Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Záměna účastníků řízení
Dotčené předpisy : § 107a o. s. ř.
Kategorie rozhodnutí : C

22 Cdo 1869/2012

ROZSUDEK

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Jiřího Spáčila, CSc., a soudců Mgr. Michala Králíka, Ph.D., a JUDr. Zdeňka Pulkrábka, Ph.D., ve věci žalobkyně I. O., zastoupené JUDr. Zdeňkem Koschinem, advokátem se sídlem v Praze 5, Štefánikova 48, proti žalovaným : 1 ) A. E., a 2 ) E. E., o uložení povinnosti zdržet se užívání části nemovitostí, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 5 pod sp. zn. 34 C 3/2005, o dovolání žalobkyně proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 20. října 2011, č. j. 53 Co 223/2008-308, takto :

Rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 20. října 2011, č. j. 53 Co 223/2008-308, se ruší a věc se vrací tomuto soudu k dalšímu řízení.
O d ů v o d n ě n í :Obvodní soud pro Prahu 5 ( „soud prvního stupně “ ) rozsudkem ze dne 8. února 2008, č. j. 34 C 3/2005-221, rozhodl výrokem pod bodem I., že „ z dvojgaráže umístěné v prvním nadzemním podlaží domu č. p. 2974 na pozemku parc. č. 4199/49, zapsané u Katastrálního úřadu hlavního města Prahy na LV č. 1804 pro k. ú. S., obec P., část obce S., jejíž společné prostory jsou ve spoluvlastnictví žalobkyně a žalovaných, jsou žalovaní povinni zdržet se užívání části dvojgaráže označené písmenem ‚A‘ o celkové ploše 15,5 m2 podle výkresu, který je nedílnou součástí tohoto rozhodnutí, a to od právní moci tohoto rozsudku. Výrokem pod bodem II. soud uložil žalovaným povinnost zdržet se užívání části pozemku parc. č. 4199/68 označené ve výkresu, který je součástí rozsudku, jako „ A “ o celkové plošné výměře 133,1 m2, a to od právní moci rozsudku “. Dále soud rozhodl o náhradě nákladů řízení.

Rozsudek byl vynesen proti původním žalovaným K. a J. P. Soud prvního stupně vzal za prokázané, že žalobkyně je vlastnicí bytové jednotky č. 2974/2 v domě č. p. 2974 v k. ú. Smíchov, žalovaní jsou vlastníky bytové jednotky č. 2974/1 tamtéž. V podílovém spoluvlastnictví účastníků jsou společné části domu ( včetně dvojgaráže ) a pozemku, žalobkyni náleží podíl 1069/1873 ( 57 % ) a žalovaným podíl 807/1873 ( 43 % ). Soud vzal za prokázané, že žalovaní byli žalobkyní jako většinovou spoluvlastnicí informováni dne 29. 12. 2006 o jejím rozhodnutí o rozsahu užívání společných částí ( dvojgaráže a pozemku ), tento rozsah však nerespektují. Rozsah a způsob užívání společných částí navržený žalobkyní považoval soud za spravedlivý a odpovídající velikosti spoluvlastnických podílů, proto shledal žalobu důvodnou.

Proti rozsudku soudu prvního stupně podali původní žalovaní manželé P. odvolání. Po zahájení odvolacího řízení na návrh žalobkyně Městský soud v Praze ( odvolací soud ) při jednání dne 16. října 2008 rozhodl usnesením ( písemné vyhotovení č. j. 53 Co 223/2008-260 ) ve smyslu § 107a odst. 1 a 2 občanského soudního řádu ( „o. s. ř. “ ), že v řízení bude pokračováno na straně žalovaných s A. a E. E., kterým původní žalovaní prodali bytovou jednotku č. 2974/1, nacházející se v domě č. p. 2974, a odpovídající podíl na společných částech domu a stavebním pozemku parc. č. 4199/49 a pozemku parc. č. 4199/68.

Rovněž při jednání dne 16. října 2008 Městský soud v Praze rozhodl věcně o odvolání žalovaných. Rozsudkem ze dne 16. října 2008, č. j. 53 Co 223/2008-263, ve znění usnesení ze dne 20. října 2008, č. j. 53 Co 223/2008-266, rozsudek soudu prvního stupně změnil tak, že žalobu zamítl. Odvolání původních žalovaných odvolací soud shledal důvodným, byť z jiných důvodů, než v něm uplatněných. Soud prvního stupně rozhodoval za situace, kdy žalovaní nerespektovali rozhodnutí většinové spoluvlastnice ze dne 21. 11. 2006 o rozsahu a způsobu užívání společných částí nemovitostí. Jejich právní nástupci však toto rozhodnutí žalobkyně respektují a do výkonu jejích vlastnických práv nezasahují.

Nejvyšší soud rozsudkem ze dne 14. března 2011, č. j. 22 Cdo 1638/2009-284, k dovolání žalobkyně výše uvedený rozsudek odvolacího soudu ve znění doplňujícího usnesení zrušil a věc vrátil Městskému soudu v Praze k dalšímu řízení se zdůvodněním, že odvolací soud zatížil řízení vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, neboť jednal s A. a E. E. jako s účastníky řízení dříve, než usnesení o jejich procesním nástupnictví nabylo právní moci.

Městský soud v Praze jako soud odvolací znovu rozhodl o odvolání žalovaných proti rozsudku soudu prvního stupně ze dne 8. února 2008, č. j. 34 C 3/2005-221. Rozsudkem ze dne 20. října 2011, č. j. 53 Co 223/2008-308, změnil uvedený rozsudek soudu prvního stupně tak, že žalobu zamítl; dále rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před soudy všech stupňů. Odvolací soud vyšel ze stavu věci, který existoval v době vydání jeho rozhodnutí ( § 154 odst. 1 o. s. ř. ) a který byl podle sdělení žalobkyně takový, že žalovaní předmětné nemovitosti neužívají, byt vyklidili a nabízejí jej k prodeji. Z tohoto tvrzení soud dovodil, že zde není situace, že by žalovaní nerespektovali rozhodnutí žalobkyně jako většinové spoluvlastnice z 21. 11. 2006 o rozdělení užívání nebytových prostor ( dvojgaráže ) a pozemku, které mají ve spoluvlastnictví, a že by zasahovali do částí vyhrazených k výlučnému užívání žalobkyni. Za tohoto stavu věci a navíc za situace, kdy žalovaní vznik sporu nezavinili a svým chováním nezavdali žalobkyni důvod k podání žaloby, odvolací soud považoval žalobu za nedůvodnou.

Proti rozsudku odvolacího soudu podává žalobkyně dovolání, jehož přípustnost opírá o § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř. a uplatňuje dovolací důvody uvedené v § 241a odst. 2 písm. a ) a b ) o. s. ř. a v § 241a odst. 3 o. s. ř.

Žalobkyně má za to, že odvolací soud neodstranil vadu vytýkanou mu dovolacím soudem, tj. že jednal s manžely E., aniž by se stali procesně řádnými nástupci původních žalovaných. Žalovaná argumentuje tím, že pokud odvolací soud vydal dne 16. října 2008 rozsudek, jímž rozhodoval ve věci samé a řízení jím končil, je vyloučeno, aby v řízení pokračoval vydáním usnesení o procesním nástupnictví podle § 107a odst. 1 o. s. ř. Na takové rozhodnutí je třeba pohlížet jako na rozhodnutí nulitní. Odvolací soud měl vydat nové rozhodnutí o procesním nástupnictví; protože tak neučinil, nastala situace, kdy vlastně účastníky zůstali původní žalovaní, soud však jednal s novými žalovanými.

Nesprávné je i rozhodnutí o náhradě nákladů řízení, jejichž náhradu soud žalobkyni nepřiznal, ačkoliv žaloba byla důvodná. Žalobkyně nemohla vzít žalobu zpět a tak se domoci náhrady podle § 146 odst. 2 o. s. ř.

Poukazuje na to, že i závěr soudu o neporušování rozhodnutí žalobkyně o užívání společných nemovitostí ze strany žalovaných nevychází ze zjištěných skutečností, ale je pouhou hypotézou. Pokud by odvolací soud potvrdil rozsudek soudu prvního stupně jako věcně správný, žalobkyně by nebyla poškozená na svých právech a žalovaní by byli povinni jí nahradit náklady řízení, které by pak mohli požadovat po původně žalovaných. Řízení je tak postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, a dovoláním napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci. Žalobkyně navrhuje, aby dovolací soud zrušil rozsudek odvolacího soudu a věc mu vrátil k dalšímu řízení.

Žalovaní se k dovolání nevyjádřili.

Nejvyšší soud po zjištění, že dovolání je přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř., že jsou uplatněny dovolací důvody upravené v § 241a odst. 2 písm. a ) a v § 241a odst. 3 o. s. ř. a že jsou splněny i další náležitosti dovolání a podmínky dovolacího řízení ( zejména § 240 odst. 1, § 241 odst. 1 o. s. ř. ), napadené rozhodnutí přezkoumal a zjistil, že dovolání je důvodné.

V předchozím rozhodnutí v této věci dovolací soud uvedl : „ S osobou, která má nadále na základě procesního nástupnictví vystupovat jako účastník řízení, může soud jednat jako s účastníkem až poté, co usnesení o procesním nástupnictví ( § 107a odst. 1 o. s. ř. ) nabude právní moci. “ Vytkl odvolacímu soudu, že nevyčkal právní moci usnesení vyhlášeného při jednání dne 16. října 2008, kterým rozhodl na návrh žalobkyně v souladu s § 107a o. s. ř., že v řízení bude pokračováno na straně žalovaných s A. E. a E. E. Jestliže za této situace jednal odvolací soud s A. a E. E. jako s účastníky řízení a naopak již takto nejednal s původními žalovanými, a téhož dne 16. října 2008 rozhodl ve věci samé, zatížil řízení vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci ve smyslu § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

Po zrušení jeho rozhodnutí v dovolacím řízení odvolací soud jednal opět s A. a E. E. jako s účastníky řízení; vycházel přitom z toho, že usnesení ze dne 16. října 2008, č. j. 53 Co 223/2008-260, kterým bylo rozhodnuto o návrhu na procesní nástupnictví nabylo právní moci. Přehlédl však, že tomu tak není, neboť A. E. a E. E. usnesení dosud doručeno nebylo. Doručeno bylo totiž pouze žalobkyni a žalovaným K. a E. P. Řízení je tak stále zatíženo vadou, která měla za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, jak již bylo uvedeno v rozsudku dovolacího soudu ze dne 14. března 201l, č. j. 22 Cdo 1638/2009-284. Nejvyšší soud z tohoto důvodu rozsudek odvolacího soudu zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení ( § 243b odst. 2,3 o. s. ř. ). Lze ještě dodat, že neobstojí názor žalobkyně, že usnesení ze dne 16. října 2008, č. j. 53 Co 233/2008-260, je rozhodnutím nulitním. Žalobkyně přehlíží, že po zrušení rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé, existuje jen nepravomocné rozhodnutí odvolacího soudu o právním nástupnictví. Vzhledem k tomu se dovolací soud nezabýval dalšími dovolacími námitkami.

Proti tomuto rozsudku není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 11. prosince 2012JUDr. Jiří Spáčil, CSc., v. r.
předseda senátu

§ 107a o. s. ř.

22 Cdo 1869/2012

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 34 C 3/2005

Městského soudu v Praze

č. j. 53 Co 223/2008-308

Městského soudu v Praze

č. j. 53 Co 223/2008-308

Obvodní soud pro Prahu 5

soud prvního stupně

č. j. 34 C 3/2005-221

Soud prvního stupně

soudu prvního stupně

Městský soud v Praze

odvolací soud

č. j. 53 Co 223/2008-260

Městský soud v Praze

č. j. 53 Co 223/2008-263

č. j. 53 Co 223/2008-266

soudu prvního stupně

odvolací soud

Soud prvního stupně

Nejvyšší soud

č. j. 22 Cdo 1638/2009-284

odvolacího soudu

Městskému soudu v Praze

odvolací soud

Městský soud v Praze

soud odvolací

soudu prvního stupně

č. j. 34 C 3/2005-221

č. j. 53 Co 223/2008-308

soudu prvního stupně

Odvolací soud

§ 154 odst. 1 o. s. ř.

odvolací soud

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) a b ) o. s. ř.

v § 241a odst. 3 o. s. ř.

odvolací soud

dovolacím soudem

odvolací soud

§ 107a odst. 1 o. s. ř.

Odvolací soud

§ 146 odst. 2 o. s. ř.

odvolací soud

soudu prvního stupně

dovolací soud

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

§ 240 odst. 1, § 241 odst. 1 o. s. ř.

dovolací soud

§ 107a odst. 1 o. s. ř.

odvolacímu soudu

§ 107a o. s. ř.

odvolací soud

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

odvolací soud

č. j. 53 Co 223/2008-260

dovolacího soudu

č. j. 22 Cdo 1638/2009-284

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 243b odst. 2,3 o. s. ř.

č. j. 53 Co 233/2008-260

odvolacího soudu

odvolacího soudu

dovolací soud


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele J. P., zastoupeného JUDr. Milanem Janíčkem, advokátem se sídlem Šumperk, Slovanská 21, proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě - pobočka v Olomouci ze dne 28. 7. 2010, čj. 70 Co 436/2009 - 288, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včasnou ústavní stížností stěžovatel navrhl zrušení v záhlaví označeného rozsudku Krajského soudu v Ostravě - pobočka v Olomouci, kterým byl změněn výrok I. rozsudku Okresního soudu v Šumperku ze dne 6. 5. 2009, čj. 16 C 253/2008 - 219, tak, že zamítl žalobu stěžovatele proti žalované M. P. na zaplacení 27.991,- Kč a žádnému z účastníků nepřiznal právo na náhradu nákladů řízení.

V ústavní stížnosti stěžovatel uvedl, že Okresní soud v Šumperku ( dále jen "okresní soud" ) jeho žalobě vyhověl. K odvolání žalované se věcí zabýval Krajský soud v Ostravě - pobočka v Olomouci, jako odvolací soud, který se neztotožnil s právním názorem soudu prvního stupně, že stěžovatel a žalovaná vedou společnou domácnost v rodinném domě, který tvoří jejich společné jmění. Stěžovatel vyjádřil nesouhlas s argumentací odvolacího soudu, podle které v daném případě nejsou splněny podmínky § 19 odst. 3 zákona o rodině. Podle názoru stěžovatele jde výklad § 19 odst. 1, 2, 3 zákona o rodině, učiněný odvolacím soudem, proti smyslu zákonné úpravy. Nevypořádal se všemi skutečnostmi, které v řízení vyšly najevo a věc nesprávně posoudil po právní stránce. Tím došlo k porušení základních práv stěžovatele podle čl. 2 odst. 2, čl. 36 odst. 1 a čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod.

Z předložených rozhodnutí Ústavní soud zjistil, že Okresní soud v Šumperku uložil žalované povinnost zaplatit stěžovateli částku 27.991,- Kč s úrokem z prodlení, neboť dospěl k závěru, že stěžovatel vede se žalovanou společnou domácnost v rodinném domě, jenž tvoří jejich společné jmění, což má zásadní význam pro aplikaci § 19 zákona o rodině. Na základě odvolání žalované změnil odvolací soud rozsudek okresního soudu tak, že žalobu zamítl, neboť se neztotožnil s jeho právním závěrem o nutnosti aplikace § 19 zákona o rodině. Vyšel ze skutkových zjištění okresního soudu a vyložil § 19 odst. 1, 2, 3 zákona o rodině s tím, že toto ustanovení je nutno hodnotit v kontextu s § 115 ObčZ, který definuje pojem "společná domácnost". V dané věci objektivně zjistitelné okolnosti nesvědčí o tom, že by účastníci v období, za které stěžovatel uplatňuje nárok podle § 19 odst. 3 zákona o rodině, vedli společnou domácnost ve smyslu § 115 ObčZ. Bylo naopak prokázáno, že již řadu let žádný z účastníků neplní základní povinnosti podle § 18 zákona o rodině. Účastníci spolu nežijí, rozdělili si užívání domu, vzájemně se osočují a obviňují z nevhodného chování. Peněžní příjmy si každý ponechává výlučně pro svoji potřebu. Dlouhodobě spolu nežijí a nehospodaří, není tak plněna žádná sociální funkce, kterou má rodina plnit. Jediné, co mají jako manželé společné, je dům, v němž bydlí a který patří do jejich společného jmění. Tento faktický stav lze proto označit za ukončení soužití a zrušení společné domácnosti a jejich manželství je zcela formální.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Podstatou ústavní stížnosti je polemika stěžovatele s právním závěrem odvolacího soudu. Jeho výklad § 19 zákona o rodině považuje za protiústavní. Svým přístupem staví Ústavní soud do pozice další přezkumné soudní instance, která mu však podle čl. 83 Ústavy nepřísluší. Posláním Ústavního soudu je především zkoumat, zda napadeným rozhodnutím soudu nebyla porušena základní práva nebo svobody stěžovatele, zakotvená v ústavních předpisech.

Po přezkumu ústavnosti řízení i napadeného rozhodnutí Ústavní soud dospěl k závěru, že odvolací soud, na základě správně zjištěného skutkového stavu věci, vyložil zřetelně své právní závěry, které náležitě odůvodnil. Podrobně se zabýval argumenty stěžovatele a přesvědčivě se s nimi vypořádal. Ústavní soud nepokládá za vhodné právní hodnocení i závěry odvolacího soudu opakovat, proto na ně pouze odkazuje. Nelze než uzavřít, že pokud obecný soud rozhodl způsobem, s nímž se stěžovatel neztotožňuje, nezakládá to samo o sobě důvod k úspěšné ústavní stížnosti. Ústavní soud ve zkoumané věci neshledal nic, co by ji pozvedlo do ústavněprávní roviny.

Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem dospěl senát Ústavního soudu k závěru, že jsou splněny podmínky ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, a proto, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků řízení, usnesením ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 18. ledna 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

čj. 70 Co 436/2009 - 288

Okresního soudu

čj. 16 C 253/2008 - 219

Okresní soud v Šumperku

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 19 odst. 3 zákona o rodině

§ 19 odst. 1, 2, 3 zákona o rodině

odvolacím soudem

Ústavní soud

Okresní soud

§ 19 zákona o rodině

odvolací soud

okresního soudu

§ 19 zákona o rodině

okresního soudu

§ 19 odst. 1, 2, 3 zákona o rodině

§ 115 ObčZ

§ 19 odst. 3 zákona o rodině

§ 115 ObčZ

§ 18 zákona o rodině

odvolacího soudu

§ 19 zákona o rodině

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy

Ústavního soudu

Ústavní soud

odvolací soud

Ústavní soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Vladimíra Mikuška a soudkyň JUDr. Olgy Puškinové a JUDr. Miroslavy Jirmanové v exekuční věci oprávněného M. M., zastoupeného Mgr. et Mgr. Václavem Sládkem, advokátem se sídlem v Praze 5, Janáčkovo nábřeží 51/39, proti povinné L. M., zastoupené JUDr. Julií Janatovou, advokátkou se sídlem v Praze 4, Jihovýchodní I. čp. 1619/15, pro vymožení povinností, vedené u Okresního soudu v Rakovníku pod sp. zn. 9 Nc 2361/2007, o dovolání oprávněného proti usnesení Krajského soudu v Praze z 23. 10. 2007, č. j. 22 Co 573/2007-68, takto :

Usnesení Krajského soudu v Praze z 23. 10. 2007, č. j. 22 Co 573/2007-68, se ruší a věc se tomuto soudu vrací k dalšímu řízení.

O d ů v o d n ě n í :
Rozsudkem z 22. 5. 2006, č. j. 0P 13/2003-1134, rozhodl Okresní soud v Rakovníku – kromě jiného – tak, že matku nezletilé M., nar. a nezletilého M., nar., M. ( v tomto řízení povinnou ), zavázal, aby jejich otce ( oprávněného ) „ pravidelně vždy k poslednímu dni každého měsíce písemně informovala o nezletilých dětech, a to o jejich zdravotním stavu, školních výsledcích, mimoškolních aktivitách a aby jejich otci průběžně podávala aktuální zprávy o mimořádných podstatných záležitostech týkajících se nezletilých. “ Rozsudek v tomto výroku nabyl právní moci 28. 6. 2006.

K návrhu oprávněného z 18. 1. 2007 okresní soud usnesením z 23. 1. 2007, č. j. 9 Nc 2361/2007-13, nařídil podle výše citovaného rozsudku „ exekuci pro splnění povinnosti povinné pravidelně vždy k poslednímu dni každého měsíce písemně informovat o nezletilých dětech, a to o jejich zdravotním stavu, školních výsledcích, mimoškolních aktivitách a jejich otci průběžně podávat aktuální zprávy o mimořádných podstatných záležitostech týkajících se nezletilých. “ Kromě toho okresní soud nařídil k vymožení nákladů exekuce, které budou v průběhu řízení stanoveny, na majetek povinné exekuci, jejímž provedením pověřil navrženého soudního exekutora, a povinnou zavázal, aby nenakládala se svým majetkem včetně nemovitostí.

K návrhu povinné z 24. 4. 2007 okresní soud usnesením z 15. 8. 2007, č. j. 9 Nc 2361/2007-44, exekuci s poukazem na ustanovení § 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř. zastavil ( výrok I. ) a povinnou zavázal k zaplacení nákladů exekuce ( výrok II. ) a náhrady nákladů řízení oprávněnému ( výrok III. ) Své rozhodnutí odůvodnil závěrem, že povinná svou povinnost dobrovolně neplnila, přestože jí byla pravomocně uložena dnem 28. 6. 2006. V tomto smyslu je tedy podle okresního soudu zřejmé, že návrh na nařízení exekuce byl podán důvodně, „ na druhou stranu ale povinná začala svou povinnost plnit již v průběhu ledna 2007, kdy ještě o nařízení exekuce nevěděla, a tuto svou povinnost dobrovolně plní dosud. “ Z uvedeného podle okresního soudu vyplývá, že v současnosti je exekuce „ nepřípustná, protože by v jejím průběhu byla vymáhána dobrovolně plněná povinnost. “

Napadeným usnesením z 23. 10. 2007, č. j. 22 Co 573/2007-68, krajský soud usnesení okresního soudu ve výroku I. o zastavení exekuce potvrdil a ve výrocích II. a III. o nákladech exekuce a náhradě nákladů řízení změnil tak, že k jejich zaplacení zavázal naopak oprávněného, a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů odvolacího řízení. Potvrzující výrok však odůvodnil jinak než soud prvního stupně, a to – s poukazem na taxativní výčet způsobů exekuce obsažený v ustanovení § 59 odst. 2 exekučního řádu – závěrem, že soudní exekutor „ ve vztahu k výkonu rozhodnutí “ ukládajících povinnost informovat druhého rodiče o dítěti, jež jsou podle jeho názoru rozhodnutími o výchově nezletilých dětí ve smyslu ustanovení § 272 až 273a o. s. ř., „ pravomoc nemá “. V nedostatku pravomoci soudního exekutora odvolací soud spatřoval pochybení při nařízení exekuce, jež lze odstranit jen jejím zastavením podle ustanovení § 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř. Výrok o nákladech exekuce a o náhradě nákladů řízení odvolací soud s poukazem na ustanovení § 89 exekučního řádu a § 271 věty první o. s. ř. odůvodnil procesním zaviněním povinného.

Proti rozhodnutí odvolacího soudu podal oprávný dovolání, jehož přípustnost dovozuje z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. Nesprávnost právního posouzení věci ve smyslu ustanovení § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř. spatřuje ( kromě jiného ) v závěru odvolacího soudu, že v souzené věci „ není dána pravomoc soudního exekutora “, že tedy povinnost odpovídající právu zakotvenému v ustanovení § 26 odst. 4 věty druhé in fine zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů /dále jen „ zák. o rod. “/, exekucí podle zákona č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti /exekuční řád/ a o změně dalších zákonů ve znění pozdějších předpisů /dále též jen „ ex. ř. “/, vymáhat nelze.

Povinná navrhla zamítnutí dovolání.

Nejvyšší soud, který věc projednal podle občanského soudního řádu ve znění účinném do 30.6.2009 ( čl. II Přechodných ustanovení, bod 12, zákona č. 7/2009 Sb. ), se nejprve zabýval otázkou přípustnosti dovolání a v tomto ohledu dospěl k závěru, že dovolání přípustné je, jelikož napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam ( § 237 odst. 1 písm. c/ ve spojení s ustanovením § 238a odst. 1 písm. d/, odst. 2 o.s.ř. ), daný tím, že jím má být zodpovězena judikaturou dovolacího soudu dosud nevyřešená otázka ( § 237 odst. 3 o.s.ř. ), jejíž posouzení má význam nejen pro předmětnou věc, ale pro soudní praxi obecně, totiž otázka, zda povinnost odpovídající právu zakotvenému v ustanovení § 26 odst. 4 větě druhé in fine zák. o rod. “ lze vymáhat exekucí podle exekučního řádu.

Dovolání je důvodné.

Jelikož vady podle § 229 odst. 1, odst. 2 písm. a/, b/ a odst. 3 o.s.ř., které by řízení činily zmatečným ani jiné vady řízení ( § 241a odst. 2 písm. a/ o.s.ř. ), k nimž je dovolací soud – je-li dovolání přípustné – povinen přihlédnout z úřední povinnosti ( § 242 odst. 3 věta druhá o.s.ř. ), v dovolání namítány nejsou a nevyplývají ani z obsahu spisu, a protože jinak je dovolací soud vázán uplatněným dovolacím důvodem včetně jeho obsahového vymezení ( § 242 odst. 3, věta první, o.s.ř. ), je předmětem dovolacího přezkumu závěr odvolacího soudu, že povinnost odpovídající právu zakotvenému v ustanovení § 26 odst. 4 věty druhé in fine zák. o rod. vymáhat exekucí podle exekučního řádu nelze.

Právní posouzení věci je nesprávné, jestliže odvolací soud věc posoudil podle právní normy ( a to nejen hmotného práva, ale také – a o takový případ jde v souzené věci – práva procesního ), jež na zjištěný skutkový stav nedopadá, nebo právní normu – sice správně určenou – nesprávně vyložil, případně ji na daný skutkový stav nesprávně aplikoval.

Ze skutečnosti, že zákon výslovně formuluje právo rodiče na pravidelné informace o dítěti, vyplývá druhému rodiči povinnost tyto informace poskytnout. Literatura ( srov. např. Hrušáková, M. a kolektiv. Zákon o rodině. Komentář. čtvrté vydání. Praha : C. H. Beck, 2009, s. 97-98 ) vychází z názoru, že soud může uložit rodiči konkrétní povinnost, např. měsíčně, čtvrtletně nebo půlročně podávat informaci o zdravotním stavu a školním prospěchu dítěte a aktuálně informace o dalších podstatných náležitostech; otázkou však podle ní zůstává výkon takového rozhodnutí, neboť ustanovení § 272 a násl. o. s. ř. se týkají pouze rozhodnutí, případně schválené dohody o výchově nezletilých dětí a úpravě jejich styku s rodiči. Pokud však jde o povinnost informovat druhého rodiče, nejedná se o vztah k nezletilému dítěti, ale o vzájemný vztah rodičů. Závěr, že by soud mohl v případě neplnění povinnosti informovat, plynoucí z tohoto rozsudku, ukládat povinnému rodiči pokuty ve smyslu § 273 o. s. ř., není proto podle uvedeného komentáře za této situace namístě.

Nejvyšší soud nespatřuje důvod předmětnou otázku řešit od výše uvedeného názoru odlišně. Ustanovení § 272-273a o. s. ř. se vztahují – jak plyne z rubriky nad ustanovením § 272 i z doslovného znění jeho druhého a třetího odstavce – na soudní rozhodnutí či soudem schválené dohody o výchově nezletilých dětí a o úpravě styku s nimi anebo rozhodnutí o navrácení dítěte, jde tedy o úpravu vztahu mezi rodiči a dětmi ( srov. první část druhé věty ustanovení § 26 odst. 4 zák. o rod., podle níž soud dbá, aby bylo respektováno právo dítěte na péči obou rodičů a udržování pravidelného osobního styku s nimi ).

Pokud však jde o právo rodiče na informaci o dítěti, to není obsahem ( prvkem ) vztahu mezi rodičem a dítětem, nýbrž vztahu mezi rodiči navzájem ( k tomu srov. druhou část druhé věty uvedeného ustanovení, podle níž soud dbá o právo druhého rodiče, jemuž nebude dítě svěřeno, na pravidelnou informaci o dítěti ). Ze znění celého ustanovení § 26 odst. 4 zákona o rodině a ostatně i z logiky věci nelze dovodit závěr jiný, než že právu druhého rodiče na informaci o dítěti odpovídá povinnost rodiče, jemuž bylo dítě svěřeno do výchovy, tyto informace poskytnout. Z uvedeného pak plyne, že k vynucení splnění informační povinnosti nelze postupovat podle ustanovení § 272 a násl. o. s. ř. vztahujících se k úpravě výchovy nezletilých dětí a styku rodičů s nimi. Je-li tomu tak, pak ovšem neobstojí závěr ( odůvodněný poukazem na ustanovení § 59 odst. 2 exekučního řádu ) odvolacího soudu, že předmětný exekuční titul lze vykonat jen podle občanského soudního řádu, nikoli tedy i řádu exekučního, a že tedy „ není dána pravomoc soudního exekutora. “

Protože nejde o exekuci podle § 59 odst. 2 písm. d ) exekučního řádu, kterou by bylo možno provést – jako je tomu u vymáhání jiných prací a výkonů zastupitelné povahy – podle § 72 odst. 1 exekučního řádu ( jehož dikce se od znění ustanovení § 350 o. s. ř. významně liší ), přichází v úvahu provedení ( soudem nařízené ) exekuce jediným způsobem, a to ukládáním pokut podle § 72 odst. 2 exekučního řádu, který naopak na ustanovení § 351 o. s. ř. výslovně ( nejen tedy prostřednictvím obecného ustanovení § 73 exekučního řádu ) odkazuje ( srov. též Bureš, J., Drápal, L. a kol. Občanský soudní řád. Komentář, II. díl., 1. vydání, Praha C. H. Beck, 2009, strana 2715, a Kasíková, M. a kol. Zákon o soudních exekutorech a exekuční činnosti /exekuční řád/ Komentář. 2. vydání. Praha : C. H. Beck, 2010, s. 301, 305 ).

Dospěl-li odvolací soud k závěru jinému, je jeho právní posouzení věci nesprávné; protože na tomto nesprávném právním posouzení napadené rozhodnutí spočívá, Nejvyšší soud je bez jednání ( § 243a odst. 1 o. s. ř. ) podle § 243b odst. 2 věty za středníkem o. s. ř. zrušil a věc mu podle § 243b odst. 3 věty první o.s.ř. vrátil k dalšímu řízení.

Právní názor dovolacího soudu je závazný ( § 243d odst. 1 část první věty za středníkem o.s.ř. ).

V novém usnesení soud rozhodne nejen o nákladech dalšího řízení, ale znovu i o nákladech řízení původního, tedy i dovolacího ( § 243d odst. 1 věta druhá o.s.ř. ).

 Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 30. června 2010

 JUDr. Vladimír Mikušek, v. r.
 předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Rakovníku

sp. zn. 9 Nc 2361/2007

Krajského soudu v Praze

č. j. 22 Co 573/2007-68

Krajského soudu v Praze

č. j. 22 Co 573/2007-68

č. j. 0P 13/2003-1134

Okresní soud v Rakovníku

okresní soud

č. j. 9 Nc 2361/2007-13

okresní soud

okresní soud

č. j. 9 Nc 2361/2007-44

§ 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř.

okresního soudu

okresního soudu

č. j. 22 Co 573/2007-68

krajský soud

okresního soudu

soud prvního stupně

§ 59 odst. 2 exekučního řádu

§ 272 až 273a o. s. ř.

odvolací soud

§ 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř.

odvolací soud

§ 89 exekučního řádu

§ 271 věty první o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolacího soudu

ve znění pozdějších předpisů

zák. o rod.

č. 120/2001 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyšší soud

občanského soudního řádu

ve znění účinném do 30.6.2009

dovolacího soudu

§ 237 odst. 3 o.s.ř.

§ 241a odst. 2 písm. a/ o.s.ř.

dovolací soud

§ 242 odst. 3 věta druhá o.s.ř.

dovolací soud

§ 242 odst. 3, věta první, o.s.ř.

odvolacího soudu

odvolací soud

§ 272 a násl. o. s. ř.

§ 273 o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 272-273a o. s. ř.

§ 272

§ 26 odst. 4 zák. o rod.

§ 26 odst. 4 zákona o rodině

§ 272 a násl. o. s. ř.

§ 59 odst. 2 exekučního řádu

odvolacího soudu

§ 59 odst. 2 písm. d ) exekučního řádu

§ 72 odst. 1 exekučního řádu

§ 350 o. s. ř.

§ 72 odst. 2 exekučního řádu

§ 351 o. s. ř.

§ 73 exekučního řádu

odvolací soud

Nejvyšší soud

§ 243a odst. 1 o. s. ř.

§ 243b odst. 3 věty první o.s.ř.

dovolacího soudu

§ 243d odst. 1 věta druhá o.s.ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Františka Duchoně a soudců Ivany Janů a Vojena Güttlera ve věci ústavní stížnosti stěžovatelky J. Š., zastoupené Mgr. Janou Blechovou, advokátkou se sídlem Plzeň, Malá 6, proti usnesení Krajského soudu v Plzni ze dne 5. 9. 2008, č. j. 11 Co 432/2008-668, a proti usnesení Okresního soudu Plzeň-jih ze dne 20. 6. 2008, č. j. 3 P 7/2007-637, za účasti Krajského soudu v Plzni a Okresního soudu Plzeň-jih jako účastníků řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.
Včasnou ústavní stížností stěžovatelka navrhla zrušení shora označených usnesení Krajského soudu v Plzni ( dále též „ odvolací soud “ ), a usnesení Okresního soudu Plzeň-jih ( dále též „ soud prvního stupně “ ). Usnesením odvolacího soudu bylo potvrzeno usnesení soudu prvního stupně, jímž byla stěžovatelce uložena pokuta ve výši 10 000,- Kč za nerealizované styky její nezletilé dcery Jany ( jedná se o pseudonym ) s otcem Ing. Z. Š. v termínech stanovených v rozhodnutích soudu prvního stupně. Stěžovatelka tvrdila, že tímto postupem bylo porušeno její právo na možnost domáhat se stanoveným postupem svého práva u nezávislého a nestranného soudu, garantované čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, a její právo na spravedlivé projednání její záležitosti, garantované čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Stejným postupem mělo být porušeno její právo na ochranu rodičovství a rodiny, její právo jako rodiče na péči o dítě a jeho výchovu, a stejně tak mělo dojít k ohrožení zvláštní ochrany dětí a práva dítěte na rodičovskou výchovu a péči, garantované čl. 32 Listiny základních práv a svobod.
Stěžovatelka v ústavní stížnosti popsala dosavadní průběh řízení, v němž se otec domáhal uskutečnění styku se svou dcerou, a to na základě pravomocného usnesení soudu prvního stupně, kterým byl upraven styk otce s dcerou.

Jak vyplývá z ústavní stížnosti stěžovatelky i z Ústavním soudem vyžádaného soudního spisu, styk upravený v pravomocném usnesení soudu prvního stupně se prakticky neuskutečňoval, což stěžovatelka odůvodňuje objektivními překážkami, resp. překážkami na straně nezletilé dcery, neboť stěžovatelka je přesvědčena, že učinila všechny možné pokusy a snahy přimět dceru ke styku s otcem. Úprava styku otce s dcerou je dle stěžovatelky v podstatě nerealizovatelná, což podle ní také potvrzují zprávy odborných lékařů a psychologů a v neposlední řadě také výpověď nezletilé dcery. Celá situace, tedy pokračování v pokusech o realizaci styku, se dle stěžovatelky „ dramatickým způsobem podílí na neustálém zhoršování zdravotního stavu nezletilé, která trpí velmi těžkými psychickými poruchami. “ Pravomocné usnesení soudu prvního stupně o úpravě styku otce s nezletilou tak dle stěžovatelky rozhodně není v zájmu nezletilé.

Stěžovatelka dále uvádí, že za stejnou nerealizaci styku otce s dítětem byla rovněž v trestním řízení odsouzena k podmíněnému trestu odnětí svobody v délce tří měsíců, což podle ní znamená, že rozhodnutím o uložení pokuty v řízení vykonávacím a rozhodnutím o odsouzení k podmíněnému trestu odnětí svobody byla „ postižena za úplně stejnou věc. “

Závěrem stěžovatelka uvádí, že pokuta, jež jí byla uložena v rámci vykonávacího řízení, je poměrně vysoká, resp. vydaná za situace, kdy soud vůbec nezjišťoval ani její majetkové poměry, ani její příjmové možnosti a schopnosti. Dle stěžovatelky tvoří její jediné příjmy pouze dávky sociální podpory, a proto je pro ni výše pokuty „ zcela likvidační. “

Stěžovatelka tak tento postup soudů označuje za nesprávný, mělo tedy dojít „ k porušení jejích základních lidských práv zaručených stěžovatelce Ústavou České republiky, Listinou základních práv a svobod a stejně tak i mezinárodními úmluvami, jimiž je Česká republika vázána. “

S ohledem na uvedené skutečnosti stěžovatelka navrhla, aby Ústavní soud napadená usnesení zrušil.

Relevantní znění příslušných ustanovení Listiny základních práv a svobod, jejichž porušení stěžovatelka namítá, jsou následující :

Čl. 32 Listiny základních práv a svobod :
( 1 ) Rodičovství a rodina jsou pod ochranou zákona. Zvláštní ochrana dětí a mladistvých je zaručena.
( 2 ) Ženě v těhotenství je zaručena zvláštní péče, ochrana v pracovních vztazích a odpovídající zdravotní podmínky.
( 3 ) Děti narozené v manželství i mimo ně mají stejná práva.
( 4 ) Péče o děti a jejich výchova je právem rodičů; děti mají právo na rodičovskou výchovu a péči. Práva rodičů mohou být omezena a nezletilé děti mohou být od rodičů odloučeny proti jejich vůli jen rozhodnutím soudu na základě zákona.
( 5 ) Rodiče, kteří pečují o děti, mají právo na pomoc státu.
( 6 ) Podrobnosti stanoví zákon.

Čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod :
Každý se může domáhat stanoveným postupem svého práva u nezávislého a nestranného soudu a ve stanovených případech u jiného orgánu.

Čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod :
Každý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem, zřízeným zákonem, který rozhodne o jeho občanských právech nebo závazcích nebo o oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu. Rozsudek musí být vyhlášen veřejně, avšak tisk a veřejnost mohou být vyloučeny buď po dobu celého nebo části procesu v zájmu mravnosti, veřejného pořádku nebo národní bezpečnosti v demokratické společnosti, nebo když to vyžadují zájmy nezletilých nebo ochrana soukromého života účastníků anebo, v rozsahu považovaném soudem za zcela nezbytný, pokud by, vzhledem ke zvláštním okolnostem, veřejnost řízení mohla být na újmu zájmům spravedlnosti.

II.
Z předložených usnesení a Ústavním soudem vyžádaného spisu bylo zjištěno, že na základě usnesení soudu prvního stupně ze dne 28. 4. 2008, č. j. 3 P 7/2007-609, byla stěžovatelka vyzvána k dobrovolnému plnění soudního rozhodnutí o úpravě styku otce s nezletilou dcerou ve smyslu ustanovení § 272 odst. 2 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ o. s. ř. “ ), neboť toto rozhodnutí soudu prvního stupně neplnila. Otec nezletilé dcery v období od 14. 9. 2006 do 21. 4. 2008 podal celkem 37 stížností, v nichž uváděl, že stěžovatelka mu neumožňuje styk s nezletilou dcerou. Ve výzvě k dobrovolnému plnění soudního rozhodnutí byla stěžovatelka současně poučena o případných následcích neplnění této povinnosti, tedy o možnosti výkonu rozhodnutí ukládáním pokut nebo odnětím dítěte.

Vzhledem ke skutečnosti, že stěžovatelka ani po této výzvě neumožnila styk otce s nezletilou dcerou, i když ( jak sama uvádí ) „ činila vše pro to, aby byl styk nezletilé dcery s otcem realizován, když je však ale toho názoru, že bohužel není z objektivních důvodů schopna zajistit, aby se dcera s otcem stýkala v rozsahu dle pravomocného rozhodnutí “, což opírá také o tvrzení z lékařských zpráv a zpráv o aktuálním psychickém stavu dítěte, rozhodl dne 20. 6. 2008 soud prvního stupně usnesením č. j. 3 P 7/2007-637 tak, že se stěžovatelce ukládá pokuta ve výši 10 000,- Kč. Toto usnesení bylo rovněž potvrzeno usnesením odvolacího soudu ze dne 5. 9. 2008, č. j. 11 Co 432/2008-668. Odvolací soud zejména konstatoval, že „ se jedná o výkon rozhodnutí a v tomto řízení nelze provádět důkazy k tomu, jaký je současný vzájemný vztah nezletilé k otci a zda je dána taková kvalifikovaná změna poměrů, která by byla způsobilá přivodit změnu soudního rozhodnutí o úpravě styku otce s nezletilou. “

Z předložených usnesení dále vyplývá, že stěžovatelka byla dne 5. 3. 2008 rozsudkem Krajského soudu v Plzni, č. j. 8 To 49/2008 odsouzena k podmíněnému trestu odnětí svobody v délce tří měsíců pro trestný čin maření výkonu úředního rozhodnutí podle § 171 odst. 3 zákona č. 140/1961 Sb., trestního zákona, ve znění pozdějších předpisů.

III.
Po seznámení s obsahem ústavní stížnosti a napadenými usneseními Krajského soudu v Plzni a Okresního soudu Plzeň-jih Ústavní soud konstatuje, že návrh stěžovatelky na zrušení napadených usnesení je zjevně neopodstatněný. Opodstatněností ústavní stížnosti je v řízení před Ústavním soudem třeba rozumět podmínku, že napadeným rozhodnutím bylo porušeno základní právo nebo svoboda stěžovatele.

Ústavní soud ve své judikatuře opakovaně zdůrazňuje, že není vrcholem soustavy obecných soudů a zásadně není oprávněn zasahovat do jejich rozhodovací činnosti. Zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen tehdy, shledá-li současně porušení základního práva či svobody.

Právo na spravedlivý proces podle čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod by bylo porušeno, pokud by komukoliv byla upřena možnost domáhat se svého práva u nezávislého a nestranného soudu, popř. pokud by soud odmítl jednat a rozhodovat o podaném návrhu, event. pokud by zůstal v řízení bez zákonného důvodu nečinný. K takové situaci v posuzované věci nedošlo, neboť se obecné soudy v rámci řízení o výkonu rozhodnutí věcí podrobně zabývaly a svá rozhodnutí, tedy proč došlo k uložení pokuty, resp. potvrzení usnesení soudem odvolacím, řádně odůvodnily. Argument stěžovatelky, že výše uložené pokuty má pro ni „ likvidační dopad “, se jeví jako nedůvodný, neboť výše pokuty byla stanovena na úrovni jedné pětiny ze zákona nejvyšší přípustné částky, jež může být v rámci výkonu rozhodnutí o výchově nezletilých dětí ve smyslu § 273 o. s. ř. ( i opakovaně ) uložena.

K ochraně rodičovství a rodiny podle čl. 32 Listiny základních práv a svobod Ústavní soud uvádí, že rodičovská práva jsou přiznána oběma rodičům, stejně tak i nezletilé dítě má právo na rodičovskou péči obou rodičů. Obecně se předpokládá, že rodiče se na výchově svého dítěte dohodnou, pro případ, že taková dohoda není možná, připadá zde určující role soudu, který svým rozhodnutím nahradí dohodu rodičů a určí jejich práva ve vztahu k výchově nezletilého dítěte. Vzhledem k tomu, že se obecné soudy v rámci řízení o výkonu rozhodnutí uvedenou věcí řádně zabývaly, nedošlo jejich postupem k porušení práv garantovaných čl. 32 Listiny základních práv a svobod.

K argumentu stěžovatelky, že za stejnou nerealizaci styku otce s dítětem byla rovněž v trestním řízení odsouzena k podmíněnému trestu odnětí svobody v délce tří měsíců, tedy „ postižena za úplně stejnou věc “ Ústavní soud konstatuje, že účelem vykonávacího řízení je donucení povinné osoby k plnění povinnosti, jež jí byla vykonatelným rozhodnutím uložena, nikoliv tedy postižení za jednání v rozporu s právními předpisy. Charakter pokuty uložené dle ustanovení § 273 odst. 1 o. s. ř. tedy nespočívá v sankci za protiprávní jednání. „ Určitá majetková újma, jíž je povinný v exekučním řízení záměrně podroben, slouží k tomu, aby byl zlomen odpor povinného, který se zdráhá vykonat úkon, uložený mu exekučním titulem, jejž nemůže namísto povinného vykonat žádná jiná osoba. “ ( Macur, J. Kurs občanského práva procesního. Exekuční právo. Praha : C. H. Beck, 1998, s. 7 ) Pokuta uložená dle ustanovení § 273 odst. 1 o. s. ř. je tak ze své podstaty prostředkem donucení povinného k plnění uložené povinnosti.

Z pohledu práva trestního pak lze konstatovat, že danou skutkovou podstatu trestného činu naplní ten, kdo „ poté, co proti němu byla bezvýsledně použita opatření v občanském soudním řízení směřující k výkonu rozhodnutí soudu nebo soudem schválené dohody o výchově nezletilých dětí, maří výkon takového rozhodnutí nebo dohody, nebo kdo se dopustí závažného jednání, aby zmařil výkon rozhodnutí jiného státního orgánu týkajícího se výchovy nezletilých dětí. “ Užití § 273 odst. 1 o. s. ř. a § 171 odst. 3 trestního zákona se tedy navzájem nevylučuje, naopak tato právní ustanovení jsou vzájemně provázána.

Ústavní soud dále připomíná, že zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, rozeznává v § 43 odst. 2 písm. a ) jako zvláštní kategorii návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v rámci racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit „ přijatelnost “ návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodně meritorně nálezem. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že jde v této fázi o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nedostává charakter řízení meritorního a kontradiktorního.

Vzhledem k tomu, že Ústavním soudem nebylo shledáno žádné porušení ústavně zaručených základních práv a svobod stěžovatelky, byla její ústavní stížnost, bez přítomnosti účastníků a mimo ústní jednání, odmítnuta jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 24. dubna 2009

František Duchoň
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Plzni

č. j. 11 Co 432/2008-668

Okresního soudu Plzeň-jih

č. j. 3 P 7/2007-637

Krajského soudu v Plzni

Okresního soudu

Krajského soudu v Plzni

Okresního soudu Plzeň-jih

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

čl. 32 Listiny základních práv a svobod

soudu prvního stupně

Ústavním soudem

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Ústavou České republiky

Listinou základních práv a svobod

Ústavní soud

Listiny základních práv a svobod

Čl. 32 Listiny základních práv a svobod

Ústavním soudem

soudu prvního stupně

č. j. 3 P 7/2007-609

§ 272 odst. 2 zákona č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

č. j. 3 P 7/2007-637

odvolacího soudu

č. j. 11 Co 432/2008-668

Odvolací soud

Krajského soudu v Plzni

č. j. 8 To 49/2008

§ 171 odst. 3 zákona č. 140/1961 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Krajského soudu v Plzni

Okresního soudu

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavní soud

soudem odvolacím

§ 273 o. s. ř.

čl. 32 Listiny základních práv a svobod

Ústavní soud

čl. 32 Listiny základních práv a svobod

Ústavní soud

§ 273 odst. 1 o. s. ř.

§ 273 odst. 1 o. s. ř.

§ 273 odst. 1 o. s. ř.

§ 171 odst. 3 trestního zákona

Ústavní soud

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Ústavní soud již judikoval ( viz nález sp. zn. III. ÚS 511/05; Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 40, nález č. 61 ), že podle ustanovení § 85 odst. 2 a 3 zákona o rodině oba rodiče přispívají na výživu svých dětí podle svých schopností, možností a majetkových poměrů; dítě má právo podílet se na životní úrovni svých rodičů. Při určení rozsahu vyživovací povinnosti přihlíží soud k tomu, který z rodičů a v jaké míře o dítě osobně pečuje. Při posouzení majetkových poměrů rodičů je přitom vždy nutné přihlédnout nejen k fakticky dosahovaným příjmům rodiče, ale i k celkové hodnotě jeho movitého a nemovitého majetku a způsobu života, resp. k životní úrovni. Při rozhodování soudu podle ustanovení § 96 odst. 1 zákona o rodině je soud povinen obstarat a posoudit všechny relevantní podklady pro správné určení výše výživného.

Otázka posouzení návrhu na určení výživného pro nezletilé děti je věcí volné úvahy soudu, odvislé od posouzení možností a schopností osoby k výživě povinné a odůvodněných potřeb osoby oprávněné. Jedná se o úpravu zakotvenou v ustanoveních § 85 a § 96 odst. 1 zákona o rodině. Soud je v rámci tohoto řízení povinen z moci úřední objasnit skutkový stav věci. Ke splnění této povinnosti vyplývající z ustanovení § 120 občanského soudního řádu potřebuje shromáždit potřebné důkazy. Mezi nimi mají významnou roli listinné důkazy dokumentující výdělkové možnosti a schopnosti osoby k výživě povinné ( viz usnesení sp. zn. I. ÚS 51/97; Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 10, usn. č. 9 ).

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález

Ústavního soudu - I. senátu složeného z předsedy senátu Františka Duchoně a soudců Vojena Güttlera a Ivany Janů - ze dne 12. září 2006 sp. zn. I. ÚS 299/06 ve věci ústavní stížnosti M. H. proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 28. 2. 2006 sp. zn. 15 Co 51/2006, 15 Co 52/2006, jímž byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně týkající se stanovení výživného, které je stěžovatel povinen platit na své nezletilé děti.

Rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 28. 2. 2006 sp. zn. 15 Co 51/2006, 15 Co 52/2006 se zrušuje.

Odůvodnění

I.

Ústavní stížností se stěžovatel domáhal zrušení v záhlaví uvedeného rozhodnutí. Opírá ji o následující důvody :

Rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 3 ze dne 12. 7. 2005 sp. zn. 10 Nc 632/2001 bylo rozhodnuto, že nezletilá L., nar. 31. 3. 1993 a nezletilá K., nar. 22. 5. 1995 H. se svěřují pro dobu po rozvodu do výchovy matce R. H. Otci bylo stanoveno výživné počínaje dnem 1. 10. 2002 na nezletilou L. částkou 5 000 Kč měsíčně a na nezletilou K. ve výši 4 000 Kč měsíčně do 31. 8. 2004. Od 1. 9. 2004 bylo výživné stanoveno částkou 5 500 Kč pro nezletilou L. a 4 500 Kč pro nezletilou K. Nedoplatek na výživném pro nezletilou L. za dobu od 1. 10. 2002 do 30. 6. 2005 byl vyčíslen na 136 000 Kč pro nezletilou L. a 111 000 Kč pro nezletilou K. Soud dále stanovil, že otec ( stěžovatel ) je povinen nedoplatek na výživném splácet ve splátkách 3 000 Kč pro každou nezletilou, počínaje zářím 2005, spolu s běžným výživným.

K odvolání stěžovatele Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 28. 2. 2006 sp.zn. 15 Co 51/2006, 15 Co 52/2006 rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 3 potvrdil s tím, že změnil pouze výši nedoplatků na výživném tak, že nedoplatek činí za dobu od 1. 10. 2002 do 28. 2. 2006 pro nezletilou L. 166 400 Kč a pro nezletilou K. 136 600 Kč. Zároveň rozhodl, že otec je povinen uhradit nedoplatek na výživném do 6 měsíců od právní moci rozsudku.

Podle stěžovatele byly rozsudkem Městského soudu v Praze porušeny § 85 odst. 2 a § 96 odst. 1 zákona o rodině a v důsledku toho i stěžovatelovo základní právo dané čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Při určení výše výživného totiž soud vycházel z daňových přiznání otce a následně ze zprávy Ministerstva práce a sociálních věcí ( dále jen "MPSV" ) o možnosti výdělků dosahovaných jako průměrných v dané profesi statistikou tohoto ministerstva. Soudy dezinterpretovaly stěžovatelovy příjmy a odůvodnění rozsudku neodpovídá provedeným důkazům. Stěžovatel totiž nevykázal v roce 2002 v rozsudku uváděný příjem z nájmu a není jasné, jak soud k uvedené částce dospěl. Obdobně tomu bylo i v roce 2003. Stěžovatel také není vlastníkem rozestavěného hotelu v katastrálním území Ludvíkov pod Smrkem, jak dovodil obecný soud. Soudy při zjišťování výdělkových možností stěžovatele vycházely z jeho předpokládaného příjmu podle zprávy o průměrných výdělcích tlumočníků ve statistice MPSV; stěžovatel však činnost tlumočníka vykonává jen příležitostně ( cca 3-12 dnů v roce ), vykonává převážně činnost překladatele, která je zcela jinak honorována. V Severočeském kraji, kde žije, jsou podstatně odlišné výdělkové možnosti než v jiných regionech. Konstatování soudu, že otec má podstatně výhodnější podmínky pro výkon stejné práce jako vykonává matka, není správné a nemá oporu v objektivních důkazech, neboť otec nežije v blízkosti hranic se Spolkovou republikou Německo, jak uvádí soud, ale s Polskem a žije v domě na samotě. Otec- stěžovatel navíc nemá oprávnění provádět překladatelskou profesi ve Spolkové republice Německo a v současnosti nelze takové oprávnění získat.

Stěžovatel dodal, že odvolací soud nepřímo "dovozuje částku, kterou otec měl utržit za prodej obchodního podílu ve společnosti International Trading, s. r. o." a uvádí, že tato společnost disponuje značným majetkem. Stěžovatel však obchodní podíl v této společnosti převedl v roce 2003 a dnes nemá možnost jakkoli s jejím majetkem disponovat.

Stěžovatel dále namítl, že z rozsudku městského soudu není zřejmé, z jakého příjmu ( výdělku ) matky soud vycházel. Soud zřejmě vycházel jen z jejího daňového přiznání a nezabýval se jejími dalšími výdělkovými možnostmi a majetkovými poměry. Oproti tomu u otce- stěžovatele bylo daňové přiznání v podstatě ignorováno a soud vycházel především z jeho předpokládaného příjmu a jeho majetkových možností. Tím prý porušil čl. 37 odst. 3 Listiny a deklaroval nerovné postavení účastníků.

Soud rovněž podle stěžovatele nepřihlédl ke skutečnosti, že týž převedl na své nezletilé dcery 1/16 domu v Praze 3, bez jakýchkoli důkazů konstatoval, že se jedná o záležitost finančně nákladnou co se týká údržby a že nebylo prokázáno, že by výnosy z tohoto majetku převýšily rozsah povinností se spoluvlastnictvím spjatých. Příjem dětí z uvedené nemovitosti však byl v řízení prokázán a za rok 2003 činil 52 746 Kč "čistého".

Stěžovatel konečně prohlásil, že pokud mu byla napadeným rozsudkem stanovena povinnost zaplatit dlužné výživné v celkové výši více než 300 000 Kč ve lhůtě 6 měsíců od právní moci rozsudku, ovlivní tato skutečnost výrazně jeho majetkové poměry.

II.

K posouzení ústavní stížnosti si Ústavní soud vyžádal spis sp. zn. 10 Nc 632/2001, vedený u Obvodního soudu pro Prahu 3. Zjistil, že dne 20. 6. 2003 podala R. H. návrh na úpravu výchovy a výživy za trvání manželství a pro dobu po rozvodu manželství proti M. H., rozeném H. Rozsudkem ze dne 12. 7. 2005 č. j. 10 Nc 632/2001-245 soud svěřil nezletilé děti do výchovy matce. Otci bylo stanoveno výživné počínaje dnem 1. 10. 2002 na nezletilou L. částkou 5 000 Kč měsíčně a na nezletilou K. ve výši 4 000 Kč měsíčně do 31. 8. 2004. Od 1. 9. 2004 bylo výživné stanoveno částkou 5 500 Kč pro nezletilou L. a 4 500 Kč pro nezletilou K. Nedoplatek na výživném pro nezletilou L. za dobu od 1. 10. 2002 do 30. 6. 2005 byl vyčíslen na 136 000 Kč pro nezletilou L. a 111 000 Kč pro nezletilou K. Soud dále stanovil, že otec ( stěžovatel ) je povinen nedoplatek na výživném splácet ve splátkách 3 000 Kč pro každou nezletilou, počínaje zářím 2005, spolu s běžným výživným.

Soud při určování výše výživného vycházel z otcových přiznání k dani z příjmů za roky 2002, 2003 a 2004. Dále vycházel z údajů poskytnutých MPSV o průměrném měsíčním příjmu osob v profesi tlumočník a dále makléř a obchodní zástupce. Soud vzal v úvahu i výpověď otce, podle které měl pohledávky za třetími osobami ve výši cca 6 000 000 Kč, i když nedoložil, jaké kroky a zda vůbec nějaké podniká k vymožení těchto pohledávek. Otec je vlastníkem domu na adrese Přebytek 132; dům byl postaven jako rekreační objekt, není však jako takový využíván, místnosti jsou prázdné, okolí je neupravené, neoplocené. Otec byl společníkem a jednatelem společnosti International Trading, spol. s r.o., která sídlí v jím vlastněné nemovitosti v Přebytku č. 132. Společnost původně platila nájem ve výši 30 000 Kč čtvrtletně, nyní neplatí nic. Otec odprodal v roce 2003 svůj obchodní podíl ve zmíněné společnosti za 378 000 Kč. Navíc je spoluvlastníkem nemovitostí v katastrálním území Ludvíkov. Matka vyčíslila náklady na nezletilé; sama pracuje jako tlumočnice. Soud vzal v úvahu její příjmy vyplývající z daňových přiznání za léta 2002, 2003 a 2004. Podle soudu je zřetelný nepoměr mezi poměry matky a otce. Otec nepožaduje finanční prostředky z pronájmu místností společnosti International Trading, spol. s r.o., ač by tak činit mohl. Přispíval na výživu nezletilých v roce 2001 a do měsíce září 2002 částkou 10 000 Kč měsíčně. Poté neplatil žádné výživné až do listopadu 2003, kdy začal přispívat částkou 1 700 Kč na nezletilou L. a částkou 1 300 Kč pro nezletilou K. Soud při určování výživného vycházel nejen z otcových příjmů, ale i z jeho výdělečných možností.

K odvolání stěžovatele i matky nezletilých Městský soud v Praze usnesením ze dne 28. 2. 2006 č. j. 15 Co 51/2006-303, 15 Co 52/2006 rozsudek soudu prvního stupně ve výrocích o určení výživného potvrdil. Ve výroku o nedoplatku na výživném rozsudek změnil tak, že částku nedoplatku zvýšil ( srov. shora ) a určil, že otec je povinen nedoplatek na výživu nezletilých uhradit do 6 měsíců od právní moci rozsudku. Odvolací soud shledal věcně správným rozhodnutí nalézacího soudu, pokud jde o výši výživného. Soud prý správně vycházel z toho, že je třeba zohlednit odůvodněné potřeby dětí, podíl matky na zajištění jejich potřeb a majetkové poměry otce a jeho výdělkové možnosti a schopnosti. Bylo prokázáno, že obě děti pěstují bohatou zájmovou činnost. Zvýšené výdaje s tím spojené je třeba považovat za odůvodněné. Soud správně vedle prokázaných příjmů a výdajů otce vycházel i z jeho výdělkových možností a schopností. Odvolací soud zrevidoval faktické příjmy otce za období let 2002- 2004 v provnání s příjmem, kterého mohl podle zprávy MPSV dosahovat a vzal v úvahu i příjem z prodeje podílu obchodní společnosti. Takto zjištěné příjmy vyčíslil na částku 44 368 Kč měsíčně v průměru. Takový příjem plně odůvodňuje přiznání výživného ve výši stanovené soudem prvního stupně. Pokud jde o námitku otce, že soud nevzal v úvahu nemovitý majetek, který otec převedl na nezletilé, bylo prý projevem svobodné vůle otce, obdaroval-li dcery spoluvlastnickým podílem na nemovitostech. Nelze nyní omezovat rozsah vyživovací povinnosti otce k nezletilým tím, že na ně převedl nějaký majetek.

III.

K výzvě Ústavního soudu podal vyjádření Městský soud v Praze, který však jen odkázal na odůvodnění napadeného rozhodnutí. Proto Ústavní soud nevzal toto vyjádření za základ svého zjištění a rozhodnutí.

Ústavní stížnost byla k vyjádření zaslána rovněž R. H., která se ve stanovené lhůtě nevyjádřila a právního zástupce - advokáta si přes poučení nezvolila. Proto s ní jako s vedlejší účastnicí nebylo dále jednáno.

IV.

Dle ustanovení § 44 odst. 2 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, může Ústavní soud se souhlasem účastníků od ústního jednání upustit, nelze-li od něho očekávat další objasnění věci. Vzhledem k tomu, že oba účastníci, a to stěžovatel přímo v ústavní stížnosti a Městský soud v Praze jako účastník řízení podáním doručeným Ústavnímu soudu dne 7. 7. 2006, vyjádřili svůj souhlas s upuštěním od ústního jednání a dále vzhledem k tomu, že Ústavní soud má za to, že od ústního jednání nelze očekávat další objasnění věci, bylo od ústního jednání v předmětné věci upuštěno.

V.

Ústavní soud posoudil ústavní stížnost a dospěl k závěru, že je důvodná.

Ústavní soud s ohledem na ústavní vymezení svých pravomocí ( čl. 87 Ústavy ) respektuje skutečnost, že není součástí soustavy obecných soudů, a že mu proto z tohoto důvodu zpravidla nepřísluší přehodnocovat obecnými soudy provedené hodnocení důkazů. Tato zásada je však prolomena tehdy, jestliže v procesu dokazování prováděném v řízení před obecnými soudy byly porušeny základní práva nebo svobody účastníků, zakotvené v ústavním pořádku; v rámci toho je třeba i uvážit, zda řízení bylo jako celek spravedlivé.

Ústavní soud již judikoval ( viz nález sp.zn. III. ÚS 511/05; Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 40, nález č. 61 ), že podle ustanovení § 85 odst. 2 a 3 zákona o rodině oba rodiče přispívají na výživu svých dětí podle svých schopností, možností a majetkových poměrů; dítě má právo se podílet na životní úrovni svých rodičů. Při určení rozsahu vyživovací povinnosti přihlíží soud k tomu, který z rodičů a v jaké míře o dítě osobně pečuje. Při posouzení majetkových poměrů rodičů je přitom vždy nutné přihlédnout nejen k fakticky dosahovaným příjmům rodiče, ale i k celkové hodnotě jeho movitého a nemovitého majetku a způsobu života, resp. k životní úrovni. Při rozhodování soudu podle ustanovení § 96 odst. 1 zákona o rodině je soud povinen obstarat a posoudit všechny relevantní podklady pro správné určení výše výživného.

Otázka posouzení návrhu na určení výživného pro nezletilé děti je věcí volné úvahy soudu odvislé od posouzení možností a schopností osoby k výživě povinné a odůvodněných potřeb osoby oprávněné. Jedná se o úpravu zakotvenou v ustanoveních § 85 a § 96 odst. 1 zákona o rodině. Soud je v rámci tohoto řízení povinen z moci úřední objasnit skutkový stav věci. Ke splnění této povinnosti vyplývající z ustanovení § 120 občanského soudního řádu potřebuje shromáždit potřebné důkazy. Mezi nimi mají významnou roli listinné důkazy dokumentující výdělkové možnosti a schopnosti osoby k výživě povinné ( viz usnesení sp. zn. I. ÚS 51/97; Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 10, usn. č. 9 ).

Ústavní soud konečně judikoval, že z hlediska stanoveného postupu je požadavek řádného a vyčerpávajícího zdůvodnění rozhodnutí orgánů veřejné moci jednou ze základních podmínek ústavně souladného rozhodnutí. Jde o jeden z principů přestavujících součást práva na řádný proces ( nález sp. zn. I. ÚS 60/01; Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 23, nález č. 127 ).

Povinnost řádného zdůvodnění napadeného rozsudku však odvolací soud v posuzované věci náležitě nedodržel. Z odůvodnění napadeného rozsudku zejména nevyplývá, proč soud při rozhodování o výživném vycházel toliko ze statistického průměrného výdělku tlumočníků, sděleného MPSV, který se v konkrétním případě může podstatně lišit od skutečnosti. Zde je třeba vzít v úvahu tvrzení stěžovatele, že vykonával povolání překladatele, které je od povolání tlumočníka odlišné a navíc neměl pro takovou činnost živnostenské oprávnění. Krajský soud se nezabýval ani tím, zda možnosti otce a matky, která vykonávala především povolání tlumočnice, pro kterou má živnostenské oprávnění, jsou vzhledem k bydlišti obou rodičů odlišné ( např. s ohledem na možnost fyzického dosažení určitého místa výkonu práce apod. ) a námitky otce v tomto směru bez dostatečného odůvodnění odmítl. V tomto směru nelze ignorovat tvrzení stěžovatele, že žije na samotě v pohraničí s Polskem, kde jsou pracovní příležitosti a výdělkové možnosti zcela jiné než např. v Praze. Nelze totiž paušálně tvrdit, že profese překladatele či tlumočníka není vázána na místo bydliště a nevzít přitom v úvahu např. konkurenci na trhu překladatelů, která může být silně ovlivněna mimo jiné i místem bydliště uchazeče o práci ( osobní kontakty atd. ). Za tohoto stavu je závěr soudu, vycházející z údajných otcových výdělkových možností opřený o uvedenou zprávu MPSV, nedostatečně skutkově podložený a z hlediska spravedlivého procesu stěží přijatelný. Pokud pak jde o otcovy další příjmy, spokojil se soud údajem otce, že má blíže neurčené pohledávky ve výši 6 000 000 Kč, aniž by se zabýval tím, o jaké pohledávky se jedná a jsou-li vůbec dobytné.

Za této situace tedy nelze - podle přesvědčení Ústavního soudu - vybudovat celkový seriózní závěr o výdělkových a majetkových možnostech a schopnostech stěžovatele, i kdyby byl přijal - jak uvádí napadený rozsudek - úhradu 378 000 Kč za převod svého podílu v International Trading, s. r. o.

Z hlediska práva na spravedlivý proces dle čl. 36 odst. 1 Listiny tedy považuje Ústavní soud důkazní mezeru takto vzniklou za protiústavní. Bylo na obecném soudu, aby v souladu s § 120 odst. 2 občanského soudního řádu provedl i jiné důkazy potřebné ke zjištění skutkového stavu. To platilo tím spíše v souzené věci, neboť se jednalo o částku ve značné výši, která jistě hrála při posuzování stěžovatelových poměrů významnou roli ( nález sp. zn. I. ÚS 603/2000; Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 27, nález č. 99 ).

Proto Ústavní soud dospěl k závěru, že napadeným rozhodnutím bylo porušeno právo stěžovatele na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Ústavnímu soudu proto nezbylo, než napadený rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 28. 2. 2006 sp. zn. 15 Co 51/2006, 15 Co 52/2006 zrušit.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 511/05

Ústavního soudu

§ 85 odst. 2 a 3 zákona o rodině

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

§ 85 a § 96 odst. 1 zákona o rodině

§ 120 občanského soudního řádu

sp. zn. I. ÚS 51/97

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 299/06

Městského soudu v Praze

sp. zn. 15 Co 51/2006

15 Co 52/2006

soudu prvního stupně

Městského soudu v Praze

sp. zn. 15 Co 51/2006

15 Co 52/2006

Obvodního soudu pro Prahu 3

sp. zn. 10 Nc 632/2001

Městský soud v Praze

sp.zn. 15 Co 51/2006

15 Co 52/2006

Obvodního soudu pro Prahu 3

Městského soudu

odvolací soud

městského soudu

čl. 37 odst. 3 Listiny

Ústavní soud

sp. zn. 10 Nc 632/2001

Obvodního soudu pro Prahu 3

č. j. 10 Nc 632/2001-245

Městský soud v Praze

č. j. 15 Co 51/2006-303

15 Co 52/2006

soudu prvního stupně

Odvolací soud

Odvolací soud

soudem prvního stupně

Ústavního soudu

Městský soud

Ústavní soud

§ 44 odst. 2 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

Městský soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 87 Ústavy

Ústavní soud

sp.zn. III. ÚS 511/05

Ústavního soudu

§ 85 odst. 2 a 3 zákona o rodině

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

§ 85 a § 96 odst. 1 zákona o rodině

§ 120 občanského soudního řádu

sp. zn. I. ÚS 51/97

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 60/01

Ústavního soudu

odvolací soud

Krajský soud

Ústavního soudu

čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavní soud

§ 120 odst. 2 občanského soudního řádu

sp. zn. I. ÚS 603/2000

Ústavního soudu

Ústavní soud

čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavnímu soudu

Městského soudu v Praze

sp. zn. 15 Co 51/2006

15 Co 52/2006


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Stanislava Balíka a soudců Dagmar Lastovecké a Jiřího Nykodýma o ústavní stížnosti stěžovatele MVDr. F. Š., zastoupeného JUDr. Václavem Bubeníkem, advokátem, se sídlem Cihlářova 4, 571 01 Moravská Třebová, směřující proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě - pobočka v Olomouci ze dne 4. prosince 2008, č. j. 12 Co 443/2008-47, a rozsudku Okresního soudu v Olomouci ze dne 28. dubna 2008, č. j. 26 C 101/2008-26, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Stěžovatel se včas a řádně podanou ústavní stížností domáhal zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí.

Okresní soud v Olomouci rozsudkem ze dne 28. dubna 2008, č. j. 26 C 101/2008-26, zamítl žalobu, jíž se žalobce ( stěžovatel ) jako pronajímatel domáhal po žalované ( nájemkyni ) zaplacení částky 14.514, Kč s poplatkem z prodlení z jednotlivých částek blíže specifikovaných ve výroku I., jako rozdílu mezi regulovaným nájemným a žalobcem požadovaným obvyklým nájemným, a to za užívání bytu za období od 1. února 2006 do 31. července 2006. Soud prvního stupně vycházeje z nálezů Ústavního soudu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 a sp. zn. I. ÚS 489/05, jakož i rozsudku Nejvyššího soudu sp. zn. 26 Cdo 1013/2005 konstatoval, že nájemné z bytu lze v důsledku nedostatku právní úpravy určit konstitutivním rozhodnutím pouze pro futuro, nikoliv zpětně. Jestliže tedy žaloba byla podána až v roce 2008 a žalobce požaduje zaplacení rozdílu v nájemném za dobu z roku 2006, je třeba ji odmítnout. Soud prvního stupně nepřiznal požadovanou částku ani z titulu bezdůvodného obohacení, neboť takové plnění lze přiznat tehdy, jestliže náleží z jiného právního důvodu. Nárok pronajímatele vůči nájemci z titulu úplaty za užívání jeho věci je nárokem na nájemné a nemůže být tedy současně ( byť zčásti ) nárokem na bezdůvodné obohacení.

K odvolání žalobce Krajský soud v Ostravě - pobočka v Olomouci rozsudkem ze dne 4. prosince 2008, č. j. 12 Co 443/2008-47, rozhodnutí soudu prvního stupně potvrdil. Odvolací soud akceptoval skutkové i právní závěry soudu prvního stupně. Zamítl návrhy žalobce na doplnění dokazování s poukazem na princip neúplné apelace s tím, že žalobce měl možnost tyto důkazy předložit již v řízení před soudem prvního stupně. Ohledně námitky nesprávného právního posouzení zdůraznil, že je třeba zohlednit proporcionální vztah obou účastníků. Tato proporcionalita by byla dle názoru odvolacího soudu porušena, jestliže by se zvýšení nájemného mělo týkat období před zahájením soudního řízení. Žalované nelze zpětně při respektování zásady zákazu retroaktivity určovat, jaké nájemné měla v době existence nájemního vztahu platit z rozhodnutí soudu.

Stěžovatel v ústavní stížnosti namítal porušení práva na ochranu vlastnictví [čl. 11 odst. 1 a 4 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), a čl. 1 Dodatkového protokolu k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod], jakož i právo na spravedlivý proces ( čl. 36 odst. 1 Listiny ). Poukazuje přitom na nález Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 696/07, resp. nález sp. zn. IV. ÚS 175/08, který mu předcházel, podle nichž nelze požadavek na zvýšení nájemného z důvodu absence předvídané právní úpravy redukovat pouze na právní vztahy budoucí, resp. není důvod nespojit tento požadavek i s nároky, jimiž se pronajímatelé domáhali nájemného nad rámec nájemného sjednaného v nájemné smlouvě za vymezenou dobu minulou.

Ústavní soud již mnohokráte zdůraznil, že není zásadně oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy. Postavení Ústavního soudu uvnitř soudní moci vymezuje čl. 83 Ústavy České republiky tak, že jde o orgán ochrany ústavnosti. Postup v soudním řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu, výklad práva a jeho aplikace, jsou při řešení konkrétního případu záležitostí obecných soudů, které jsou součástí soudní soustavy podle čl. 91 odst. 1 Ústavy. To platí jak pro otázky vztahující se k předmětu sporu, tak i pro hodnocení otázek procesních. Pouze v případě, že by právní závěry obecných soudů byly v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními nebo z nich v žádné možné interpretaci odůvodnění soudního rozhodnutí nevyplývaly, bylo by takové rozhodnutí možno považovat za odporující čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 1 Ústavy.

Námitka stěžovatele se týkala v podstatě posouzení otázky, zda je možno požadovat rozdíl mezi regulovaným a obvyklým nájemným i za dobu, která předcházela okamžiku podání žaloby. Stěžovatel přitom poukázal na nálezy Ústavního soudu, které dle jeho mínění tuto možnost připouštějí. Oba stěžovatelem citované nálezy se sice vyjadřují k problematice související s nároky pronajimatelů vůči nájemníkům s regulovaným nájemným, ale stěžovatel se mýlí, pokud z nich vyvozuje svůj nárok na úhradu rozdílu mezi regulovaným a obvyklým nájemným za dobu před podáním žaloby. Oba citované nálezy se primárně týkaly sporu o náhradu škody podle zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem, a názor, z něhož bylo možno usuzovat na eventuální nárok pronajímatele vůči nájemci za období před podáním žaloby, byl překonán stanoviskem pléna ze dne 28. dubna 2009, sp. zn. Pl. ÚS-st 27/09.

Předně lze ovšem poukázat na nález sp. I. ÚS 489/05, v němž se Ústavní soud právě k otázce možnosti vyplacení rozdílu mezi regulovaným a obvyklým nájemným za dobu minulou vyslovil negativně. Tento názor pak převzal Ústavní soud i do svého výše citovaného stanoviska. V tomto zásadním stanovisku Ústavní soud vyslovil, že obecné soudy mohou rozhodovat o zvýšení nájemného za období od podání žaloby do 31. prosince 2006. Nájemné za období před podáním žaloby zvyšovat nemohou, neboť tomu brání povaha rozhodnutí s konstitutivními účinky; zvýšení nájemného za období od 1. ledna 2007 přiznat nelze, neboť od tohoto data již jednostranné zvyšování nájemného připouští § 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb., o jednostranném zvyšování nájemného z bytu a o změně zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů. Dle přesvědčení Ústavního soudu tedy pronajímatel vůči nájemci žádný nárok na vyplacení rozdílu mezi regulovaným a obvyklým nájemným za období před podáním žaloby nemá. Z uvedeného plyne, že pokud se stěžovatel dožadoval úhrady rozdílu nájemného za dobu před podáním žaloby, bylo zamítavé rozhodnutí obecných soudů v souladu s postojem zastávaným Ústavním soudem a nelze v něm spatřovat porušení ústavně zaručených práv stěžovatele.

S ohledem na výše uvedené Ústavní soud nezjistil, že by v daném případě došlo k porušení ústavním pořádkem garantovaných práv stěžovatele, a proto ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, jako návrh zjevně neopodstatněný odmítl.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 21. května 2009

Stanislav Balík, v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

č. j. 12 Co 443/2008-47

Okresního soudu v Olomouci

č. j. 26 C 101/2008-26

Okresní soud v Olomouci

č. j. 26 C 101/2008-26

Soud prvního stupně

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

sp. zn. I. ÚS 489/05

Nejvyššího soudu

sp. zn. 26 Cdo 1013/2005

Soud prvního stupně

č. j. 12 Co 443/2008-47

soudu prvního stupně

Odvolací soud

soudu prvního stupně

soudem prvního stupně

odvolacího soudu

čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 696/07

sp. zn. IV. ÚS 175/08

Ústavní soud

Ústavního soudu

čl. 83 Ústavy České republiky

čl. 91 odst. 1 Ústavy

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 1 Ústavy

Ústavního soudu

č. 82/1998 Sb.

sp. zn. Pl. ÚS-st 27/09

sp. I. ÚS 489/05

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb.

č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

Ústavním soudem

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dne 5. října 2011 v senátu složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Františka Duchoně a Elišky Wagnerové ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele R. D., zastoupeného Mgr. Kateřinou Holečkovou, advokátkou, se sídlem U Divadla 341, Sokolov, proti rozsudku Krajského soudu v Plzni ze dne 22. 6. 2011 sp. zn. 15 Co 278/2011 a rozsudku Okresního soudu v Chebu ze dne 2. 3. 2011 sp. zn. 18 P 131/2006, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Ústavní stížností podanou k poštovní přepravě dne 23. 9. 2011 a doručenou Ústavnímu soudu dne 26. 9. 2011 se stěžovatel domáhal zrušení v záhlaví specifikovaných rozhodnutí Krajského soudu v Plzni a Okresního soudu v Chebu s tvrzením, že jimi došlo k porušení jeho základních práv garantovaných v čl. 32 odst. 4, čl. 37 odst. 3 a čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ). Napadeným rozsudkem zamítl Okresní soud v Chebu návrh stěžovatele jako otce nezletilého na snížení výživného a změnu výchovy formou střídavé péče ( pozn. správně výchovy ). Napadeným rozsudkem Krajského soudu v Plzni bylo rozhodnutí nalézacího soudu v celém rozsahu potvrzeno. Obecné soudy dospěly k závěru, že nedošlo k takové změně poměrů, která by odůvodňovala snížení výživného a změnu rozhodnutí o výchově nezletilého, když je třeba respektovat požadavek stálosti výchovného prostředí a změnu poměrů posuzovat se zřetelem k zájmu nezletilého; s přihlédnutím k provedeným důkazům ( např. zpráva opatrovníka, školy, účastnických výslechů ) je navržená změna systému výchovy vyloučena, když rodiče nejsou z důvodu vzájemné averze ( která je dle obecných soudů spíše na straně otce a jeho přítelkyně ) spolu schopni řešit praktické denní problémy týkající se dítěte. Závěrem pak odvolací soud uvedl, že "[o]tcův zájem více se podílet na výchově syna lze chápat a ocenit, avšak k jeho uspokojení ( a zároveň k uspokojení zájmu syna na kontaktu s vlastním otcem ) by v daném případě mohlo být rozšíření styku při zachování stávající úpravy výchovy."

Stěžovatel ve své ústavní stížnosti uvedl, že obecné soudy v průběhu řízení náležitě nezjišťovaly co je v zájmu nezletilého, ani náležitě neposuzovaly zákonná kritéria svěření nezletilého do výchovy, když stěžovatel má za to, že on jako otec kritéria této formy výchovy naplňuje. V průběhu řízení soudy nezjišťovaly a nehodnotily citový vztah nezletilého ke stěžovateli, nezjistily objektivně názor nezletilého, nezjistily objektivně ani výchovné schopnosti obou rodičů ( stěžovatel odkázal na závěry nálezu Ústavního soudu ze dne 23. 2. 2010 sp. zn. III. ÚS 1206/09 ). Obecné soudy se rovněž vůbec nevypořádaly s postojem matky, která opakovaně bezdůvodně bránila stěžovateli ve styku s nezletilým, když takové jednání zákon považuje za změnu poměrů.

Poté, co Ústavní soud posoudil argumenty stěžovatele obsažené v ústavní stížnosti a konfrontoval je s obsahem napadených rozhodnutí, dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná. Ústavní soud především konstatuje, že není další instancí v systému obecného soudnictví. Úkolem Ústavního soudu je ochrana ústavnosti ( čl. 83 Ústavy České republiky ), nikoliv "běžné" zákonnosti. Ústavní soud není povolán k přezkumu správnosti aplikace "jednoduchého" práva a zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen tehdy, shledá-li současně porušení základního práva či svobody [ust. § 82 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" )]. Ústavní soud ve svých četných rozhodnutích zřetelně definoval podmínky, při jejichž existenci má vadná aplikace podústavního práva obecným soudem za následek porušení základních práv či svobod jednotlivce. Jedná se o případy, v nichž Ústavní soud posuzuje, zda obecné soudy v dané věci ústavně souladně posoudily konkurenci norem jednoduchého práva sledujících určitý ústavně chráněný účel či konkurenci interpretačních alternativ jedné konkrétní normy nebo o otázku, zda obecné soudy svévolně neaplikovaly podústavní právo ( srov. např. nález ze dne 30. 6. 2004 sp. zn. III. ÚS 321/03, Sb. n. u., sv. 33, str. 371, 374-375 ).

Stěžovatelem předložené námitky jsou opakováním námitek uplatněných v řízení před obecnými soudy, zejména v řízení odvolacím a pohybují se v rovině jednoduchého práva; tímto však stěžovatel staví Ústavní soud právě do pozice další instance v systému obecného soudnictví, která mu nepřísluší. Navíc po důkladném seznámení se s napadenými rozhodnutími Ústavní soud konstatuje, že jak krajský, tak zejména okresní soud se s námitkami stěžovatele řádně vypořádaly, při rozhodování přihlédly ke všem okolnostem, které vyšly v řízení najevo, věc po právní stránce hodnotily a právní normy aplikovaly s ohledem na ústavní principy obsažené v Listině, přičemž při svém rozhodování jako klíčovou otázku posuzovaly zájem nezletilého. Ve stěžovatelem citovaném nálezu uvedl Ústavní soud jako jeden z hlavních předpokladů pro střídavou výchovu především toleranci ze strany rodičů, společnou vůli a schopnost spolu komunikovat a spolupracovat. Stěžovatel se mýlí ve svém hodnocení napadených rozhodnutí, když důvodem pro zamítnutí jeho návrhu ze strany obecných soudů není jeho neschopnost výchovy nezletilého, nýbrž právě zájem jeho syna na stabilním výchovném prostředí, které nelze z důvodu zásadních neshod a vzájemné averze rodičů ( dle názoru obecných soudů spíše ze strany stěžovatele, který však ve své ústavní stížnosti proti tomuto závěru nikterak neargumentuje ) prozatím realizovat skrze střídavou výchovu, nýbrž je případně namístě rozšíření stávajícího styku stěžovatele s nezletilým, jež může vést v případě stabilizace vztahů mezi rodiči a splnění dalších podmínek ke změně výchovy ve střídavou.

Okolnost, že obecné soudy nepřisvědčily námitkám stěžovatele, stejně jako skutečnost, že se stěžovatel dosud neztotožňuje se závěry obecných soudů, nemohou samy o sobě založit důvodnost ústavní stížnosti a v žádném případě je nelze považovat za porušení jeho základních práv ( obdobně viz usnesení sp. zn. I. ÚS 358/10 ze dne 2. 3. 2010 ).

Ústavní soud neshledal v napadených rozhodnutích tvrzené porušení základních práv stěžovatele a ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítl podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 5. října 2011

Vojen Güttler, v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Plzni

sp. zn. 15 Co 278/2011

Okresního soudu v Chebu

sp. zn. 18 P 131/2006

Ústavnímu soudu

Krajského soudu v Plzni

Okresního soudu v Chebu

Okresní soud v Chebu

Krajského soudu v Plzni

odvolací soud

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 1206/09

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

čl. 83 Ústavy České republiky

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 321/03

Ústavní soud

Ústavní soud

okresní soud

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 358/10

Ústavní soud

Ústavního soudu


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Dokazování
Náhrada škody
Dotčené předpisy : § 241a odst. 3 o. s. ř.
§ 420 obč. zák.
§ 132 o. s. ř.
Kategorie rozhodnutí : C

 25 Cdo 617/2012

ROZSUDEK

JMÉNEM REPUBLIKY

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Roberta Waltra a soudců JUDr. Marty Škárové a JUDr. Petra Vojtka v právní věci žalobce Ing. S. O., zastoupeného JUDr. Petrem Hrabákem, advokátem se sídlem Most, K. H. Máchy 344, proti žalované Střední škole technické Most, příspěvkové organizaci, IČO 00125423, se sídlem Most-Velebudice, Dělnická 21, zastoupené JUDr. Janem Růžkem, advokátem se sídlem Louny, Poděbradova 751, o náhradu škody, vedené u Okresního soudu v Mostě pod sp. zn. 12 C 1536/97, o dovolání žalobce proti rozsudku Krajského soudu v Ústí nad Labem ze dne 22. 6. 2011, č.j. 10 Co 728/2010-137, takto :
I. Dovolání se zamítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení. Odůvodnění :
Žalobce požadoval na žalované zaplacení 209.817,- Kč s příslušenstvím z titulu náhrady škody, která měla vzniknout tím, že účastníci spolu uzavřeli smlouvu o dílo na opravu osobního automobilu Ford Scorpio, který byl dne 26. 1. 1996 prakticky zničen při pokusu o jeho odcizení z areálu žalované, čímž měla žalobci vzniknout škoda na vozidle ve výši 160.000,- Kč, jež byla v rozsahu 70.193 Kč ( správně 70.183 Kč ) uhrazena žalobci z pojištění žalované, a 120.000,- Kč za půlroční nájem jiného vozidla, které naléhavě potřeboval k výkonu své podnikatelské činnosti.

Okresní soud v Mostě rozsudkem ze dne 21. 12. 2009, č.j. 12 C 1536/97-106, ve znění doplňujícího usnesení ze dne 2. 8. 2010, č.j. 12 C 1536/97-123, uložil žalované povinnost zaplatit žalobci 83.226,- Kč s příslušenstvím, co do částky 71.984,- Kč s příslušenstvím žalobu zamítl, a rozhodl o náhradě nákladů řízení. Okresní soud tak rozhodl poté, co předchozím rozsudkem žalobě částečně vyhověl co do částky 54.607,- Kč s příslušenstvím na náhradě škody na vozidle, a po zrušení tohoto rozhodnutí odvolacím soudem v části týkající se náhrady nákladů za půjčení náhradního automobilu ve výši 83.226,- Kč s příslušenstvím v tomto rozsahu žalobě opětovně vyhověl. Uznal opodstatněnost nároku co do základu i sjednané výše 20.000 Kč měsíčně, avšak vycházel z prohlášení samotného žalobce, který při projednání pojistné události dne 12. 4. 1996 uvedl, že náklady z důvodu nemožnosti používat poškozené vozidlo bude požadovat ( pouze ) za období od 26. 1. 1996 do 31. 5. 1996. Po právní stránce kvalifikoval odpovědnost žalované za takto vzniklou škodu podle ustanovení § 420 obč. zák, neboť žalobce sám nebyl účastníkem smlouvy o opravě předmětného vozidla, které žalované nepředával on, ale svědek J.

K odvolání žalované Krajský soud v Ústí nad Labem rozsudkem ze dne 22. 6. 2011, č.j. 11 Co 728/2010-137, změnil rozsudek soudu prvního stupně v napadeném vyhovujícím výroku tak, že žalobu co do částky 83.226 Kč s příslušenstvím zamítl, a rozhodl o náhradě nákladů řízení před soudy obou stupňů. Odvolací soud neshledal příčinnou souvislost mezi tvrzenou škodou vzniklou tím, že v době od 1. 4. 1996 po dobu šesti měsíců platil žalobce za nájem dodávkového vozidla Ford Aerostar měsíčně 20.000,- Kč, a poškozením, respektive zničením žalobcova vozidla Ford Scorpio. Zdůraznil, že majetek žalobce se zaplacením nájemného za užívání dodávky nezmenšil v důsledku škodné události, tj. zničení žalobcova vozu, ale v důsledku stěhování zařízení jeho firmy do nového působiště, při němž by žalobce nemohl používat své osobní vozidlo, a navíc ode dne 23. 3. 1996 věděl, že poškozené vozidlo nebude opravováno, ale škodu bude likvidovat pojišťovna. Soud také uvedl, že žalobci nelze přiznat náhradu placeného nájmu vozidla za dobu, kdy ho žalobce sám neplatil a neměl ani uzavřenou nájemní smlouvu, jejímž předmětem by bylo náhradní vozidlo.

Proti rozsudku odvolacího soudu podal žalobce dovolání. Namítá, že nájmem jiného automobilu řešil dočasně situaci, než našetří prostředky na koupi jiného automobilu. Odmítá argumentaci odvolacího soudu, že jako sanace škody měla sloužit jiná dodávka, pokud jde o stěhování firmy, a uvádí, že i osobní automobil by byl ke stěhování využit. Používání např. vozidla taxislužby nebo řidiče v pracovním poměru by bylo podle dovolatele nepochybně nákladnějším řešením než nájem jiného vozidla. Navrhuje, aby dovolací soud napadený rozsudek odvolacího soudu zrušil a věc vrátil tomuto soudu k dalšímu řízení.

Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 10a o. s. ř. ) shledal, že dovolání bylo podáno včas, osobou k tomu oprávněnou – účastníkem řízení ( § 240 odst. 1 o. s. ř. ), za splnění zákonné podmínky advokátního zastoupení dovolatele ( § 241a odst. 1 a 4 o. s. ř. ) a dospěl k závěru, že dovolání přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř. není důvodné.

 Jelikož dovolatel nepodřadil své dovolací námitky dovolacím důvodům vymezeným v ustanovení § 241a odst. 2 a 3 o. s. ř., dovolací soud posoudil dovolání žalobce podle jeho obsahu ( § 41 odst. 1 o. s. ř. ).

Dovolatel zpochybňuje závěr odvolacího soudu, že pronájem dodávkového vozidla nebyl náhradou za užívání zničeného osobního automobilu Ford Scorpio, jelikož náhradní vozidlo bylo užíváno k jinému účelu – stěhování firmy, než mohl být užit zničený automobil, a to navíc v době, kdy dovolatel věděl, že oprava zničeného automobilu přesáhne částku 250.000,- Kč, tedy že vozidlo opravováno nebude a škodu bude likvidovat pojišťovna. Dovolatel tak napadá rozsudek odvolacího soudu především z důvodu nesprávných skutkových zjištění. K dispozici má tedy dovolací důvod, že rozhodnutí vychází ze skutkového zjištění, které nemá podle obsahu spisu v podstatné části oporu v provedeném dokazování ( § 241a odst. 3 o. s. ř. ).

Za skutkové zjištění, které nemá podle obsahu spisu oporu v provedeném dokazování, je třeba pokládat výsledek hodnocení důkazů, který neodpovídá postupu vyplývajícímu z ustanovení § 132 o. s. ř., protože soud vzal v úvahu skutečnosti, které z provedených důkazů nebo z přednesů účastníků nevyplynuly ani jinak nevyšly v řízení najevo, protože soud pominul rozhodné skutečnosti, které byly provedenými důkazy prokázány nebo vyšly v řízení najevo, nebo protože v hodnocení důkazů, popř. poznatků, které vyplynuly z přednesů účastníků nebo které vyšly najevo jinak, je z hlediska závažnosti ( důležitosti ), zákonnosti, pravdivosti, eventuálně věrohodnosti logický rozpor, nebo jestliže výsledek hodnocení důkazů neodpovídá tomu, co mělo být zjištěno způsobem vyplývajícím z ustanovení § 133 až 135 o. s. ř. Skutkové zjištění nemá podle obsahu spisu oporu v provedeném dokazování v podstatné části tehdy, týká-li se skutečností, které byly významné pro posouzení věci z hlediska hmotného ( případně i procesního ) práva. Dovolacím důvodem podle § 241a odst. 3 o. s. ř. lze napadnout výsledek činnosti soudu při hodnocení důkazů, na jehož nesprávnost lze usuzovat – jak vyplývá ze zásady volného hodnocení důkazů – jen ze způsobu, jak k němu soud dospěl. Nelze-li soudu v tomto směru vytknout žádné pochybení, není možné ani polemizovat s jeho skutkovými závěry ( např. namítat, že soud měl uvěřit jinému svědkovi, že měl vycházet z jiného důkazu, že některý důkaz není ve skutečnosti pro skutkové zjištění důležitý, že z provedených důkazů vyplývá jiné skutkové zjištění apod. ). Znamená to, že hodnocení důkazů, a tedy ani skutkové zjištění jako jeho výsledek, z jiných než z výše uvedených důvodů nelze dovoláním úspěšně napadnout. ( srov. Bureš, J. a kol. : Občanský soudní řád, Komentář, Praha, C. H. Beck, 5. vydání, 2001, str. 1003-1004, 6. vydání, 2003, str. 1066, nebo 7. vydání, 2006, str. 1268 ).

Odvolací soud v odůvodnění svého rozsudku srozumitelně vysvětlil, na základě jakých úvah dospěl ke svým skutkovým zjištěním, přičemž dovolací soud neshledal, že by pokládal za zjištěné něco, co ve spise není, opomenul něco podstatného, co ve spise je, ani že by v jeho úvahách existovaly logické rozpory. Pouhý odlišný názor dovolatele na to, jaké skutečnosti lze mít na základě provedených důkazů za prokázané, popřípadě zda provedené důkazy stačí k prokázání relevantních skutečností, není s ohledem na zásadu volného hodnocení důkazů ( § 132 o. s. ř. ) způsobilý tento dovolací důvod založit.

Námitky, že i osobní automobil by byl ke stěhování využit, že k podnikání, kde se uskutečňují běžné služební cesty i do zahraničí, bylo třeba osobního automobilu a že používání vozidla taxislužby nebo řidiče v pracovním poměru by bylo nepochybně nákladnějším řešením než nájem jiného vozidla, nejsou způsobilé zpochybnit logiku argumentace odvolacího soudu, jenž dovodil, že i kdyby nedošlo ke zničení žalobcovy limuzíny Ford Scorpio, musel by si na stěhování své firmy najmout dodávku ( jakou je například Ford Aerostar ), takže k zaplacení nájemného za dodávku nedošlo v důsledku zničení žalobcova vozu, ale v důsledku stěhování žalobcovy firmy do nového působiště. Osobní vozidlo, které údajně žalobce potřeboval rovněž, si nicméně nepronajal ( nic takového ani netvrdil ), a o náhradě nákladů na jeho nájem tudíž nelze uvažovat.

Není-li úspěšně zpochybněn jeden z argumentů, na nichž spočívá zamítnutí žaloby, není třeba se zabývat námitkami směřujícími proti argumentům dalším, tj. námitkou, že nájmem automobilu řešil žalobce přechodné období, než našetří na vozidlo nové. Jen v obecné rovině lze sotva akceptovat myšlenku, že poškozený, jehož automobil byl zcela zničen, má právo na náhradu nákladů nájmu jiného vozidla do té doby, než si našetří na nové. Takové náklady by totiž patrně nemohly být považovány za účelné a přiměřené.

Proti závěru, že náhradu nájemného za náhradní vozidlo nelze přiznat za dobu před uzavřením nájemní smlouvy, dovolatel žádné námitky nevznesl.

Vzhledem k tomu, že dovolací námitky nebyly shledány způsobilými zpochybnit věcnou správnost dovoláním napadeného rozsudku a ze spisu se nepodávají ani vady řízení, k nimž dovolací soud přihlíží, i když nebyly uplatněny ( § 242 odst. 3 věta druhá o. s. ř. ), bylo dovolání zamítnuto ( § 243b odst. 2 o. s. ř. ).

O nákladech dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 142 odst. 1 o. s. ř., neboť žalobce podle jeho výsledku nemá na náhradu nákladů právo a žalované v této fázi řízení žádné náklady nevznikly.

Proti tomuto rozsudku není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 17. prosince 2012
JUDr. Robert Waltr, v. r.předseda senátu

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

§ 420 obč. zák.

§ 132 o. s. ř.

25 Cdo 617/2012

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Mostě

sp. zn. 12 C 1536/97

Krajského soudu v Ústí nad Labem

č.j. 10 Co 728/2010-137

Okresní soud v Mostě

č.j. 12 C 1536/97-106

č.j. 12 C 1536/97-123

Okresní soud

odvolacím soudem

§ 420 obč. zák

Krajský soud v Ústí nad Labem

č.j. 11 Co 728/2010-137

soudu prvního stupně

Odvolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

dovolací soud

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 10a o. s. ř.

§ 240 odst. 1 o. s. ř.

§ 241a odst. 1 a 4 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 a 3 o. s. ř.

dovolací soud

§ 41 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

§ 132 o. s. ř.

§ 133 až 135 o. s. ř.

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

dovolací soud

§ 132 o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolací soud

§ 242 odst. 3 věta druhá o. s. ř.

§ 243b odst. 2 o. s. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dne 27. ledna 2011 v senátu složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Františka Duchoně a Elišky Wagnerové ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatelky A. K., zastoupené JUDr. Věnceslavou Holubovou, advokátkou, se sídlem Renoirova 624, Praha 5, proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 31. 8. 2010 sp. zn. 25 Co 262/2010 a rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 7. 5. 2010 sp. zn. 5 P 170/2003, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Ústavní stížností podanou k Ústavnímu soudu prostřednictvím veřejné datové sítě s platným kvalifikovaným certifikátem dne 28. 12. 2010 se stěžovatelka domáhala zrušení v záhlaví specifikovaných rozhodnutí Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 5 s tvrzením, že jimi došlo k porušení jejích základních práv garantovaných v čl. 32 odst. 4 a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a v čl. 90, čl. 95 odst. 1 a čl. 96 odst. 1 Ústavy České republiky ( dále jen "Ústava" ).

Napadeným rozsudkem Městského soudu v Praze byl potvrzen výrok I. rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 5 v rozsahu, jímž bylo na návrh otce zvýšeno výživné matky vůči dceři na 3 000 Kč měsíčně, přičemž z důvodu nabytí zletilosti dcery bylo nově určeno, že výživné je splatné k jejím rukám. Výrok II. rozsudku obvodního soudu byl změněn co do výše dlužného výživného za dobu trvání odvolacího řízení a co do splatnosti, když odvolací soud zrušil splátkový kalendář a nově matce k úhradě dlužného výživného poskytl lhůtu do 31. 3. 2011. Odvolací soud dále rozhodl, že žádný z účastníků nemá nárok na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů.

Argumentace stěžovatelky vychází z toho, že obecné soudy nesprávně zjistily majetkové poměry otce, když vycházely z jím předložených nepodložených údajů; obecné soudy dále dle tvrzení stěžovatelky nesprávně hodnotily její majetkové poměry, když do jejích příjmů zahrnuly prodej zahrady, přičemž tato částka sloužila k úhradě dluhů a daňových povinností, a nepřihlédly k tomu, že do doby vydání rozhodnutí její příjmy poklesly ( blíže viz argumentace stěžovatelky obsažená v odůvodnění rozhodnutí odvolacího soudu, která je zcela totožná s argumentací uplatněnou v řízení o ústavní stížnosti ).

Poté, co Ústavní soud posoudil argumenty stěžovatelky obsažené v ústavní stížnosti a konfrontoval je s obsahem napadených rozhodnutí, dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud především konstatuje, že není další instancí v systému obecného soudnictví. Úkolem Ústavního soudu je ochrana ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ), nikoliv "běžné" zákonnosti. Ústavnímu soudu nepřísluší, aby prováděl přezkum rozhodnutí obecných soudů. Ústavní soud není povolán k přezkumu správnosti aplikace "jednoduchého" práva a zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen tehdy, shledá-li současně porušení základního práva či svobody [ust. § 82 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" )]. Ústavní soud ve svých četných rozhodnutích zřetelně definoval podmínky, při jejichž existenci má vadná aplikace podústavního práva obecným soudem za následek porušení základních práv či svobod jednotlivce. Jedná se o případy, v nichž Ústavní soud posuzuje, zda obecné soudy v dané věci ústavně souladně posoudily konkurenci norem jednoduchého práva sledujících určitý ústavně chráněný účel či konkurenci interpretačních alternativ jedné konkrétní normy nebo o otázku, zda obecné soudy svévolně neaplikovaly podústavní právo ( srov. např. nález ze dne 30. 6. 2004 sp. zn. III. ÚS 321/03, Sb. n. u., sv. 33, str. 371, 374-375 ).

Stěžovatelkou předložené námitky jsou v podstatě doslovným opakováním námitek uplatněných v řízení před obecnými soudy, zejm. v řízení odvolacím a pohybují se v rovině jednoduchého práva; tímto však stěžovatelka staví Ústavní soud právě do pozice další instance v systému obecného soudnictví, která mu nepřísluší. Navíc po důkladném seznámení se s napadenými rozhodnutími Ústavní soud konstatuje, že jak obvodní, tak zejména městský soud se s námitkami stěžovatelky řádně vypořádaly ( přičemž v řízení nalézacím ponechala stěžovatelka stanovení výživného plně na úvaze soudu ), při rozhodování přihlédly ke všem okolnostem, které vyšly v řízení najevo, věc po právní stránce hodnotily a právní normy aplikovaly s ohledem na ústavní principy obsažené v Listině, přičemž svá rozhodnutí podrobně odůvodnily. Stěžovatelka přehlíží, že v předmětném řízení bylo rozhodováno o její vyživovací povinnosti vůči dceři, nikoli o vyživovací povinnosti otce, a to z důvodu změny poměrů na straně dítěte ( zvýšení výdajů v souvislosti s nástupem na střední školu ) a na straně matky ( nárůst příjmů v souvislosti s opětovným nástupem do zaměstnání a prodejem nemovitosti ). Přičemž účelem právní úpravy výživného není pouhé zajištění minimálních nákladů na "přežití" dítěte, ale s přihlédnutím k majetkovým poměrům povinných ( rodičů ) zajištění jeho důstojné obživy. Stěžovatelka se patrně domnívá, že rozhodnutím obecných soudů je plněním vyživovací povinnosti zatížena pouze ona; ovšem to, že vyživovací povinnost otce není určena soudem neznamená, že ten ji neplní, když dcera u něj bydlí a částka 1 000 Kč, resp. zvýšená napadenými rozhodnutími na 3 000 Kč jen stěží pokryje minimální potřeby dnes již mladé ženy. Ostatně nepochopení institutu vyživovací povinnosti ze strany stěžovatelky ilustruje její argumentace o nemožnosti přihlédnout k příjmům z prodeje nemovitosti ( 600 000 Kč ), když ty plně sloužily k pokrytí stěžovatelkou neuváženě ( k úhradě dluhů jejího bývalého partnera ) pořízených úvěrů. Okolnost, že obecné soudy nepřisvědčily námitkám stěžovatelky, stejně jako skutečnost, že se stěžovatelka dosud neztotožňuje se závěry obecných soudů, nemohou samy o sobě založit důvodnost ústavní stížnosti a v žádném případě je nelze považovat za porušení jejích základních práv ( obdobně viz usnesení sp. zn. I. ÚS 358/10 ze dne 2. 3. 2010 ).

Ústavní soud neshledal v napadených rozhodnutích tvrzené porušení základních práv stěžovatelky a ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítl podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 27. ledna 2011

Ivana Janů
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

sp. zn. 25 Co 262/2010

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 5 P 170/2003

Ústavnímu soudu

Městského soudu

Obvodního soudu pro Prahu 5

Městského soudu

Obvodního soudu pro Prahu 5

obvodního soudu

odvolací soud

Odvolací soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

čl. 83 Ústavy

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 321/03

Ústavní soud

Ústavní soud

městský soud

sp. zn. I. ÚS 358/10

Ústavní soud

Ústavního soudu