně ( městská část Praha 5 ) nemá právní subjektivitu a procesní způsobilost a že není ve věci aktivně legitimována. Uvedené otázky však již byly v judikatuře dovolacího soudu vyřešeny. Právní subjektivita a procesní způsobilost městské části Praha 5 vyplývá z příslušné zákonné úpravy, jež nečiní v soudní praxi žádné výkladové těžkosti ( srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24. 4. 2008, sp. zn. 26 Cdo 2511/2006, jakož i rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 9. 6. 1999, sp. zn. 2 Cdon 1805/97, uveřejněný pod č. 30/2001 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ) a názor, že městské části hl.m. Prahy ( nikoliv jeho orgány, např. odbory ) hospodaří samostatně se svěřeným majetkem hl.m. Prahy, má oporu v ustálené judikatuře ( srov. rozsudek Nejvyššího soudu z 20. 5. 1999, sp. zn. 2 Cdon 748/97, uveřejněný pod R 64/2001 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, dále např. jeho rozhodnutí ve věcech nájmu bytu - usnesení z 14. 1. 2005, sp. zn. 26 Cdo 354/2004, a rozsudek z 17. 1. 2006, sp. zn. 26 Cdo 1249/2005 ). Není sporu ani o aktivní legitimaci městské části v řízení o její žalobě na přivolení k výpovědi z nájmu bytu nacházejícího se v domě ve vlastnictví hlavního města Prahy, s nímž městská část hospodaří jako se svěřeným majetkem a neexistuje žádný rozumný důvod, pro který by uvedený závěr neplatil při řešení otázky aktivní věcné legitimace městské části v žalobě o vyklizení takového bytu. Odkaz dovolatele na rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 16. 1. 2003, sp. zn. 28 Cdo 2368/2002, jakož i na rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 20. 12. 1999, sp. zn. 6 A 95/96, je nepřípadný, neboť v prvém označeném rozhodnutí šlo o posouzení aktivní věcné legitimace příspěvkové organizace obce ( jež měla s obcí uzavřenou komisionářskou smlouvu ) v řízení o určení neplatnosti nájemní smlouvy a vyklizení bytu, zatímco v posléze uvedeném rozsudku se řešila otázka, zda se může městská část podat správní žalobu.
Dovolatel dále namítá, že nájemní smlouva ze dne 22. 6. 2005 je neplatná. Jeho výtky ( že nebyla podepsána starostou městské části, ale pravděpodobně místostarostou a že nebyla schválena radou městské části Praha 5, která rozhodla toliko o prodloužení předcházející nájemní smlouvy ) však směřují proti zjištěnému skutkovému stavu a naplňují tak dovolací důvod podle § 241a odst. 3 o.s.ř., ke kterému ( jak je uvedeno již výše ) při posouzení přípustnosti dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř. přihlížet nelze. Uvedené platí i o jeho námitkách směřujících proti chybné interpretaci nájemní smlouvy ze dne 5. 5. 2000 odvolacím soudem, neboť zjišťuje-li soud obsah smlouvy, a to i pomocí výkladu projevů vůle, jde o skutkové zjištění ( srov. odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 21. 10. 1999, sp. zn. 2 Cdon 1548/97, uveřejněného pod č. 7/2000 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, dále např. rozsudků ze dne 31. 1. 2001, sp. zn. 20 Cdo 1145/99, ze dne 19. 7. 2001, sp. zn. 20 Cdo 2187/99, a ze dne 31. 10. 2001, sp. zn. 20 Cdo 2900/99, uveřejněného pod č. 46 v sešitě č. 3 z roku 2002 časopisu Soudní judikatura, a usnesení ze dne 31. 10. 2002, sp. zn. 20 Cdo 2196/2001, ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. 20 Cdo 473/2003, a ze dne 7. 10. 2004, sp. zn. 26 Cdo 1881/2003 ).
Rovněž námitka, že od dubna 2006 je jediným účastníkem nájemního vztahu s žalobkyní v důsledku trvalého opuštění společné domácnosti jeho ( nyní již ) bývalou manželkou Ing. S. M., zásadní právní význam napadeného rozhodnutí a tudíž ani přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř. nezakládá, neboť rozsudek odvolacího soudu na řešení této otázky nespočívá.
Je tedy zřejmé, že dovolání žalovaného směřuje z pohledu uplatněných dovolacích námitek proti rozhodnutí odvolacího soudu, vůči němuž není tento mimořádný opravný prostředek přípustný; Nejvyšší soud je proto podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o.s.ř. odmítl.
Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení dovolací soud se opírá o ustanovení § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1, § 151 odst. 1 a § 146 odst. 3 o.s.ř., jakož i o skutečnost, že žalobkyni ( dle obsahu spisu ) nevznikly v dovolacím řízení náklady, na jejichž náhradu by měla jinak právo vůči žalovanému, jehož dovolání bylo odmítnuto.
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 12. prosince 2012
Doc. JUDr. Věra K o r e c k á, CSc.
předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 16 C 237/2010

Městského soudu v Praze

č.j. 18 Co 120/2011-74

Městský soud v Praze

č.j. 18 Co 120/2011-74

č.j. 16 C 237/2010-39

Obvodní soud pro Prahu 5

odvolací soud

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

§ 10a o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 240 odst. 1 o.s.ř.

§ 241 odst. 1 a 4 o.s.ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. a/, b/ o.s.ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

Ústavního soudu ČR

sp. zn. Pl. ÚS 29/11

Ústavního soudu ČR

sp. zn. IV. ÚS 1572/11

§ 237 odst. 3 o.s.ř.

odvolacího soudu

odstavec 1 písm. c/

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 41 odst. 2 o.s.ř.

dovolacího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 26 Cdo 2511/2006

Nejvyššího soudu

sp. zn. 2 Cdon 1805/97

Nejvyššího soudu

sp. zn. 2 Cdon 748/97

sp. zn. 26 Cdo 354/2004

sp. zn. 26 Cdo 1249/2005

Nejvyššího soudu

sp. zn. 28 Cdo 2368/2002

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 6 A 95/96

§ 241a odst. 3 o.s.ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

odvolacím soudem

Nejvyššího soudu

sp. zn. 2 Cdon 1548/97

sp. zn. 20 Cdo 1145/99

sp. zn. 20 Cdo 2187/99

sp. zn. 20 Cdo 2900/99

sp. zn. 20 Cdo 2196/2001

sp. zn. 20 Cdo 473/2003

sp. zn. 26 Cdo 1881/2003

§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

dovolací soud


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Zdeňka Krčmáře a soudců Mgr. Milana Poláška a Mgr. Jiřího Zavázala v insolvenční věci dlužníka Š. J., vedené u Nejvyššího soudu pod sp. zn. Ncn 584/2012, o insolvenčním návrhu dlužníka, takto :

I. K projednání a rozhodnutí věci v prvním stupni jsou příslušné krajské soudy.
II. Věc se postupuje k dalšímu řízení Krajskému soudu v Ostravě.

O d ů v o d n ě n í :

Dlužník podal u Nejvyššího soudu dne 13. prosince 2012 insolvenční návrh.
K rozhodnutí o insolvenčním návrhu jsou v prvním stupni věcně příslušné krajské soudy ( srov. § 7 odst. 2 zákona č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení /insolvenčního zákona/, ve spojení s § 9 odst. 4 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu - dále jen „ o. s. ř. “ ), nikoli Nejvyšší soud.
Nejvyšší soud tedy rozhodl o věcné příslušnosti podle § 104a odst. 4 o. s. ř. a současně věc postoupil k dalšímu řízení Krajskému soudu v Ostravě, jenž by měl být soudem místně příslušným ( § 104a odst. 6 o. s. ř., ve spojení s § 88 písm. v/ o. s. ř., § 85 odst. 1 o. s. ř. a § 85a o. s. ř. ).
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.

V Brně 10. ledna 2013

 JUDr. Zdeněk Krčmář
 předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyššího soudu

sp. zn. Ncn 584/2012

Krajskému soudu v Ostravě

Nejvyššího soudu

§ 7 odst. 2 zákona č. 182/2006 Sb.

§ 9 odst. 4 zákona č. 99/1963 Sb.

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 104a odst. 4 o. s. ř.

Krajskému soudu v Ostravě

§ 104a odst. 6 o. s. ř.

§ 88 písm. v/ o. s. ř.

§ 85 odst. 1 o. s. ř.

§ 85a o. s. ř.


U S N E S E N Í

Předseda senátu Nejvyššího soudu České republiky rozhodl dne 18. ledna 2013 o dovolání obviněného J. N., proti usnesení Krajského soudu v Ostravě, pobočky v Olomouci, ze dne 21. 12. 2011, sp. zn. 68 To 411/2011, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Okresního soudu v Přerově pod sp. zn. 2 T 249/2010, t a k t o :

Podle § 265g odst. 2 tr. ř. s e b e r e n a v ě d o m í zpětvzetí dovolání obviněného J. N.

 O d ů v o d n ě n í :

Ve shora uvedené trestní věci podal obviněný J. N. prostřednictvím obhájce v zákonné lhůtě dovolání.

Podáním ze dne 8. 1. 2013 doručeným Nejvyššímu soudu dne 10. 1. 2013 vzal obviněný J. N. své dovolání výslovně zpět.

Protože nebylo shledáno překážek, které by tomu bránily, bylo prohlášení obviněného o zpětvzetí dovolání vzato na vědomí ( § 265g odst. 2 tr. ř. ).

P o u č e n í : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. ř. ).

V Brně dne 18. ledna 2013
 Předseda senátu :
 JUDr. Karel Hasch

Nejvyššího soudu České republiky

sp. zn. 68 To 411/2011

soudu odvolacího

Okresního soudu v Přerově

sp. zn. 2 T 249/2010

§ 265g odst. 2 tr. ř.

Nejvyššímu soudu

§ 265g odst. 2 tr. ř.

§ 265n tr. ř.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Příhody a soudců JUDr. Hany Gajdziokové a JUDr. Miroslava Galluse ve věci žalobkyně Českomoravská stavební spořitelna, a. s., se sídlem v Praze 10, Vinohradská 3218/169, identifikační číslo osoby 49241397, proti žalovaným 1 ) T. M., a 2 ) G. Š., oběma zastoupeným Mgr. Hynkem Peroutkou, advokátem, se sídlem v Praze 1, Na Příkopě 15/583, PSČ 110 00, o zaplacení částky 1.353.737,90 Kč s příslušenstvím, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 10 pod sp. zn. 46 C 346/2008, o dovolání žalovaných proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 14. dubna 2010, č. j. 19 Co 126/2010-149, takto :

I. Dovolání žalovaných se odmítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.
O d ů v o d n ě n í :

Dovolání žalovaných proti v záhlaví označenému rozsudku, jímž Městský soud v Praze potvrdil rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 10 ze dne 25. srpna 2009, č. j. 46 C 346/2008-71, kterým bylo žalovaným uloženo zaplatit žalobkyni společně a nerozdílně částku 1.353.737,90 Kč s úrokem z prodlení tam uvedeným, není přípustné podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) občanského soudního řádu ( dále též jen „ o. s. ř. “ ), jelikož podmínky tohoto ustanovení nebyly v souzené věci naplněny ( rozhodnutí soudu prvního stupně nepředcházelo rozhodnutí zrušené odvolacím soudem, kterým by tento soud rozhodl ve věci samé jinak ). Dovolání nebylo shledáno přípustným ani podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. ( zrušeného nálezem Ústavního soudu ze dne 21. února 2012, sp. zn. Pl. ÚS 29/11, ke dni 31. prosince 2012 ), neboť napadený rozsudek odvolacího soudu v potvrzujícím výroku ve věci samé nemá po právní stránce zásadní význam.
Rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 o. s. ř. se nepřihlíží ( § 237 odst. 3 o. s. ř. ).
Při zkoumání, zda napadené rozhodnutí má zásadní právní význam, může dovolací soud posuzovat jen takové právní otázky, které dovolatel v dovolání označil, popřípadě jejichž řešení zpochybnil ( srov. shodně např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. června 2004, sp. zn. 21 Cdo 541/2004, uveřejněné v časopise Soudní judikatura č. 7, ročník 2004, pod číslem 132 ). Zásadní význam rozhodnutí po právní stránce může přitom založit jen taková právní otázka, která je pro toto rozhodnutí určující ( srov. shodně např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. března 2004, sp. zn. 29 Odo 1020/2003, jež je, stejně jako ostatní rozhodnutí Nejvyššího soudu zde citovaná, veřejnosti k dispozici na jeho webových stránkách ).
Dovolateli výslovně formulovaná otázka, „ zda účinky dojití adresátovi ve smyslu ustanovení § 45 odst. 1 občanského zákoníku zakládá rovněž zanechání oznámení o uložení zásilky do poštovního boxu odlišného od poštovní schránky na adrese, na kterou je zásilka zaslána, a to v případě, kdy poštovní box je zřízen pro jinou osobu než adresáta zásilky a do tohoto poštovního boxu mají přístup i jiné osoby, než jen adresát zásilky “, zásadní význam napadeného rozhodnutí po právní stránce založit nemůže již z toho důvodu, že je založena na skutkových předpokladech, které neodpovídají zjištěnému skutkovému stavu věci. Skutkový stav zjištěný v řízení před soudy nižších stupňů, který v dovolacím řízení, v němž může být dovolání přípustné toliko podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., zpochybnit nelze a Nejvyšší soud je jím tudíž vázán ( srov. § 237 odst. 3 a § 241a odst. 3 o. s. ř. ), totiž zahrnuje skutkové závěry, že dovolatelům bylo do P.O.boxu 74 běžně doručováno, minimálně od roku 2006, a že dovolatelé neprokázali své tvrzení, že tento P.O.box měli zřízen jen pro potřeby právnických osob, jichž jsou společníky a jednateli. Zjištění, že do tohoto poštovního boxu měly přístup i jiné osoby než dovolatelé, pak ve zjištěném skutkovém stavu věci obsaženo není. Na řešení té právní otázky, kterou pokládají dovolatelé, tedy napadené rozhodnutí nespočívá.
Z téhož důvodu nemůže vést k závěru o zásadním významu napadeného rozhodnutí po právní stránce ani otázka, „ zda pro určitost odstoupení od smlouvy z důvodu jejího porušení postačí obecná poznámka o porušení závazků ze smlouvy, bez jejich konkrétní specifikace, jako důvodu odstoupení “. Odvolací soud takovou otázku neřešil, neboť vycházel ze zjištění, že odstoupení od smlouvy obsahovalo údaj o dlouhodobém neplnění smluvního závazku k úhradě sjednaných splátek a též vyčíslení dlužné částky, na základě čehož dovodil, že porušené závazky jsou specifikovány dostatečně konkrétně. Je ostatně třeba dodat, že úvahy, jimiž odvolací soud dospěl k závěru o dostatečné určitosti tohoto právního úkonu, plně respektují zásady výkladu právních úkonů stanovené v § 35 odst. 2 občanského zákoníku a § 266 obchodního zákoníku a blíže vyložené např. v důvodech rozhodnutí Nejvyššího soudu uveřejněného pod číslem 35/2001 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek a v nálezu Ústavního soudu ze dne 14. dubna 2005, sp. zn. I. ÚS 625/03. Pro úplnost lze též poukázat na rozsudek ze dne 27. července 2010, sp. zn. 32 Cdo 750/2009, uveřejněný v Souboru civilních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu, C. H. Beck, pod číslem C 8855, v němž Nejvyšší soud formuloval a odůvodnil právní závěr, že právní úkon nelze považovat za neurčitý jenom proto, že neobsahuje náležitost, kterou obsahovat nemusí, tedy která není právním předpisem stanovena nebo účastníky sjednána jako nezbytná obsahová část právního úkonu. K tomuto názoru se Nejvyšší soud přihlásil též v usnesení ze dne 20. prosince 2011, sp. zn. 23 Cdo 3470/2010.
Dovozují-li dovolatelé přípustnost dovolání též z toho, že napadené rozhodnutí řeší právní otázku v rozporu s hmotným právem, pak zřejmě přehlédli, že novelou provedenou zákonem č. 7/2009 Sb. bylo ustanovení § 237 odst. 3 o. s. ř. s účinností od 1. července 2009 změněno na shora citované znění, jež se vzhledem k přechodným ustanovením v článku II bod 12 tohoto zákona použije též v souzené věci.
Otázku zásadního významu po právní stránce však nelze nalézt ani v obsahovém vymezení uplatněného dovolacího důvodu, jímž dovolatelé zpochybňují správnost právního posouzení, na němž napadené rozhodnutí spočívá [§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.].
Dospěl-li odvolací soud ke skutkovému závěru, že zásilky zasílané dovolatelům na adresu jejich bydliště a oznámení o jejich uložení byly nejpozději od roku 2006 poštou běžně ukládány do uvedeného P.O.boxu, do něhož měli dovolatelé přístup, a že se nejednalo o exces pošty, nýbrž o dlouhodobý a dovolateli sjednaný postup, pak jeho navazující právní závěr, podle něhož odstoupení od smlouvy bylo dovolatelům doručeno, neboť uložením zásilky v tomto P.O.boxu ( resp. vložením oznámení o jejím uložení ) se zásilka s právním úkonem dostala do sféry jejich dispozice, takže se objektivně vzato mohli s obsahem doručovaného úkonu seznámit, je oproti přesvědčení dovolatelů v souladu s ustálenou judikaturou Nejvyššího soudu, podle níž v oblasti občanskoprávních a obchodních vztahů k doručení zásilky obsahující právní úkon postačí, ocitne-li se taková zásilka ve sféře adresátovy dispozice, a písemnost se ocitne ve sféře jeho dispozice tím, že získá možnost seznámit se s jejím obsahem ( srov. zejména rozsudky uveřejněné pod čísly 73/2005, 65/2006 a 104/2008 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ). Z rozhodnutí Nejvyššího soudu a Ústavního soudu, jimiž argumentují dovolatelé, rozhodně nevyplývá dovolateli prosazované extrémně formalistické pojetí, podle něhož by se zásilka nemohla dostat do sféry adresátovy dispozice jinak ( vedle jejího osobního převzetí ) než vhozením zásilky či oznámení o jejím uložení do adresátovy poštovní schránky.
Ve zbytku dovolatelé nečiní nic jiného, než že v polemice s napadeným rozhodnutím předkládají vlastní verzi skutkového stavu věci, odlišnou od skutkových zjištění a skutkových závěrů odvolacího soudu. Okolnosti uplatněné dovolacím důvodem stanoveným v § 241a odst. 3 o. s. ř., jehož prostřednictvím lze namítat, že rozhodnutí vychází ze skutkového zjištění, které nemá podle obsahu spisu v podstatné části oporu v provedeném dokazování, a pod něhož lze tyto výhrady podle jejich obsahu podřadit, k závěru o zásadním právním významu napadeného rozhodnutí vést nemohou ( srov. kategorickou dikci ustanovení § 237 odst. 3 věty za středníkem o. s. ř. ).
V situaci, kdy Nejvyšší soud z hlediska uplatněných dovolacích námitek neshledal ani jiné okolnosti, které by činily napadené rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé zásadně významným po právní stránce, a kdy dovolání proti rozhodnutí o nákladech řízení není přípustné ( srov. usnesení Nejvyššího soudu uveřejněné pod číslem 4/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ), nelze než uzavřít, že dovolání směřuje proti rozhodnutí odvolacího soudu, proti němuž není tento mimořádný opravný prostředek přípustný.
Nejvyšší soud proto, aniž nařizoval jednání ( § 243a odst. 1 věta první o. s. ř. ), dovolání podle ustanovení § 243b odst. 5 ve spojení s § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.
O nákladech dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř.; žalovaní, jejichž dovolání bylo odmítnuto, nemají na náhradu svých nákladů právo a žalobkyni podle obsahu spisu žádné prokazatelné náklady dovolacího řízení nevznikly.
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 18. prosince 2012
JUDr. Pavel Příhoda
 předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 10

sp. zn. 46 C 346/2008

Městského soudu v Praze

č. j. 19 Co 126/2010-149

Městský soud v Praze

Obvodního soudu pro Prahu 10

č. j. 46 C 346/2008-71

o. s. ř.

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 29/11

odvolacího soudu

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

dovolací soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 21 Cdo 541/2004

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Odo 1020/2003

Nejvyššího soudu

§ 45 odst. 1 občanského zákoníku

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 237 odst. 3 a § 241a odst. 3 o. s. ř.

Odvolací soud

odvolací soud

§ 35 odst. 2 občanského zákoníku

§ 266 obchodního zákoníku

Nejvyššího soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 625/03

sp. zn. 32 Cdo 750/2009

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

sp. zn. 23 Cdo 3470/2010

č. 7/2009 Sb.

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

s účinností od 1. července 2009

článku II bod 12 tohoto zákona

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolací soud

Nejvyššího soudu

Nejvyššího soudu

Ústavního soudu

odvolacího soudu

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky projednal dne 9. ledna 2013 v neveřejném zasedání návrh Ministerstva spravedlnosti České republiky na rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, a rozhodl t a k t o :

Podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, se na odsouzení občana České republiky D. K. , rozsudkem Soudu v Miláně, Itálie, ze dne 24. 6. 2009, sp. zn. N.47885/08 R.G.N.R., N.10528/08 R.G.GIP., hledí jako na odsouzení soudem České republiky.

O d ů v o d n ě n í :

Výše uvedeným rozsudkem Soudu v Miláně ze dne 24. 6. 2009 byl D. K. uznán vinným trestným činem podle § 110 italského trestního zákona a čl. 73, I. odstavec, I. odstavec bis, čl. 80 II. odstavec dekretu prezidenta republiky 309/1990 a byl odsouzen k trestu odnětí svobody v trvání tří let a deseti měsíců a k peněžitému trestu ve výši 34 000 €.
Shora uvedené trestné činnosti se odsouzený dopustil podle zjištění Soudu v Miláně tím, že spolu s dalším spolupachatelem dne 9. 12. 2008 v L. bez povolení podle čl. 17 uvedeného dekretu nezákonně dovezl, převezl a držel omamnou látku typu hašiš v brutto váze cca 375 kg s obsahem aktivní složky Delta-9 THC odpovídající 31,737 kg ( odpovídající 1 269 484 dávkám ), kterou uschovali v automobilu Volvo balenou v cihličkách v celofánu a uloženou v osmnácti kartónech.
Ministerstvo spravedlnosti České republiky podalo ve shora uvedené věci návrh Nejvyššímu soudu České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) na rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ zákon “ ).
Nejvyšší soud věc přezkoumal a shledal, že jsou splněny zákonné podmínky pro rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona.
Především je třeba uvést, že podle § 4a odst. 3 zákona může Nejvyšší soud na návrh Ministerstva spravedlnosti ČR rozhodnout, že se na odsouzení občana České republiky soudem jiného členského státu Evropské unie hledí jako na odsouzení soudem České republiky, jestliže se týká činu, který je trestný i podle právního řádu České republiky, a je-li to odůvodněno závažností činu a druhem trestu, který za něj byl uložen.
Z podaného návrhu a z obsahu připojeného spisového materiálu vyplývá, že odsouzený D. K. je občanem České republiky, který byl odsouzen soudem jiného členského státu Evropské unie, přičemž se odsouzení týká skutku, který vykazuje znaky trestného činu i podle příslušných právních předpisů České republiky ( trestný čin nedovolené výroby a jiného nakládání s omamnými a psychotropními látkami a s jedy podle § 283 tr. zákoníku ). Tím jsou splněny formální podmínky ustanovení § 4a odst. 3 zákona.
V posuzované věci jsou dány i podmínky materiální povahy. Odsouzený se dopustil úmyslné trestné činnosti směřující proti zájmu společnosti na ochraně před možným ohrožením vyplývajícím z nekontrolovaného nakládání s omamnými a psychotropními látkami a s jedy. Jednal přitom v takovém rozsahu ( zejména pokud jde o množství omamné látky ), že již lze tuto trestnou činnost označit za závažnou ve smyslu § 4a odst. 3 zákona. Pokud jde o druh trestu, byl mu uložen citelný trest odnětí svobody. Lze tedy dovodit, že podmínky ustanovení § 4a odst. 3 zákona týkající se závažnosti činu a druhu uloženého trestu jsou splněny.
Z uvedených důvodů proto Nejvyšší soud návrhu Ministerstva spravedlnosti České republiky vyhověl.

Poučení : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 9. ledna 2013

 Předseda senátu :
 JUDr. Karel Hasch

Nejvyšší soud České republiky

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Soudu v Miláně, Itálie

§ 110 italského trestního zákona

Nejvyššímu soudu České republiky

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud

§ 283 tr. zákoníku

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Doc. JUDr. Věry Korecké, CSc., a soudců JUDr. Miroslava Feráka a JUDr. Pavlíny Brzobohaté ve věci žalobkyně D. H., zastoupené Mgr. Davidem Novákem, advokátem se sídlem Praha 2, Ladova 1, proti žalovaným 1 ) Ing. arch. J. M., 2 ) Ing. Ji. M., 3 ) MUDr. E. F., a 4 ) J. M., zastoupeným Mgr. Stanislavem Němcem, advokátem se sídlem Postupice 58, o určení neplatnosti zvýšení nájemného a o vzájemném návrhu na určení výše nájemného, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 6 pod sp. zn. 21 C 325/2006, o dovolání žalovaných proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 28. ledna 2009, č. j. 19 Co 465/2008-102, takto :

I. Dovolání se odmítá.
II. Žalovaní jsou povinni zaplatit společně a nerozdílně žalobkyni na náhradě nákladů dovolacího řízení částku 10.300,- Kč, k rukám Mgr. Davida Nováka, advokáta se sídlem Praha 2, Ladova 1, do tří dnů od právní moci tohoto usnesení.

O d ů v o d n ě n í :

Obvodní soud pro Prahu 6 ( soud prvního stupně ) rozsudkem ze dne 15. 1. 2008, č. j. 21 C 325/2006-70, výrokem I. určil, že je neplatné zvýšení nájemného za užívání bytu č. 3, ve 2. podlaží domu č.p. na pozemku parc. č. 2243 v k.ú. S., na adrese N. S. 25, P. 5 ( dále jen „ předmětný byt “, resp. „ byt “ a „ předmětný dům “ ), a to od 1. 1. 2007 z částky 1.246,38 Kč na částku 7.220,50 Kč, určené dopisem ze dne 14. 9. 2006, výrokem II. zamítl vzájemný návrh žalovaných na určení, že žalobkyně je povinna platit nájemné ve výši 7.220,50 Kč měsíčně, počínaje dnem následujícím po právní moci rozsudku; dále rozhodl o nákladech řízení ( výrok III. ).
K odvolání žalovaných Městský soud v Praze ( soud odvolací ) rozsudkem ze dne 28. 1. 2009, č. j. 19 Co 465/2008-102, rozsudek soudu prvního stupně potvrdil a rozhodl o nákladech odvolacího řízení.
Odvolací soud vycházel – ve shodě se soudem prvního stupně – ze zjištění, že žalovaní ( podíloví spoluvlastníci předmětného domu ) oznámili žalobkyni ( nájemkyni bytu ) dopisem ze dne 14. 9. 2006 zvýšení nájemného na částku 7.220,50 Kč měsíčně, přičemž v dopise uvedli, že při stanovení výše nájemného postupovali podle zákona č. 107/2006 Sb. Přisvědčil jeho závěru, že zvýšení nájemného žalovanými je neplatné, neboť nepostupovali podle uvedeného zákona, resp. sdělení Ministerstva pro místní rozvoj č. 333/2006 Sb. Ve shodě se soudem prvního stupně dále především konstatoval, že jejich odkaz na nálezy Ústavního soudu České republiky ( např. na nález sp.zn. I. ÚS 489/05 ) je nepřípadný, neboť byť byly vydány po účinnosti zákona č. 107/2006 Sb., týkaly se období před nabytím jeho účinnosti, kdy soudy – v důsledku absence příslušné právní úpravy – stanovovaly výši nájemného konstitutivním rozhodnutím; tento stav byl však napraven vydáním citovaného zákona a domáhat se zvýšení nájemného rozhodnutím soudu již není možné. Na základě toho shledal správným rovněž výrok II. rozsudku soudu prvního stupně, neboť byl učiněn v prosinci 2007, tj. již za účinnosti zákona č. 107/2006 Sb.
Proti rozsudku odvolacího soudu ( a to výslovně proti ,,všem jeho výrokům “ ) podali žalovaní dovolání, jehož přípustnost opřeli o ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ), odst. 3 o.s.ř a uplatnili v něm dovolací důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a b ) o.s.ř. Dovolatelé mají za to, že v judikatuře Nejvyššího soudu dosud nebyla řešena a ) „ otázka, kterého období se týká povinnost obecných soudů …… určovat nájemné z bytu podle místních podmínek “, stanovená v nálezech Ústavního soudu, zejména v „ plenárním nálezu sp.zn. 20005 “, b ) „ jakého období se týká právo pronajímatele na zvýšení nájemného “ ( zda jde o zvýšení „ pro futuro “ či též i za dobu minulou ), c ) otázka rozsahu poučovací povinnosti obecných soudů, uložená jim Ústavním soudem “ ( která v dané věci nebyla splněna, což založilo vadu řízení ), d ) zda se lze po účinnosti zákona č. 107/2006 Sb. domáhat zvýšení nájemného soudním rozhodnutím [možnost podávat žaloby o určení obvyklého nájemného i po vydání citovano zákona přitom nepřímo vyplývá i z nejnovější judikatury Ústavního soudu ve věcech žalob o náhradu škody proti státu ( např. „ IV. ÚS 2191/08 “ )]. V dovolání obsáhle rozebírají problematiku jednostranného zvyšování nájemného a polemizují s napadeným rozhodnutím i s rozhodnutími Ústavního soudu. Závěrem označují za otázku zásadního významu otázku, ,,zda obsah sdělení MMR v důsledku manipulace se statistickým souborem zákonem nepředpokládané je porušením zákonného zmocnění § 4 písm. a ) zákona č. 107/2006 Sb. “ ( ad e/ ). Navrhli, aby napadené rozhodnutí bylo zrušeno a věc byla vrácena odvolacímu soudu k dalšímu řízení, případně aby bylo ,,ve smyslu ust. § 243b “ zrušeno též rozhodnutí soudu prvního stupně.
Žalobkyně se v dovolacím vyjádření ztotožnila s napadeným rozhodnutím, namítla, že dovolání je nepřípustné, neboť všechny právní otázky uvedené v dovolání byly zodpovězeny stanoviskem pléna Ústavního soudu ze dne 28. 4. 2009, sp.zn. Pl.ÚS-st 27/09, které rovněž citovala.
Podle čl. II bodu 12. věty před středníkem zákona č. 7/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony, dovolání proti rozhodnutím odvolacího soudu vyhlášeným ( vydaným ) přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona ( tj. před 1. červencem 2009 ) se projednají a rozhodnou podle dosavadních právních předpisů. Bylo-li napadené rozhodnutí vydáno dne 28. ledna 2009, Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací dovolání projednal a o něm rozhodl podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění před novelou provedenou zákonem č. 7/2009 Sb. ( dále opět jen „ o.s.ř.” ).
Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 10a o.s.ř. ) po zjištění, že dovolání bylo podáno včas, osobami k tomu oprávněnými - účastníky řízení ( § 240 odst. 1 o.s.ř. ), za splnění podmínky advokátního zastoupení dovolatelů ( § 241 odst. 1 a 4 o.s.ř. ), se zabýval jeho přípustností.
Dovolací soud nepřehlédl, že dovolatelé výslovně napadli rovněž nákladový výrok rozsudku odvolacího soudu, s přihlédnutím k obsahu dovolání ( § 41 odst. 2 o.s.ř. ) však zastává názor, že ve vztahu k tomuto výroku nejsou uplatněné dovolací důvody nijak obsahově konkretizovány; navíc dovolání proti nákladovým výrokům – byť jsou součástí rozsudku odvolacího soudu – není přípustné ( srov. např. usnesení Nejvyššího soudu z 31. 1. 2002, sp.zn. 29 Odo 874/2001, uveřejněné pod č. 88 v časopise Soudní judikatura 5/2002 ).
Žalovaní dovoláním napadají rozsudek odvolacího soudu ve věci samé, jímž byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně, aniž mu předcházelo zrušovací rozhodnutí odvolacího soudu ( nejde tak o přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. a/, b/ o.s.ř. ); dovolání tak může být podle § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř. přípustné jen tehdy, jde-li o řešení právních otázek a jde-li zároveň o právní otázku zásadního významu ( § 237 odst. 3 o.s.ř. ).
Z toho, že přípustnost dovolání je ve smyslu citovaných ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) a odst. 3 o.s.ř. spjata se závěrem o zásadním významu rozsudku po stránce právní, vyplývá, že také dovolací přezkum se otevírá pro posouzení otázek právních; způsobilým dovolacím důvodem, jímž lze dovolání odůvodnit, je zásadně důvod podle § 241a odst. 2 písm. b ) o.s.ř., jehož prostřednictvím lze namítat, že rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci. Jelikož ve smyslu § 242 odst. 3 o.s.ř. je dovolací soud – s výjimkou určitých vad řízení – vázán uplatněným dovolacím důvodem, jsou pro úsudek, zda rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam či nikoli, relevantní pouze otázky ( z těch, na kterých rozhodnutí odvolacího soudu spočívá ), jejichž posouzení odvolacím soudem dovolatel napadl.
Dovolatelé v dovolání formulují otázky, s nimiž spojují zásadní právní význam napadeného rozhodnutí. Pokud jde o otázky ad a ), b ) a d ), lze konstatovat, že jde o otázky, jejichž řešení je v rozhodovací praxi dovolacího soudu ustáleno, a proto nemohou založit přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.
Již ustálená soudní praxe dovodila, že nedošlo-li ohledně výše nájemného k dohodě mezi účastníky právního vztahu nájmu bytu, pak při absenci pozitivní právní úpravy v době do 30. března 2006 byl obecný soud oprávněn zasáhnout do obsahu nájemního vztahu a nájemné z bytu zvýšit ( stanovit ), avšak nikoli zpětně, nýbrž konstitutivním rozhodnutím ( pro futuro ) – srov. rozhodnutí Nejvyššího ze 7. 7. 2006, sp.zn. 26 Cdo 32/2006, z 30. 8. 2006, sp.zn. 26 Cdo 1013/2005, z 31. 8. 2006, sp.zn. 26 Cdo 1039/2006, z 10. 10. 2006, sp.zn. 26 Cdo 1924/2006, z 24. 10. 2006, sp.zn. 26 Cdo 2106/2006, z 21. 3. 2007, sp.zn. 26 Cdo 1598/2006, a z 27. 4. 2007, sp.zn. 33 Odo 541/2005. V rozsudku z 29. 10. 2008, sp.zn. 26 Cdo 3663/2007, pak Nejvyšší soud – s odkazem na nález Ústavního soudu z 26. 7. 2007, sp.zn. II. ÚS 361/06 – dovodil, že „ tento postup je ústavně konformní do doby účinnosti platné právní úpravy, řešící od 1. 1. 2007 právní vztah mezi pronajímatelem a nájemcem “. Zbývá dodat, že usnesením Ústavního soudu ze 14. 8. 2008, sp.zn. Pl. ÚS 7/07, byl odmítnut návrh Krajského soudu v Hradci Králové – pobočky v Pardubicích na zrušení části první zákona č. 107/2006 Sb. Navíc plénum Ústavního soudu přijalo pod sp.zn. Pl. ÚS-st 27/09 dne 28. 4. 2009 stanovisko k náhradě za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny ve věcech protiústavní regulace nájemného. V citovaném stanovisku se plénum Ústavního soudu odchýlilo od právních názorů vyslovených v nálezech z 9. 9. 2008, sp.zn. IV. ÚS 175/08, a ze 4. 12. 2008, sp.zn. III. ÚS 3158/07, a mimo jiné dovodilo, že obecné soudy mohou rozhodovat o zvýšení nájemného za období od podání žaloby do 31. prosince 2006. Nájemné za období před podáním žaloby zvyšovat nemohou, neboť tomu brání povaha rozhodnutí s konstitutivními účinky; zvýšení nájemného za období od 1. ledna 2007 přiznat nelze, neboť od tohoto data již jednostranné zvyšování nájemného připouští § 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb. ( srov. rovněž usnesení Nejvyššího soudu České republiky z 8. 7. 2009, sp.zn. 26 Cdo 1366/2008, z 20. 10. 2009, sp.zn. 26 Cdo 1819/2009, a z 10. 11. 2009, sp.zn. 26 Cdo 5408/2008 ).
Odvolací soud se při řešení označených otázek od citované judikatury Ústavního soudu České republiky a již ustálené judikatury Nejvyššího soudu neodchýlil; jeho rozhodnutí je naopak výrazem standardní soudní praxe.
Dovolatelé dále výslovně ( ad c/ ) uplatňují i dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. a ) o.s.ř. Přípustnost dovolání pro uplatnění tohoto dovolacího důvodu přichází v úvahu pouze v případě, vychází-li otázka, zda řízení je či není postiženo vadou, ze střetu odlišných právních názorů na výklad procesního předpisu ( srov. např. usnesení Nejvyššího soudu z 29. 6. 2004, sp.zn. 21 Cdo 541/2004, nález Ústavního soudu z 9. 1. 2008, sp.zn. II. ÚS 650/06, usnesení Nejvyššího soudu z 10. 12. 2009. sp.zn. 23 Cdo 4562/2009, a usnesení Ústavního soudu z 28. 7. 2010, sp.zn. IV. ÚS 1464/10 ). V projednávané věci však uvedené otázky, resp. námitky dovolatelů nesměřovaly k výkladu procesních předpisů, a proto jejich prostřednictvím nelze založit přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř. Ostatně jak již uvedl odvolací soud v odůvodnění napadeného rozhodnutí, týkala se poučovací povinnost možnosti změny návrhu na žalobu na náhradu škody, o kterýžto případ se však v souzené věci nejedná.
Přípustnost dovolání v dané věci pak nemůže založit ani dovolateli označená otázka ad e ), neboť na jejím řešení napadené rozhodnutí nespočívá.
Se zřetelem k uvedenému je třeba učinit závěr, že dovolání žalovaných není podle § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř. přípustné. Za tohoto stavu je dovolací soud podle § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o.s.ř. odmítl.
O náhradě nákladů dovolacího řízení dovolací soud rozhodl podle § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1, § 151 odst. 1 a § 146 odst. 3 o.s.ř. a zavázal dovolatele, kteří zavinili, že jejich dovolání muselo být odmítnuto, k náhradě nákladů dovolacího řízení vzniklých žalobkyni v souvislosti s podáním vyjádření k dovolání prostřednictvím advokáta. Tyto náklady sestávají z odměny advokáta v částce 10.000,- Kč ( § 2 odst. 1, § 3 odst. 1 bod 5. ve spojení s § 3 odst. 2 věty za středníkem, § 7 písm. d ), § 10 odst. 3, § 15 ve spojení s § 14 odst. 1 a § 18 odst. 1 vyhlášky č. 484/2000 Sb., ve znění pozdějších předpisů ), a z paušální částky náhrad hotových výdajů ve výši 300,- Kč, jež stojí vedle odměny ( srov. § 2 odst. 1, § 13 odst. 1 a 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb., ve znění pozdějších předpisů ).
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
Nesplní-li povinní, co jim ukládá vykonatelné rozhodnutí soudu, může oprávněná podat návrh na soudní výkon rozhodnutí.

V Brně dne 12. října 2011

Doc. JUDr. Věra Korecká, CSc.
předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 6

sp. zn. 21 C 325/2006

Městského soudu v Praze

č. j. 19 Co 465/2008-102

Obvodní soud pro Prahu 6

soud prvního stupně

č. j. 21 C 325/2006-70

Městský soud v Praze

soud odvolací

č. j. 19 Co 465/2008-102

soudu prvního stupně

soudem prvního stupně

č. 107/2006 Sb.

č. 333/2006 Sb.

soudem prvního stupně

Ústavního soudu České republiky

sp.zn. I. ÚS 489/05

č. 107/2006 Sb.

soudu prvního stupně

č. 107/2006 Sb.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ), odst. 3 o.s.ř

§ 241a odst. 2 písm. a ) a b ) o.s.ř.

Nejvyššího soudu

Ústavního soudu

sp.zn. 20005

Ústavním soudem

č. 107/2006 Sb.

Ústavního soudu

IV. ÚS 2191/08

Ústavního soudu

§ 4 písm. a ) zákona č. 107/2006 Sb.

odvolacímu soudu

§ 243b

soudu prvního stupně

Ústavního soudu

sp.zn. Pl.ÚS-st 27/09

č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

odvolacího soudu

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

č. 99/1963 Sb.

občanský soudní řád

č. 7/2009 Sb.

o.s.ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 10a o.s.ř.

§ 240 odst. 1 o.s.ř.

§ 241 odst. 1 a 4 o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 41 odst. 2 o.s.ř.

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

sp.zn. 29 Odo 874/2001

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. a/, b/ o.s.ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

§ 237 odst. 3 o.s.ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o.s.ř.

§ 242 odst. 3 o.s.ř.

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolacím soudem

dovolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

Nejvyššího

sp.zn. 26 Cdo 32/2006

sp.zn. 26 Cdo 1013/2005

sp.zn. 26 Cdo 1039/2006

sp.zn. 26 Cdo 1924/2006

sp.zn. 26 Cdo 2106/2006

sp.zn. 26 Cdo 1598/2006

sp.zn. 33 Odo 541/2005

sp.zn. 26 Cdo 3663/2007

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

sp.zn. II. ÚS 361/06

Ústavního soudu

sp.zn. Pl. ÚS 7/07

č. 107/2006 Sb.

Ústavního soudu

sp.zn. Pl. ÚS-st 27/09

čl. 11 odst. 4 Listiny

Ústavního soudu

sp.zn. IV. ÚS 175/08

sp.zn. III. ÚS 3158/07

§ 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb.

Nejvyššího soudu České republiky

sp.zn. 26 Cdo 1366/2008

sp.zn. 26 Cdo 1819/2009

sp.zn. 26 Cdo 5408/2008

Ústavního soudu České republiky

Nejvyššího soudu

§ 241a odst. 2 písm. a ) o.s.ř.

Nejvyššího soudu

sp.zn. 21 Cdo 541/2004

Ústavního soudu

sp.zn. II. ÚS 650/06

Nejvyššího soudu

sp.zn. 23 Cdo 4562/2009

Ústavního soudu

sp.zn. IV. ÚS 1464/10

§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

odvolací soud

§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

dovolací soud

dovolací soud

ve znění pozdějších předpisů

ve znění pozdějších předpisů


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Gűttlera a Františka Duchoně ve věci ústavní stížnosti J. P., zast. JUDr. Janem Brožem, advokátem, sídlem Sokolská 60, Praha 2, proti rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 12.3.2010, č.j. 33 Cdo 4080/2007-294, proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 28.2.2007, č.j. 39 Co 189,190/2006-247, a proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 20.7.2005, č.j. 10 C 192/2001-188, ve znění opravného usnesení ze dne 27.2.2006, č.j. 10 C 192/2001-222, ve spojení s doplňujícím usnesením ze dne 27.2.2006, č.j. 10 C 192/2001-224, ve znění opravného usnesení ze dne 13.2.2007, č.j. 10 C 192/2001-234, za účasti Nejvyššího soudu, Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 6, jako účastníků řízení, a L. P., zast. JUDr. Jaroslavou Šafránkovou, advokátkou, sídlem Mezibranská 19, Praha 1, jako vedlejší účastnice řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Stěžovatel ve včas a - po odstranění vad na základě výzvy Ústavního soudu - v řádně podané ústavní stížnosti napadl v záhlaví uvedený rozsudek Nejvyššího soudu, rozsudek Městského soudu v Praze ( dále jen "městský soud" ) a rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 6 ( dále jen "obvodní soud" ) s tvrzením, že jimi byla porušena jeho ústavní práva, konkrétně právo vlastnit majetek podle čl. 11 odst. 1 a odst. 4 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a právo na spravedlivý proces podle čl. 36 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen "Úmluva" ).

Primárně stěžovatel namítá, že napadenými rozhodnutími obecných soudů byl nezákonně zbaven svého majetku ( konkrétního pozemku a konkrétních bytových jednotek ), přičemž způsob, jakým se obecné soudy vypořádaly s důkazy ohledně namítaného porušení dobrých mravů stěžovatelem hodnotí jako porušení ústavně zaručeného práva na spravedlivý proces. K porušení uvedených základních práv a svobod mělo podle stěžovatele dojít nesprávným výkladem a aplikací hmotněprávních a procesněprávních předpisů, a to § 630 obč. zákoníku, zejména pokud jde o otázku splnění podmínek vrácení daru, a § 132 obč. soudního řádu, a to zejména z hlediska vyhodnocení provedených důkazů, resp. nedostatečným přihlédnutím ke všemu, co v řízení vyšlo najevo a naprosto nedostatečným odůvodněním rozhodnutí.

V další části ústavní stížnosti stěžovatel podrobně popsal průběh soudního sporu, v němž se vedlejší účastnice vůči němu domáhala vrácení daru poskytnutého darovací smlouvou ze dne 28.10.1991, a to pro jeho hrubé porušování dobrých mravů. Stěžovatel tvrdí, že již v průběhu řízení namítal, že jeho jednání kategorii hrubých mravů nenaplňuje, že vedlejší účastnice se domáhá vrácení daru s odkazem na okolnosti, které nastaly či existovaly již v době před darováním, avšak žádný s obecných soudů se s touto námitkou nevypořádal, což je v rozporu s § 157 odst. 2 obč. soudního řádu a zakládá nepřípustnou nepřezkoumatelnost dotčených rozhodnutí, tedy i porušení práva stěžovatele na spravedlivý proces. V této souvislosti poukázal na rozsudek Nejvyššího soudu ve věci sp.zn. 33 Cdo 2425/298, v němž byl vyjádřen právní názor, že dárce se nemůže dovolávat skutkových okolností, jež nastaly či existovaly v době před darováním a za nichž byl právní úkon darování učiněn a o nichž obě strany při uzavírání smlouvy věděly. K tomu dodal, že jednání, jež mělo zakládat hrubý rozpor s dobrými mravy, se vůbec poprvé objevilo už na počátku devadesátých let minulého století, přitom odkázal na svědecké výpovědi. Na tomto základě uzavřel, že vedlejší účastnice s vědomím tohoto jeho jednání, o které následně v roce 2001 opřela i svůj požadavek na vrácení daru, a za situace, kdy manželské vztahy obou účastníky byly již podle jejího tvrzení značně narušeny právě a především pro chování stěžovatele, původní darování provedla. Fakt, že obecné soudy důvodnost žaloby vedlejší účastnice opřely o skutkové okolnosti, jež nastaly či existovaly v době před darováním, považuje za jejich pochybení vedoucí k zásahu do práva na spravedlivý proces a k porušení práva vlastnit majetek.

Následující stěžovatelova námitka ( podle jeho názoru s ústavněprávním kontextem ) je zaměřena na vznesení námitky promlčení práva domáhat se vrácení daru, kterou uplatnil před obecnými soudy. Soudy ji shledaly nedůvodnou, avšak pro absenci řádného a vyčerpávajícího odůvodnění rozhodnutí shledává stěžovatel porušení práva na spravedlivý proces. Formuluje vlastní právní názor na promlčení práva domáhat se vrácení daru a tvrdí, že soud I. stupně a soud odvolací ho posoudily extrémně chybně, čímž porušily jeho právo na spravedlivý proces ( absencí řádných a vyčerpávajících úvah ) i jeho práva vlastnit majetek ( vyhověním žalobě vedlejší účastnice ). Nejvyšší soud uvedenou námitku podle stěžovatele odklidil obecným konstatováním vycházejícím ze soustavného porušování dobrých mravů a potvrzujícím správnost závěru odvolacího soudu, že právo vedlejší účastnice není promlčeno. Na tomto místě stěžovatel upozorňuje, že z rozsudku Nejvyššího soudu se nelze dozvědět, proč tento soud neuznal jeho námitku promlčení jako důvodnou, a to nikoli v obecné právní rovině, ale s ohledem na okolnosti konkrétní věci. Námitku doplňuje tvrzením, že jednotka č. 241/8 neměla být do výroků zahrnuta, protože k ní ztratil vlastnické právo ještě před doručením výzvy o vrácení daru.

Pod bodem 6 ústavní stížnosti polemizuje stěžovatel s existencí naléhavého právního zájmu vedlejší účastnice na určení, že je vlastníkem pozemku, bytových jednotek a podílu na společných částech domu, a poukazuje na to, že obecné soudy se této otázce věnovaly velmi stroze, což označuje za rozporné s ustálenou soudní judikaturou, ve svém důsledku vedoucí u stěžovatele ke zbavení jeho majetku. K tomu snáší argumenty o vztahu žaloby na plnění a žaloby na určení, dodává, že darovaný dům a bytové jednotky včetně podílu na společných částech nejsou totožné předměty právního vztahu, a že stěžovatelka měla podat žalobu na vyklizení. Na základě těchto konstrukcí pak uzavírá, že pokud se vedlejší účastnice nedomáhala jí tvrzeného práva na vrácení daru zákonem stanoveným postupem, pak za situace, kdy obecné soudy její žalobě vyhověly, zbavily ho jeho majetku nezákonným způsobem.

Svoje námitky proti napadeným rozsudkům stěžovatel doplňuje apologií vůči tvrzení o hrubém porušení dobrých mravům ( byť ho neučinil předmětem přezkumu v rámci dovolacího řízení ) a podrobnějšími argumenty o nemožnosti vrátit vymezené jednotky, když předmětem daru byla budova.

Z uvedených důvodů stěžovatel navrhl, aby Ústavní soud zrušil napadené rozsudky obecných soudů.

Relevantní znění příslušných článků Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina ) upravujících základní práva, jejichž porušení stěžovatel namítá, je následující :
Čl. 11 odst. 1 Listiny :
Každý má právo vlastnit majetek. Vlastnické právo všech vlastníků má stejný zákonný obsah a ochranu. Dědění se zaručuje.
Čl. 11 odst. 4 Listiny :
Vyvlastnění nebo nucené omezení vlastnického práva je možné ve veřejném zájmu, a to na základě zákona a za náhradu.
Čl. 36 Listiny :
1 ) Každý se může domáhat stanoveným postupem svého práva u nezávislého a nestranného soudu a ve stanovených případech u jiného orgánu.
2 ) Kdo tvrdí, že byl na svých právech zkrácen rozhodnutím orgánu veřejné správy, může se obrátit na soud, aby přezkoumal zákonnost takového rozhodnutí, nestanoví-li zákon jinak. Z pravomoci soudu však nesmí být vyloučeno přezkoumávání rozhodnutí týkajících se základních práv a svobod podle Listiny.
3 ) Každý má právo na náhradu škody způsobené mu nezákonným rozhodnutím soudu, jiného státního orgánu či orgánu veřejné správy nebo nesprávným úředním postupem.
4 ) Podmínky a podrobnosti upravuje zákon.
Čl. 6 odst. 1 Úmluvy :
Každý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem, zřízeným zákonem, který rozhodne o jeho občanských právech nebo závazcích nebo o oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu. Rozsudek musí být vyhlášen veřejně, avšak tisk a veřejnost mohou být vyloučeny buď po dobu celého nebo části procesu v zájmu mravnosti veřejného pořádku nebo národní bezpečnosti v demokratické společnosti, nebo když to vyžadují zájmy nezletilých nebo ochrana soukromého života účastníků anebo, v rozsahu považovaném soudem za zcela nezbytný, pokud by, vzhledem ke zvláštním okolnostem, veřejnost řízení mohla být na újmu zájmům spravedlnosti.

II.

Podle § 42 odst. 4 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), si Ústavní soud vyžádal vyjádření účastníků a vedlejší účastnice.

Nejvyšší soud připomenul vázanost uplatněnými dovolacími důvody a zdůraznil, že přípustnost dovolání shledal ve smyslu § 237 odst. 1 písm. c ) obč. soudního řádu, neboť řešení otázky formulované v dovolání mělo zásadní význam i pro rozhodování jiných soudních sporů, a to, zda v případě darování domu, v němž byl po darování na základě prohlášení obdarovaného ( jako vlastníka ) vymezeny jednotky ve smyslu zák. č. 72/1994 Sb., lze místo domu "vrátit" jednotlivé ( dosud nezcizené ) jednotky. Upozornil, že bylo zcela vyloučeno uplatnění dovolacího důvodu zpochybňujícího skutková zjištění, tudíž byl povinen převzít odvolacím soudem zjištěný skutkový stav ( např. ohledně doby posledního závadného chování stěžovatele ), a dodal, že vysvětlil stanovisko o tom, že k promlčení práva vedlejší účastnice nedošlo. Také k tvrzené nepřezkoumatelnosti a nevykonatelnosti rozsudku městského soudu uvedl, že nejde o otázku zásadního právního významu, proto nešlo o okolnost zakládající přípustnost dovolání. Ohledně posouzení formulované otázky zásadního právního významu odkázal Nejvyšší soud na odůvodnění svého rozsudku, doplnil, že nemá, co by nad tam uvedený rámec dodal, a protože je přesvědčen, že napadeným rozsudkem nedošlo k porušení práv stěžovatele podle čl. 11 odst. 1 a 4 a čl. 36 Listiny a čl. 6 Úmluvy navrhl, aby ústavní stížnosti byla odmítnuta jako zjevně neopodstatněná, popřípadě zamítnuta jako nedůvodná.

Městský soud nesdílí stěžovatelův názor, podle něhož došlo k nesprávnému hodnocení důkazů, ani to, že z nich byly vyvozeny nesprávné právní závěry. Nelze proto dovozovat, že by došlo k nějakému zásadnímu porušení práva na spravedlivý proces. Připomíná, že stěžovatel ve své šestnáctistránkové ústavní stížnosti v podstatě polemizuje s jednotlivými zjištěními soudů a jejich právními názory; v tomto směru setrvává na tom, co vyjádřil ve svém rozhodnutí. Návrh na rozhodnutí o ústavní stížnosti městský soud nezformuloval.

Obvodní soud se k obsahu ústavní stížnosti nevyjádřil.

Vedlejší účastnice v úvodu vyjádření namítla, že ústavní stížnost byla doručena po lhůtě stanovené zákonem, aniž by argumentačně toto tvrzení podložila. Z věcného hlediska nepovažuje ústavní stížnost za důvodnou, poukazuje na řádně prováděné dokazování, jakož i právní posouzení tzv. "poslední kapky" závadného chování, stejně jako na formulaci žalobního návrhu, proto navrhla, aby Ústavní soud ústavní stížnost odmítl.

Poté zaslal Ústavní soud vyjádření Nejvyššího soudu, městského soudu a vedlejší účastnice stěžovateli na vědomí a k případné replice; stěžovatel této možnosti nevyužil.

Ze spisu obvodního soudu sp.zn. 10 Cm 192/2001 Ústavní soud zjistil, že vedlejší účastnice se žalobou domáhala určení, že je vlastnicí konkrétního pozemku a celkem 9 individualizovaných bytových jednotek ( včetně příslušných spoluvlastnických podílů na společných částech domu ), a uložení povinnosti stěžovateli, aby jí pozemek a jednotky vydal. Tvrdila, že na základě darovací smlouvy uzavřené dne 28.10.1991 darovala stěžovateli bytový dům a pozemek, stěžovatel v domě vymezil 11 jednotek, dvě z nich následně převedl do vlastnictví jiných osob. Vedlejší účastnice dopisem ze dne 12.20.2001 odvolala dar, protože stěžovatel se vůči ní choval amorálně, což nadále nehodlala snášet ( stěžovatelovo chování v žalobě popsala ). Stěžovatel s tvrzeními vedlejší účastnice nesouhlasil, a navrhl tudíž zamítnutí žaloby jako nedůvodné.

Po provedeném dokazování obvodní soud rozsudkem ze dne 20.7.2005, č.j. 10 C 192/2001-188, určil, že vedlejší účastnice je vlastnicí dotčeného pozemku a požadovaných bytových jednotek, včetně spoluvlastnických podílů, a uložil stěžovateli tyto věci vydat stěžovatelce. V odůvodnění - po rekapitulaci prokázaného skutkového děje - uvedl ( srov. č.l. 194 a 195 soudního spisu ), že po darování nemovitostí se stěžovatel dopustil hrubého porušení dobrých mravů vůči vedlejší účastnici, jejím rodičům a společným dětem, zabýval se i námitkou promlčení, kterou shledal nedůvodnou, neboť jednání stěžovatele pokračovalo rovněž v roce 2001, konstatoval absolutní neplatnost smlouvy o převodu jednotky č. 241/8 ( protože k pozbytí vlastnictví k ní došlo až po doručení dopisu se žádostí o vrácení daru ), a připustil jako možnost rozhodovat o vrácení jednotlivých jednotek, na které byl dům rozdělen. Pokud jde o charakter vráceného požadovaného daru, tak potvrdil, že jde o totožnou věc, a též shledal existenci naléhavého právního zájmu na určení vlastnictví ( z důvodu možných komplikací při zápisu do katastru nemovitostí ).

Rozsudek obvodního soudu napadl stěžovatel obsáhlým odvoláním, ve kterém zdůrazňoval stoji představu o rozdílnosti předmětu daru a předmětu vrácení, namítal nesprávnost vypořádání se s námitkou promlčení, vyjádřil nesouhlas s právním názorem o existenci naléhavého právního zájmu na požadovaném určení, poukazoval na hodnocení některých z provedených důkazů a na nesprávná skutková zjištění; z vedených důvodů navrhoval změnu rozsudku a zamítnutí žaloby. Posléze obvodní soud opravným usnesením ze dne 27.2.2006, č.j. 10 C 192/2001-222, opravil výrok o nákladech řízení, doplňujícím usnesením ze dne 27.2.2006, č.j. 10 C 192/2001-224, uložil stěžovateli povinnost zaplatit státu na nákladech řízení specifikovanou částku a opravným usnesením ze dne 13.2.2007, č.j. 10 C 192/2001-234, opravil zjevné pochybení v určení výše spoluvlastnického podílu na společných částech domu u jedné z dotčených jednotek.

Městský soud neshledal odvolání důvodným a rozsudkem ze dne 28.2.2007, č.j. 39 Co 189,190/2006-247, prvostupňový rozsudek potvrdil. V odůvodnění svého rozsudku nejprve reagoval na volbu určovací žaloby a její kumulaci s nárokem na vydání, poté odmítl jako nedůvodnou námitku stěžovatele spočívající v tom, že darovaná věc již není totožná s věcí, o které soud I. stupně rozhodoval, vyslovil závěr, že jednání stěžovatele vůči vedlejší účastnici a členům její rodiny nevzbuzuje žádné pochybnosti o kolizi tohoto jednání s dobrými mravy dosahující intenzity jejich hrubého porušení, a jako nedůvodnou odmítl námitku promlčení ( srov. č.l. 252-253 soudního spisu ).

Rozsudek městského soudu napadl stěžovatel dovoláním s akcentem na již dříve rozporovanou totožnost předmětu daru a předmětu vydání, doplněným nesouhlasem s posouzením námitky promlčení, tvrzením o neposouzení významu okolností nastalých či existujících již v době před darováním a zpochybněním správnosti žalobního návrhu. V průběhu dovolacího řízení stěžovatel upozornil na postavení vlastníků jednotky č. 241/8 a skutečnost, že soudy přiznaly vedlejší účastnici vlastnické právo k celému pozemku parc. č. 1299 ( pozn. na tento stav upozornil soud i Katastrální úřadu pro hlavní město Prahu - viz č.l. 273 a 274 soudního spisu, po skončení dovolacího řízení pak přípis na č.l. 299 a 300 soudního spisu ).

Nejvyšší soud rozsudkem ze dne 12.3.2010, č.j. 33 Cdo 4080/2007-294, dovolání zamítl. V odůvodnění rozsudku výslovně připomenul, že bez významu jsou dovolací námitky zpochybňující skutkový závěr, že k poslednímu závadnému jednání došlo v průběhu roku 2001, významné nejsou ani námitky o nepřezkoumatelnosti rozsudku odvolacího soudu z důvodu nedostatků jeho odůvodnění a nevykonatelnosti, ani zpochybněný závěr, že vedlejší účastnice má naléhavý právní zájem na určení vlastnictví. Za přípustný dovolací důvod považoval námitku vůči závěru, že byl-li darován dům, v němž byly po darování na základě prohlášení obdarovaného ( jako vlastníka ) vymezené části této budovy, jež se staly jednotkami ve smyslu zák. č. 72/1994 Sb., lze místo domu "vrátit" jednotlivé ( dosud nezcizené ) jednotky včetně odpovídajících spoluvlastnických podílů, neboť jde nadále o tutéž ( darovanou ) věc. V této souvislosti Nejvyšší soud odkázal na vlastní judikaturu o možném reálném rozdělení věci, v níž respektoval závěr Ústavního soudu o tom, že právní úprava vlastnictví bytů a nebytových jednotek je postavena na spoluvlastnickém principu ( srov. nález sp.zn. Pl. ÚS 51/2000 ), a uzavřel, že reálné rozdělení obytného domu ( předmětu daru ) na jednotky a společné části nebrání vrácení daru in natura, přičemž lze dárci fakticky vrátit to, co bylo z daru vytvořeno jeho reálným rozdělením. Dále se zabýval posouzením správnosti závěru odvolacího soudu, že právo vedlejší účastnice se nepromlčelo, a zkonstatoval, že nikoliv, protože k jednáním proti dobrým mravům docházelo v delším časovém období, přičemž k poslednímu došlo před doručením výzvy ke vrácení daru a podáním žaloby ještě v roce 2001, tudíž závěr odvolacího soudu hledal správným.

III.

Po seznámení s obsahem ústavní stížnosti a se spisem obvodního soudu Ústavní soud konstatuje, že stěžovatelův návrh na zrušení napadených rozsudků je zjevně neopodstatněný. Opodstatněností ústavní stížnosti je v řízení před Ústavním soudem třeba rozumět podmínku, že napadeným rozhodnutím bylo porušeno základní právo nebo svoboda stěžovatele. Ústavní soud ve své judikatuře opakovaně zdůrazňuje, že zásadně není oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy ( srov. čl. 83 a čl. 91 Ústavy ) a není pravidelnou přezkumnou instancí rozhodnutí obecných soudů. Ústavní soud se proto ústavní stížností zabýval jen v rozsahu stěžovatelem namítaných porušení jeho základních práv a konstatuje, že žádné tvrzené porušení nebylo zjištěno.

Ústavní soud zjistil, že ve sporu stěžovatele a vedlejší účastnice, jehož podstatou bylo určení vlastnického práva vedlejší účastnice poté, kdy uplatnila požadavek na vrácení daru ve smyslu § 630 obč. zákoníku, byla státní moc uplatněna v souladu se zákonem, postavení stěžovatele, jako účastníka řízení, bylo plně respektováno. Obecné soudy provedly důkazy, jimiž zjistily skutkový stav věci a vyvodily z něho podle zásady volného hodnocení důkazů právní závěry, přičemž závěry obecných soudů jsou v souladu s tzv. jednoduchým právem, konkrétně s příslušnými ustanoveními občanského zákoníku o podmínkách, za nichž se může dárce vůči obdarovanému domáhat vrácení daru, stejně jako s ustanoveními obč. soudního řádu o konstrukci žalobního návrhu. Pokud obecné soudy dospěly ke zjištění, že stěžovatel se choval vůči vedlejší účastnici, příp. vůči členům její rodiny, způsobem, který lze klasifikovat jako hrubé porušení dobrých mravů, a ona využila svého práva domáhat se vrácení daru, nastoupily účinky spojené s tímto jednostranným adresovaným právním úkonem, tj. obnovilo se vlastnické právo dárkyně, tudíž stěžovatel nemohl být nezákonně zbaven svého majetku - z tohoto zjištění pak resultuje závěr, že postupem obecných soudů nemohlo být porušeno stěžovatelovo právo garantované v čl. 11 odst. 1 Listiny. Ústavní soud kvituje závěry obecných soudů ohledně totožnosti předmětu daru a předmětu "vrácení" daru, neboť správně vycházejí ze spoluvlastnické konstrukce bytového vlastnictví ( viz § 1 odst. 1 zák. č. 72/1994 Sb. ). Pokud však obecné soudy rozhodly o určení, že vedlejší účastnice je vlastnicí celého pozemku, zasáhly sice do vlastnického práva třetích osob, nikoliv však stěžovatele ( pozn. z údajů vedených v katastru nemovitostí Ústavní soud zjistil, že na LV č. 555 pro kat. úz. Vokovice jsou k datu rozhodnutí již evidovány spoluvlastnické podíly současných vlastníků jednotek předmětnému pozemku ve výši odpovídající spoluvlastnickým podílům na společných částech domu ). Dále je dlužno připomenout, že pokud by docházelo k hrubému porušování dobrých mravů opakovaně, pak každé takové chování determinuje vznik práva dárce domáhat se vrácení daru; z tohoto hlediska nejsou proto relevantní stěžovatelovy námitky o promlčení práva domáhat se vrácení daru ( včetně tvrzení, že se soudy nevypořádaly s okolností, že důvody pro vrácení daru nastaly či existovaly již v době před darováním - toto tvrzení je s ohledem na zjištění závadného chování v roce 2001 bez právního významu ). S ohledem na nutnost uvedení stavu zápisů v katastru nemovitostí s reálně existujícími právními vztahy, Ústavní soud se také ztotožňuje s existencí naléhavého právního zájmu na požadovaném určení existence vlastnického práva původního vlastníka ( s odkazem na již ustálenou judikaturu obecných soudů ).

Pokud stěžovatel namítá, že bylo porušeno jeho právo na spravedlivý proces, tak Ústavní soud, s odkazem na svoji dosavadní bohatou a konstantní judikaturu, dodává, že k takovému následku dojde teprve tehdy, jestliže by stěžovateli bylo upřeno právo domáhat se svého nároku u nezávislého a nestranného soudu ( popř. by tento soud bezdůvodně odmítl jednat a rozhodnout o podaném návrhu, případně by zůstal v řízení delší dobu nečinný ), event. se bránit proti žalobě směřující vůči jeho osobě. Taková situace však nenastala; postupem obecných soudů nebylo vyloučeno ani omezeno právo stěžovatele využít k obraně proti určovací žalobě všech procesních prostředků ( což také stěžovatel jejich podáním učinil ); jeho neúspěch ve sporu však nemůže sám o sobě znamenat porušení práva chráněného v čl. 36 Listiny a v čl. 6 Úmluvy.

Vzhledem k tomu, že Ústavním soudem nebylo shledáno žádné porušení ústavně zaručených základních práv a svobod stěžovatele, byla jeho ústavní stížnost, bez přítomnosti účastníků a mimo ústní jednání, odmítnuta jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 14. července 2011

Ivana Janů, v.r.
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

č.j. 33 Cdo 4080/2007-294

Městského soudu v Praze

č.j. 39 Co 189,190/2006-247

Obvodního soudu pro Prahu 6

č.j. 10 C 192/2001-188

č.j. 10 C 192/2001-222

č.j. 10 C 192/2001-224

č.j. 10 C 192/2001-234

Nejvyššího soudu

Městského soudu

Obvodního soudu

Ústavního soudu

Nejvyššího soudu

čl. 36 Listiny

§ 630 obč. zákoníku

§ 132 obč. soudního řádu

§ 157 odst. 2 obč. soudního řádu

Nejvyššího soudu

sp.zn. 33 Cdo 2425/298

soud odvolací

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

Ústavní soud

Listiny základních práv a svobod

Čl. 11 odst. 1 Listiny

Čl. 11 odst. 4 Listiny

Čl. 36 Listiny

Čl. 6 odst. 1 Úmluvy

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

Ústavní soud

č. 72/1994 Sb.

odvolacím soudem

městského soudu

Nejvyšší soud

čl. 11 odst. 1 a 4 a čl. 36 Listiny

čl. 6 Úmluvy

městský soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

městského soudu

obvodního soudu

sp.zn. 10 Cm 192/2001

Ústavní soud

obvodní soud

č.j. 10 C 192/2001-18

obvodního soudu

obvodní soud

č.j. 10 C 192/2001-222

č.j. 10 C 192/2001-224

č.j. 10 C 192/2001-234

Městský soud

č.j. 39 Co 189,190/2006-247

městského soudu

Nejvyšší soud

č.j. 33 Cdo 4080/2007-294

odvolacího soudu

č. 72/1994 Sb.

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

sp.zn. Pl. ÚS 51/2000

odvolacího soudu

odvolacího soudu

obvodního soudu

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavní soud

čl. 83 a čl. 91 Ústavy

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 630 obč. zákoníku

čl. 11 odst. 1 Listiny

Ústavní soud

§ 1 odst. 1 zák. č. 72/1994 Sb.

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 36 Listiny

čl. 6 Úmluvy

Ústavním soudem

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Stanislava Balíka, soudkyně Dagmar Lastovecké a soudce Jiřího Nykodýma ve věci ústavní stížnosti M. Š., zastoupeného Mgr. Irenou Křivánkovou, advokátkou se sídlem Zámecké nám. 42, 738 01 Frýdek-Místek, proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě, č. j. 13 Co 363/2011 - 364 ze dne 15. 11. 2011, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění

Ústavní stížností, která splňuje náležitosti §§ 34, 72 a násl. zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), se stěžovatel domáhá zrušení v záhlaví uvedeného soudního rozhodnutí, jímž měla být porušena jeho ústavně zaručená práva zakotvená v čl. 10 odst. 2, čl. 32 odst. 1 a odst. 4, čl. 36 odst. 1 a čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ).

Stěžovatel je přesvědčen, že postupem obecných soudů došlo k porušení jeho ústavně garantovaných práv především tím, že obecné soudy řádně neodůvodnily svá rozhodnutí.

Z napadeného rozsudku Ústavní soud zjistil, že návrhem podaným k Okresnímu soudu ve Frýdku-Místku se stěžovatel domáhal změny úpravy práv a povinností ve věci péče o nezletilé děti, a to pro dobu před a po rozvodu manželství. Navrhoval, aby obě nezletilé děti byly svěřeny do střídavé výchovy rodičů, která je dle něj v jejich nejlepším zájmu a jejíž podmínky stěžovatel ve svém podání blíže upřesnil. Soud prvého stupně provedl rozsáhlé dokazování, na jehož základě návrh stěžovatele zamítl rozsudkem, č. j. 0 P 229/2010 - 306 ze dne 21. 7. 2011, přičemž současně rozhodl o nové úpravě styku obou rodičů s nezletilými dětmi.

Rozsudek okresního soudu napadl stěžovatel odvoláním, v němž se domáhal revize závěrů soudu prvního stupně tak, aby nezletilé děti byly svěřeny do střídavé péče rodičů. Argumentoval zejména tím, že střídavá péče byla aktuálně novým znaleckým posudkem vyhodnocena jako nejvhodnější. Přestěhování matky z Frýdku-Místku do Brna hodnotil stěžovatel jako účelový krok, jehož smyslem dle něj bylo zabránit střídavé péči. Krajský soud v Ostravě napadené rozhodnutí přezkoumal v intencích §§ 206 a 212 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a dospěl k závěru, že odvolání stěžovatele je důvodné jen co do úpravy stávajícího styku. Jinak rozsudek okresního soudu potvrdil.

Proti rozhodnutí odvolacího soudu brojí stěžovatel ústavní stížností, ve které vyjádřil svůj nesouhlas s postupem a závěry obecných soudů. Zopakoval svoji argumentaci použitou v odvolacím řízení a ve své stížnosti obsáhle polemizuje s úvahami soudů obou stupňů. Okresnímu soudu vytkl, že se mimo jiné vůbec nezabýval tím, zda se změnou bydliště dětí souhlasil, zda je v zájmu dětí, že se matka odstěhovala již po několikáté do jiného bydliště, ani tím, že tak matka učinila účelově, aby zabránila střídavé péči. Vyjádřil své přesvědčení, že rozhodnutí okresního a následně krajského soudu jej značně poškozuje, neboť je prý založeno na libovůli soudu, který právě nebral vůbec v potaz, že střídavé péči matka zabránila účelově svým odstěhováním v průběhu řízení. Dále dle něj bylo zcela opomenuto ust. § 49 zákona o rodině, dle kterého se mají rodiče povinnost dohodnout o podstatných věcech týkajících se dětí ( např. změna obvyklého bydliště ).

Stěžovatel soudům rovněž vytkl, že tyto nezkoumaly a ani se nevyjadřovaly k jeho tvrzením a důkazům, že matka má vhodné podmínky ke střídavé péči ve Frýdku-Místku. Odvolací soud stejně jako soud I. stupně dle názoru stěžovatele zcela opomíjel závěry znalce, že nezletilý M. strádá zúžením styku, ke kterému došlo tím, že matka se přestěhovala do Brna. Naopak odvolací soud se prý spokojil se stručnou a neobjektivní zprávou OSPOD z Brna před odvolacím jednáním, že M. současný stav vyhovuje, ač tento závěr byl v rozporu se znaleckým posudkem. Výsledkem řízení o změnu výchovy, jehož cílem mělo být, aby se stěžovatel mohl více podílet na výchově, více být se svými syny, bylo podle něj naopak zúžení styku s dětmi.

Za extrémní rozhodnutí soudu pak stěžovatel považuje i náhradu nákladů řízení před soudem I. stupně ve výši 18.200,- Kč, které je zcela opačné proti rozhodnutí soudu I. stupně, který tyto náklady státu nepřiznal. Stěžovatel má za to, že v jeho případě byly splněny podmínky dle ust. § 150 občanského soudního řádu, kdy v jeho prospěch svědčily i závěry znaleckého posudku, neúspěch ve sporu byl dle něj dán zcela jinými důvody, které prý nemohl ovlivnit, a sice důvody na straně matky, její odstěhování do Brna v průběhu řízení. Odvolací soud se však podle stěžovatele těmito skutečnostmi nezabýval a formalisticky rozhodl, že z titulu procesního neúspěchu je povinen tyto náklady uhradit. Na závěr své ústavní stížnosti stěžovatel navrhl, aby Ústavní soud napadený rozsudek Krajského soudu v Ostravě zrušil a věc mu vrátil zpět za účelem nového rozhodnutí ve věci úpravy práv a povinností k nezletilým dětem.

Ústavní soud zvážil argumentaci stěžovatele i obsah naříkaného soudního aktu a dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud považuje na prvém místě za nutné sdělit, že v souladu s čl. 83 Ústavy je jeho posláním ochrana ústavnosti, především ochrana práv a svobod zaručených součástkami ústavního pořádku, zvláště pak Listinou. I když toto široce pojaté ústavní vymezení ochrany ústavnosti nevyčerpává úlohu a funkce, jimiž je Ústavní soud obdařen a které plní v rámci ústavního systému České republiky, znamená však, že při incidenční kontrole ústavnosti, tedy v procesu rozhodování o obecných ústavních stížnostech dle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy, neposuzuje a ani posuzovat nemůže otázku možného porušení práv fyzických a právnických osob, která vyplývají z práva jednoduchého, to jest podústavního, neboť především k tomu jsou povolány soudy obecné ( čl. 90 Ústavy ).

Do rozhodovací činnosti obecných soudů je totiž Ústavní soud oprávněn a povinen zasáhnout jen tehdy, jestliže porušením jednoduchého práva došlo současně i k porušení základního práva nebo svobody, například ústavně nekonformní aplikací pramene práva nebo jeho ústavně nekonformní exegesí. Je tak oprávněn a povinen ověřit, zda v souvislosti s řízením, které předcházelo napadeným soudním aktům, byly dodrženy ústavní limity, zejména jestli v důsledku svévole nedošlo k extrémnímu vybočení z nich. Otázkou svévole se Ústavní soud zabývá dosti podrobně ve své judikatuře a ustáleně její pojem vykládá v obecné poloze jako extrémní nesoulad právních závěrů s provedenými skutkovými a právními zjištěními ( viz nálezy sp. zn. III. ÚS 138/2000 in fine, III. ÚS 303/04, III. ÚS 351/04, III. ÚS 501/04, III. ÚS 606/04, III. ÚS 151/06, IV. ÚS 369/06, III. ÚS 677/07 aj. ).

Na druhém místě upozorňuje Ústavní soud na skutečnost, že ve vztahu k soudním rozhodnutím ve věcech upravených zákonem o rodině přistupuje velmi rezervovaně, což platí obecně o tzv. statusových věcech, kdy dokonce v některých případech považuje ústavní stížnosti za nepřípustné ( tak tomu je např. v otázce rozvodu manželství; srov. rozhodnutí Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 465/02, IV. ÚS 778/02, IV. ÚS 317/04, IV. ÚS 274/04 aj. ). Důvodem je skutečnost, že princip právní jistoty, jak vyvěrá z příslušných ustanovení aktů ústavního pořádku, má ve statusových věcech přednost před ochranou základních práv. To se také odráží i v tom, že ve věcech upravených zákonem o rodině ( až na některé výjimky ) není proti rozhodnutí odvolacího soudu přípustné dovolání jako mimořádný opravný prostředek. Celkový prostor pro kasační zásah Ústavního soudu je tak velmi zúžen, v důsledku čehož se jeho přezkumná pravomoc koncentruje pouze na posouzení toho, zda se v případě napadeného rozhodnutí nejedná o zcela "extrémní" rozhodnutí, které by bylo založeno na naprosté libovůli, resp. které by jinak negovalo právo účastníka řízení na spravedlivý proces. O tyto formy protiústavnosti se však v posuzované věci nejedná.

Ústavní soud je nucen podotknout, že stěžovatel svoji stížnost směřuje pouze proti rozsudku odvolacího soudu, jak plyne nejen ze samotného petitu ústavní stížnosti, ale také z její úvodní strany, kde za účastníka řízení pokládá toliko Krajský soud v Ostravě a kde explicite napadá jen jeho rozhodnutí. Pakliže stěžovatel vznesl námitky proti rozhodnutí soudu I. stupně, je jejich přezkum Ústavním soudem možný jen v přímé vazbě na rozporované rozhodnutí odvolacího soudu.

Dále je třeba konstatovat, že stěžovatel v zásadě nepředestřel žádnou ústavněprávně relevantní argumentaci, jíž by zpochybnil ústavní konformitu dotčeného rozhodnutí soudu druhého stupně. Pouhá polemika, resp. nesouhlasný postoj se závěry odvolacího soudu, resp. okresního soudu bez uvedení souvislosti s porušením toho kterého základního práva či svobody, nemůže úspěšně zpochybnit naříkaná rozhodnutí pro jejich rozpor s ústavním pořádkem. Nemohou obstát ani námitky, které stěžovatel vede v rovině práva jednoduchého. Jak plyne z předchozích odstavců, přezkumu takových námitek se v ústavním soudnictví nelze úspěšně domáhat. Vytýká-li tedy obecným soudům, že z jejich strany bylo zcela opomenuto ust. § 49 zákona o rodině, dle kterého se mají rodiče povinnost dohodnout o podstatných věcech týkajících se dětí, jde o námitku, jejíž přezkum Ústavnímu soudu nepřísluší. Ústavní soud se tak může zabývat jen těmi tvrzeními stěžovatele, v nichž odvolacímu soudu vytýká, že se náležitě nevypořádal s jeho námitkami či navrhovanými důkazy.

Pokud jde o námitku, že se soudy vůbec nezabývaly tím, zda se změnou bydliště dětí stěžovatel souhlasil, zda je v zájmu dětí, že se matka odstěhovala již po několikáté do jiného bydliště, ani tím, že tak matka učinila účelově, aby zabránila střídavé péči, resp. že matka má vhodné podmínky ke střídavé péči ve Frýdku-Místku, nelze jí přisvědčit. Již soud prvého stupně se touto situací podrobně zabýval ( viz str. 3 až 4 prvoinstančního rozsudku ), když i s ohledem na přesvědčení stěžovatele o účelovém přestěhování matky do Brna provedl výslech řady svědků, kteří se k okolnostem této skutečnosti vyjadřovali ( viz str. 4 předmětného rozsudku ). Okresní soud navíc hodnotil přestěhování matky i z pohledu vzájemného vztahu obou rodičů nezletilých dětí, když zejména vyšel z toho, že stěžovatel byl v trestním řízení vedeném pod sp. zn. 1 T 32/2010 u téhož soudu uznán vinným trestným činem ublížení na zdraví podle § 221 odst. 1 dříve platného trestního zákona, když v souvislosti se stěhováním věcí matky a zamezení dalšího vstupu do domu jí při zavírání balkonových dveří způsobil řadu zranění, která si vyžádala léčbu v délce tří až čtyř týdnů. Přesto soud I. stupně usoudil, že žádného z rodičů nelze vyloučit z výchovy nezletilých dětí ( srov. str. 5 téhož rozhodnutí ). Okresní soud ve Frýdku-Místku výslovně též uvedl, že jelikož práva rodičů a dětí vyplývají rovněž přímo z pramenů ústavního pořádku i z čl. 3 odst. 1 i čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte, je namístě zvážit možnost svěřit nezletilé děti do střídavé výchovy obou rodičů. V této spojitosti vyjádřil své povědomí o "judikatorních závěrech Ústavního soudu ohledně střídavé výchovy, vyjádřených v nálezu sp. zn. III. ÚS 1206/09" ( str. 6 nahoře ). Je třeba říci, že okresní soud poměřoval přestěhování matky s dětmi do Brna všemi těmito faktory, i když to explicite u každého z nich nevyjádřil. Krajskému soudu pak nelze vytýkat, že vycházel ze stavu, který tu je v době jeho rozhodování, neboť mu to ukládá občanský soudní řád ( § 154 odst. 1 ).

Ústavní soud nemůže dát stěžovateli za pravdu v jeho názoru, že soudy zcela opomíjely závěry znalce, že nezletilý M. strádá zúžením styku, ke kterému došlo tím, že matka se přestěhovala do Brna. Okresní soud podstatné závěry znaleckého posudku shrnul ( viz str. 4 - 5 prvoinstančního rozsudku ), nelze od něj očekávat, že v odůvodnění svého rozhodnutí bude obsáhle hodnotit každou dílčí část posudku. Nadto krajský soud se této námitce v odůvodnění svého rozsudku věnoval, když konstatoval, že z provedeného dokazování takový závěr nevyplynul ( str. 5 rozsudku odvolacího soudu ). Soud zdůraznil, že nezletilý M. se naposledy zcela jednoznačně vyjádřil tak, že současný stav mu vyhovuje, jak vyplynulo z šetření provedeného ve škole. Má-li stěžovatel za to, že odvolací soud se spokojil se "stručnou a neobjektivní zprávou OSPOD z Brna" před odvolacím jednáním, tedy že nezletilému M. současný stav vyhovuje, který stěžovatel považuje za rozporný s příslušným závěrem znaleckého posudku, je třeba říci, že soud hodnotí důkazy na základě zásady jejich volného hodnocení, kdy na váhu jednotlivých důkazů nelze obecně pohlížet z hlediska jejich formální hierarchie.

Pokud se jedná o námitku stran povinnosti zaplatit státu na náhradě nákladů řízení před soudem I. stupně částku ve výši 18.200,- Kč ( představující odměnu znalce ), kterou stěžovateli uložil soud odvolací, je třeba říci, že Okresní soud ve Frýdku-Místku odůvodnil své rozhodnutí nepřiznat státu právo na náhradu nákladů řízení v zásadě jen tím, že je s ohledem na charakter sporu spravedlivé, aby tyto náklady nesl stát. Naproti tomu odvolací soud k takovému závěru nedospěl a aplikoval ust. § 148 odst. 1 občanského soudního řádu, když shledal, že u stěžovatele nejsou splněny předpoklady pro osvobození od soudních poplatků. Krajskému soudu není možné vytknout procesně bezvadný postup jen proto, že okresní soud, který svůj závěr o spravedlivém přenesení nákladů vzniklých v souvislosti s vypracováním znaleckého posudku na stát nijak blíže neodůvodnil, právo státu na náhradu nákladů řízení nepřiznal, a že tudíž bylo povinností odvolacího soudu rozhodnout identicky. Ustanovení § 148 odst. 1 občanského soudního řádu je naprosto jednoznačné a k jeho modifikaci může soud přistoupit toliko skrze ust. § 150 téhož předpisu, k němuž však soud může přistoupit jen výjimečně. Za situace, kdy je zákonná úprava jednoznačná, nelze pokládat odůvodnění odvolacího soudu za nadmíru formalistické.

Ze všech výše uvedených důvodů Ústavnímu soudu nezbylo, než aby ústavní stížnost podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu odmítl jako zjevně neopodstatněnou.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné ( § 43 odst. 3 zákona o Ústavním soudu ).

V Brně dne 1. března 2012

Stanislav Balík, v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 13 Co 363/2011 - 364

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

Ústavní soud

Okresnímu soudu ve Frýdku-Místku

č. j. 0 P 229/2010 - 306

okresního soudu

soudu prvního stupně

Krajský soud

§§ 206 a 212 zákona č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

okresního soudu

odvolacího soudu

Okresnímu soudu

krajského soudu

§ 49 zákona o rodině

Odvolací soud

odvolací soud

§ 150 občanského soudního řádu

Odvolací soud

Ústavní soud

Krajského soudu v Ostravě

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy

Ústavní soud

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

čl. 90 Ústavy

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 138/2000

III. ÚS 303/04

III. ÚS 351/04

III. ÚS 501/04

III. ÚS 606/04

III. ÚS 151/06

IV. ÚS 369/06

III. ÚS 677/07

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 465/02

IV. ÚS 778/02

IV. ÚS 317/04

IV. ÚS 274/04

odvolacího soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

odvolacího soudu

Krajský soud

Ústavním soudem

odvolacího soudu

odvolacího soudu

okresního soudu

§ 49 zákona o rodině

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

odvolacímu soudu

Okresní soud

sp. zn. 1 T 32/2010

Okresní soud

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 1206/09

okresní soud

Krajskému soudu

§ 154 odst. 1

Ústavní soud

Okresní soud

krajský soud

odvolacího soudu

odvolací soud

soud odvolací

Okresní soud

odvolací soud

§ 148 odst. 1 občanského soudního řádu

Krajskému soudu

okresní soud

odvolacího soudu

§ 148 odst. 1 občanského soudního řádu

§ 150 téhož předpisu

odvolacího soudu

Ústavnímu soudu

Ústavního soudu

§ 43 odst. 3 zákona o Ústavním soudu