U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Petra Vojtka a soudců JUDr. Marty Škárové a JUDr. Roberta Waltra v právní věci žalobce V. Č., zastoupeného JUDr. Viktorem Pakem, advokátem se sídlem v Praze 1, Politických vězňů 21, proti žalované MUDr. Z. N., zastoupené JUDr. Ing. Lukášem Prudilem, Ph.D., advokátem se sídlem v Brně, Bašty 8, o 300.000,- Kč, vedené u Městského soudu v Brně pod sp. zn. 20 C 201/2004, o dovolání žalobce proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 26. ledna 2011, č. j. 44 Co 258/2009-219, takto :

I. Dovolání se odmítá.
II. Žalobce je povinen zaplatit žalované na náhradě nákladů dovolacího řízení 12.360,- Kč do tří dnů od právní moci tohoto usnesení k rukám JUDr. Ing. Lukáše Prudila, Ph.D., advokáta se sídlem v Brně, Bašty 8.
Odůvodnění :
Krajský soud v Brně rozsudkem ze dne 26. 1. 2011, č. j. 44 Co 258/2009-219, potvrdil rozsudek ze dne 10. 12. 2008, č. j. 20 C 201/2004-173, jímž Městský soud v Brně zamítl žalobu na zaplacení 300.000,- Kč a rozhodl o náhradě nákladů řízení; odvolací soud rozhodl rovněž o náhradě nákladů odvolacího řízení. Soudy obou stupňů neshledaly důvodným nárok žalobce na náhradu škody na zdraví, kterou mu měla způsobit žalovaná zubní lékařka aplikací zubní protézy; žalobce podle žalobních tvrzení trpěl dlouhodobou bolestí v důsledku otlaků dásní a bolestné vyčíslil zhruba stodesetinásobkem základního bodového ohodnocení podle vyhlášky č. 440/2001 Sb., o odškodnění bolesti a ztížení společenského uplatnění. Odvolací soud vyloučil objektivní odpovědnost žalované za škodu podle § 421a obč. zák., neboť instalování zubní protézy je finálním výsledkem protetických prací a nelze ji považovat za věc použitou při provádění lékařského zákroku. Z provedených důkazů pak nevyplývá ani porušení právní povinnosti při činnosti žalované podle § 420 odst. 1 obč. zák., neboť žalovaná dodržela předepsané stomatologické standardy ( postupovala tzv. lege artis včetně dostatečného časového odstupu pro zahojení dásní před nasazením protézy ). Porušení povinnosti registrovat ordinaci jako zubní laboratoř podle zákona č. 160/1992 Sb. samo o sobě odpovědnost za škodu nezakládá. Žalobce tedy neprokázal, že by jeho bolesti a potíže byly v příčinné souvislosti s protiprávním jednáním žalované; soud prvního stupně navíc hlavní příčinu obtíží shledal v nesoučinnosti žalobce s lékařkou, neboť usazení protézy vyžaduje opakované úpravy, které odstraní potíže, avšak žalobce v tomto směru nespolupracoval ( § 441 obč. zák. ).

Proti rozsudku odvolacího soudu podal žalobce dovolání, jehož přípustnost dovozuje z § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., a odůvodňuje je podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř. nesprávným právním posouzením věci. Namítá, že snímatelná zubní protéza je typickou movitou věcí ve smyslu § 119 odst. 1 obč. zák. a škoda způsobená okolnostmi, které mají původ v povaze této věci, zakládá odpovědnost toho, kdo ji při plnění svého závazku použil ( § 421a obč. zák. ). Poukazuje v této souvislosti na judikaturu dovozující tento typ odpovědnosti u působení drátěné kličky na míchu ( Nejvyšší soud, sp. zn. 25 Cdo 1129/2005 ), u perforace srdeční síně elektrodou kardiostimulátoru ( Městský soud v Praze, sp. zn. 25 Co 292/2009 ), u poranění zlomeným dříkem endoprotézy ( Obvodní soud pro Prahu 5, sp. zn. 6 C 131/2010 ) a u zneprůchodnění močovodu tlakem chirurgické nitě ( Okresní soud ve Žďáru nad Sázavou, sp. zn. 13 C 99/2006 ). Závěr o nedůvodnosti žaloby je pak v rozporu i s čl. 24 Úmluvy o lidských právech a biomedicíně, podle nějž má „ osoba, která utrpěla újmu způsobenou zákrokem, nárok na spravedlivou náhradu škody za podmínek a postupů stanovených zákonem “, aniž lze na výkon práv garantovaných Úmluvou uplatnit jakákoliv omezení. Dovolatel vytýká odvolacímu soudu i nedostatečně zdůvodněnou úvahu, proč porušení povinnosti při registraci zubní laboratoře nepředstavuje podmínku protiprávnosti podle § 420 odst. 1 obč. zák. Dovozuje naopak, že se jedná o porušení povinnosti poskytovat zdravotní péči jen toho druhu a v tom rozsahu, jaký odpovídá příslušné registraci [§ 5 odst. 2 písm. a ) zákona č. 160/1992 Sb.], proto jde o postup non lege artis. Navrhl proto, aby dovolací soud rozsudek odvolacího soudu zrušil a vrátil mu věc k dalšímu řízení.

Žalovaná ve vyjádření k dovolání považuje rozhodnutí soudů obou stupňů za věcně správná, odpovídající ustálené judikatuře soudů k odpovědnosti podle § 420 odst. 1 a § 421a obč. zák. při poskytování zdravotní péče. Zdůrazňuje, že žalobce neprokázal, že újmu na zdraví způsobily vlastnosti a povaha použité věci. Poukazuje na délku řízení a nákladovou náročnost sporu pro žalovanou a vzhledem k absenci otázky zásadního právního významu v dovolání navrhuje, aby bylo dovolání jako nepřípustné odmítnuto.

Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací ( § 10a o. s. ř. ) po zjištění, že dovolání bylo proti pravomocnému rozsudku odvolacího soudu podáno oprávněnou osobou ( účastníkem řízení ) ve lhůtě uvedené v § 240 odst. 1 o. s. ř., dospěl k závěru, že dovolání směřuje proti rozhodnutí, proti němuž není tento mimořádný opravný prostředek přípustný.

Žalobce dovoláním napadá rozsudek odvolacího soudu, jímž byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně, nejde proto o přípustnost dovolání podle§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř. Protože po předchozím zrušení rozhodnutí odvolacím soudem rozhodl soud prvního stupně shodně ( znovu žalobu zamítl ), nejedná se ani o tzv. skrytou diformitu, která by zakládala přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. Dovolání tak může být přípustné pouze podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., to však jen tehdy, jde-li o řešení právních otázek a jde-li zároveň o právní otázku zásadního významu. Rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 se nepřihlíží ( § 237 odst. 3 o. s. ř. ).

Dovolací soud je zásadně vázán uplatněnými dovolacími důvody ( srov. § 242 odst. 3 o. s. ř. ) a při zkoumání, zda napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve smyslu § 237 odst. 3 o. s. ř. ve věci samé po právní stránce zásadní význam, může posuzovat jen takové právní otázky, které dovolatel označil, za současného naplnění podmínky, že na takto označených právních otázkách ( závěrech ) rozhodnutí odvolacího soudu spočívá. Způsobilým dovolacím důvodem je tedy důvod podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř., jehož prostřednictvím lze namítat, že rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci, tj. že odvolací soud věc posoudil podle nesprávného právního předpisu, nebo že správně použitý právní předpis nesprávně vyložil, případně jej na zjištěný skutkový stav věci nesprávně aplikoval.

Odvolací soud vyloučil objektivní odpovědnost žalované zubní lékařky podle § 421a obč. zák. za škodu spočívající ve vytrpěné bolesti způsobené otlakem dásní instalovanou zubní protézou sice s poněkud zjednodušujícím odůvodněním zdůrazňujícím pasivní charakter protézy při zákroku, nicméně jeho závěr je z hlediska výkladu okolností, které mají původ v povaze věci, věcně správný. U odpovědnosti podle § 421a obč. zák. se totiž předpokládá, že vyvolávajícím činitelem poškození zdraví je takové působení konkrétní věci ( přístroje či nástroje ), které má svůj původ ve specifických vlastnostech věci a které je při použití ke svému účelu způsobilé vyvolat určitý škodlivý následek. Soudní praxe shledala takové charakteristické vlastnosti, jež způsobily poškození zdraví pacienta např. v konstrukci operačního přístroje, jeho ostrosti ( rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 29. 7. 2009, sp. zn. 25 Cdo 2046/2007, uveřejněný pod č. 30/2010 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ) či vlastnosti materiálu ( rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 25. 10. 2006, sp. zn. 25 Cdo 1129/2005, publikovaný pod C 4646 v Souboru civilních rozhodnutí NS – dále též jen „ Soubor “ ). Příklady zmiňované dovolatelem ( elektroda kardiostimulátoru či ulomený dřík endoprotézy ), které by do této kategorie mohly rovněž spadat, jsou však odlišné od situace v dané věci. Jestliže totiž příčinou poškození zdraví byl technicky nesprávně provedený lékařský zákrok, řídí se odpovědnost poskytovatele zdravotní péče obecnou úpravou podle § 420 obč. zák., nikoliv úpravou objektivní odpovědnosti za škodu způsobenou okolnostmi, jež mají původ v povaze použité věci podle § 421a obč. zák. ( k tomu srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 31. 8. 2004, sp. zn. 25 Cdo 2542/2003, Soubor C 2992 ). To platí i v nyní projednávané věci, kdy podle žaloby měla zubní protéza nevhodně působit na dásně proto, že byla nesprávně a předčasně usazena do ústní dutiny; tvrzená újma tak měla být vyvolána způsobem použití věci ( nekvalitou zákroku ), nikoliv účinkem plynoucím ze samotné povahy či vlastností věci, jež byla při zdravotnické službě použita, a režim § 421a obč. zák. se neuplatní ( z rozhodnutí Nejvyššího soudu srov. dále též rozsudek ze dne 26. 4. 2012, sp. zn. 25 Cdo 3981/2009, či usnesení ze dne 23. 8. 2012, sp. zn. 25 Cdo 797/2011 ). Srovnatelným je i případ nesprávně provedeného stehu, který ovšem na rozdíl od představy dovolatele odpovědnost podle § 421a obč. zák. nezakládá. V rozsudku ze dne 30. 1. 2008, sp. zn. 25 Cdo 118/2006, publikovaném v Souboru pod C 5794, totiž Nejvyšší soud vyložil, že steh nevyvolal zaškrcení močovodu svou povahou, ani svými vlastnostmi či vlastností šicího vlákna, ale tím, kam jej operatér umístil, když jím přitáhl okolní tkáň natolik, že došlo ke škodlivému účinku na zdraví; v takovém případě škoda nebyla vyvolána okolností vyplývající z povahy použité věci.

Je tedy zřejmé, že právní posouzení věci odpovědnosti za škodu podle § 421a obč. zák. je v souladu s ustálenou judikaturou dovolacího soudu a že přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. pro tuto otázku založena není.

Dovolatel nezpochybňuje skutková zjištění [jejich správnost ostatně v režimu přípustnosti dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. dovolacímu přezkumu nepodléhá] o postupu žalované lékařky při poskytování zdravotní péče a nenapadá ani závěr, že konkrétní počínání při přípravě protézy a jejím usazení bylo tzv. lege artis, takže nedošlo k porušení právní povinnosti, které by zakládalo obecnou odpovědnost žalované za škodu podle § 420 odst. 1 obč. zák. Spatřuje-li dovolatel toto porušení v nedostatku registrace nestátního zdravotnického zařízení podle zákona č. 160/1992 Sb., přehlíží princip tzv. gradace jevů příčinné souvislosti, neboť byl-li samotný výkon zdravotní péče řádný a obtíže byly vyvolány nespoluprací žalobce s lékařkou, není pro vznik újmy rozhodující formální stav registrace vyžadované veřejnoprávním předpisem regulujícím poskytování péče nestátními zdravotnickými zařízeními.

Rozhodnutí odvolacího soudu nelze konečně připisovat zásadní právní význam ani z pohledu dovolací námitky, že rozhodnutí odvolacího soudu je v rozporu s Čl. 24 a 26 Úmluvy o lidských právech a biomedicíně, publikované pod č. 96/2001 Sb. m. s. Úmluva totiž neobsahuje speciální úpravu podmínek odpovědnosti ( podle Čl. 24 osoba, která utrpěla újmu způsobenou zákrokem, má nárok na spravedlivou náhradu škody za podmínek a postupů stanovených zákonem ) a odkazuje na zákonný předpis, jímž je v tomto případě občanský zákoník ( srov. obdobně usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. 8. 2012, sp. zn. 25 Cdo 1085/2011 ).

Protože tedy dovolání není podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. přípustné, Nejvyšší soud je podle § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.

O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1, § 146 odst. 3 a § 151 odst. 2 věty první před středníkem o. s. ř.; s ohledem na výsledek dovolacího řízení má žalovaná právo na náhradu účelně vynaložených nákladů řízení, které sestávají z odměny za zastoupení advokátem, jejíž výše byla vypočtena z peněžité částky, jež byla předmětem dovolacího řízení ( 300.000,- Kč ), podle § 3 odst. 1 bod 5 a § 10 odst. 3 vyhlášky č. 484/2000 Sb., sazba byla snížena podle § 14 odst. 1 a § 15 ( dovolání bylo odmítnuto ) a § 18 odst. 1 citované vyhlášky ( byl učiněn pouze 1 úkon právní služby – vyjádření k dovolání ) na výsledných 10.000,- Kč; žalované kromě toho náleží paušální částka náhrady hotových výdajů ve výši 600,- Kč podle § 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb. za dva úkony právní služby ( převzetí věci a zastoupení a vyjádření k dovolání ) a navýšení o částku 2.060,- Kč odpovídající dani z přidané hodnoty v sazbě 20 % podle § 137 odst. 3 o. s. ř. a zákona č. 235/2004 Sb., ve znění účinném od 1. 1. 2010, celkem 12.360,- Kč.

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 19. prosince 2012

JUDr. Petr Vojtek, v. r.předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Městského soudu v Brně

sp. zn. 20 C 201/2004

Krajského soudu v Brně

č. j. 44 Co 258/2009-219

Krajský soud v Brně

č. j. 44 Co 258/2009-219

č. j. 20 C 201/2004-173

Městský soud v Brně

odvolací soud

č. 440/2001 Sb.

Odvolací soud

§ 421a obč. zák.

§ 420 odst. 1 obč. zák.

č. 160/1992 Sb.

soud prvního stupně

§ 441 obč. zák.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

§ 421a obč. zák.

Nejvyšší soud

sp. zn. 25 Cdo 1129/2005

Městský soud v Praze

sp. zn. 25 Co 292/2009

Obvodní soud pro Prahu 5

sp. zn. 6 C 131/2010

Okresní soud ve Žďáru nad Sázavou

sp. zn. 13 C 99/2006

Úmluvou

odvolacímu soudu

§ 420 odst. 1 obč. zák.

dovolací soud

odvolacího soudu

§ 420 odst. 1 a § 421a obč. zák.

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

§ 10a o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 240 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

odvolacím soudem

soud prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

§ 242 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolací soud

§ 421a obč. zák.

§ 421a obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 25 Cdo 2046/2007

Nejvyššího soudu

sp. zn. 25 Cdo 1129/2005

§ 420 obč. zák.

§ 421a obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 25 Cdo 2542/2003

Nejvyššího soudu

sp. zn. 25 Cdo 3981/2009

sp. zn. 25 Cdo 797/2011

§ 421a obč. zák.

sp. zn. 25 Cdo 118/2006

Nejvyšší soud

§ 421a obč. zák.

dovolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 420 odst. 1 obč. zák.

č. 160/1992 Sb.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

č. 96/2001 Sb.

Úmluva

Čl. 24

Nejvyššího soudu

sp. zn. 25 Cdo 1085/2011

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 14 odst. 1 a § 15

§ 18 odst. 1 citované vyhlášky

§ 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb.

§ 137 odst. 3 o. s. ř.

č. 235/2004 Sb.

ve znění účinném od 1. 1. 2010


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy senátu Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatele D. K., zastoupeného JUDr. Václavem Vlkem, advokátem AK Moreno Vlk & Asociados se sídlem Praha 8, Sokolovská 22, proti rozsudku Krajského soudu v Brně - pobočka Zlín č. j. 59 Co 204/2011-586 ze dne 31. 8. 2011, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Stěžovatel se ústavní stížností domáhá zrušení výše uvedeného rozhodnutí. Ústavní stížnost opírá zejména o následující důvody.

Rozsudkem Okresního soudu v Kroměříži č. j. 13-0 P 180/2009-471 ze dne 24. 1. 2011 bylo ve věci péče o nezletilého syna D. K. rozhodnuto, že stěžovatel je oprávněn stýkat se s nezletilým každý sudý týden v roce v době od pátku od 15 :30 hodin do neděle do 14 :00 hodin s tím, že si jej vyzvedne v místě bydliště matky. Po skončení styku si matka nezletilého vyzvedne v neděli ve 14 :00 hodin v místě bydliště otce. Dále je stěžovatel oprávněn stýkat se s nezletilým od 26. 12. každého roku od 10 :00 hodin do 29. 12. každého roku do 17 :00 hodin s tím, že si nezletilého vyzvedne v místě bydliště matky a na stejném místě syna vrátí. V době hlavních školních prázdnin je stěžovatel oprávněn "být kontaktu" s nezletilým synem jeden kalendářní týden v měsíci červenci a jeden kalendářní týden v měsíci srpnu s tím, že termín styku matce sdělí. Stěžovatel si syna ke styku v době hlavních školních prázdnin vyzvedne v místě bydliště matky a po skončení styku syna vrátí matce v místě jejího bydliště. Po dobu hlavních školních prázdnin se neuskuteční běžný styk.

Stěžovatel uvedl, že se změny úpravy styku původně domáhala matka s odůvodněním, že nezletilý je na ni fixován a nechce od ní odcházet; soud prvního stupně dospěl na základě znaleckého posudku k závěru, že vztah nezletilého k oběma rodičům je pozitivní a případné potíže vyplývají právě z nerovnoměrností dosavadní úpravy styku nezletilého s jeho otcem, tedy stěžovatelem. Soud prvního stupně dále podle stěžovatele konstatoval, že odstěhováním matky s nezletilým ze společné domácnosti do K. se stěžovateli velmi ztížila možnost styku se synem. V současné době jsou oba rodiče výdělečně činní, mají možnost používat osobní automobil a je tedy spravedlivé, aby se na nákladech na dopravy syna podílela matka stejně jako stěžovatel.

Stěžovatel dodal, že k odvolání matky změnil Krajský soud v Brně - pobočka ve Zlíně rozsudek soudu prvního stupně tak, že změnil čas předání nezletilého matce po ukončení styku a místo předání nezletilého určil výhradně v místě bydliště matky. Své rozhodnutí odůvodnil ( údajně ) tím, že rodič, kterému bylo svěřeno nezletilé dítě do výchovy, má právo na styk s ním; pokud ho hodlá realizovat, není dán důvod, aby druhý z rodičů na uskutečnění tohoto styku participoval. Náklady na výživu nezletilého po dobu styku včetně nákladů v souvislosti s převzetím a předáním pak nese ten z rodičů, v jehož prospěch je právo vykonáváno.

Stěžovatel má za to, že uvedeným rozhodnutím bylo porušeno jeho ústavně zaručené právo na rovnost dle čl. 1 Listiny základních práv a svobod, právo na rodinný život dle čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a dále čl. 3 Úmluvy o právech dítěte. Dle jeho názoru jsou pro danou věc relevantní ustanovení § 32 a § 34 tohoto zákona upravující úlohu rodičů při výchově dítěte. Z citovaných ustanovení lze dovodit, že rodičovskou zodpovědnost a rozhodující roli při výchově dítěte mají oba rodiče. Zákon o rodině neobsahuje žádné ustanovení, které by rodičovskou zodpovědnost toho z rodičů, jemuž nebylo po rozvodu manželství dítě svěřeno do výchovy, zcela vylučovalo. Ve vztahu k úpravě styku nezletilého dítěte s druhým rodičem je pak relevantní ustanovení § 26 odst. 4 citovaného zákona, zejména pak povinnost soudu dbát, aby bylo respektováno právo dítěte na péči obou rodičů. Toto ustanovení zákona o rodině je pak nutné vždy vykládat v souladu s Listinou základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a mezinárodními úmluvami, jimiž je ČR vázána.

Stěžovatel upozornil na to, že vzdálenost mezi jeho bydlištěm v obci V. a městem K., kde bydlí matka nezletilého, je 287,5 km; jedna cesta na trase V. - K. a zpět tedy představuje 575 km, je na ni třeba vynaložit asi 1 600 Kč pouze na palivo bez započtení amortizace vozidla. Z hlediska času trvá cesta jedním směrem minimálně 3 hodiny, zpáteční cesta tedy minimálně 6 hodin. Stěžovatel dále poukazuje na skutečnost, že matka nezletilého se odstěhovala ze společné domácnosti a zvolila si za své bydliště K. To stěžovatel nemohl nijak ovlivnit. Za daných okolností je dle jeho názoru v rozporu se zásadou obecné spravedlnosti, pokud musí pro nezletilého jezdit pouze on sám a nést tak negativní následky ( např. zkracování každého styku o cca 6 hodin ). Rozhodnutí krajského soudu není prý výsledkem nestranného posouzení, ale spíše projevem diskriminačního přístupu ke stěžovateli jako otci, který je z pohledu tohoto soudu jakýmsi "rodičem druhého řádu". Všechna výše uvedená omezení, zejména finanční a časová, vyvolaná matkou nezletilého, tak omezují nejen právo stěžovatele, ale i korespondující právo nezletilého.

II.

Ústavní soud si vyžádal spis Okresního soudu v Kroměříži evidovaný pod sp. zn. 13-0 P 180/2009. Zjistil, že Okresní soud v Kroměříži rozhodl svým rozsudkem ze dne 24. 1. 2011 č. j. 13-0 P 180/2009-471 takto : […] "I. Otec D. K. je oprávněn stýkat se s nezletilým D. K. každý sudý týden v roce v době od pátku od 15.30 hodin do neděle do 14.00 hodin s tím, že otec si nezletilého vyzvedne v místě bydliště matky. Po skončení styku si matka nezletilého vyzvedne v neděli ve 14.00 hodin v místě bydliště otce. Dále je otec oprávněn stýkat se s nezletilým od 26. 12. každého roku od 10.00 hodin do 29. 12. každého roku do 17.00 hodin s tím, že otec si nezletilého vyzvedne v místě bydliště matky a na stejném místě syna vrátí. V době hlavních školních prázdnin je otec oprávněn být v kontaktu se synem jeden kalendářní týden v měsíci červenci a jeden kalendářní týden v měsíci srpnu s tím, že termín styku matce sdělí nejpozději do 30. 4. každého roku. Otec si syna ke styku v době hlavních školních prázdnin vyzvedne v místě bydliště matky a po skončení styku syna vrátí matce v místě jejího bydliště. Po dobu hlavních školních prázdnin se neuskuteční běžný styk. […] Tímto rozhodnutím se mění rozsudek Okresního soudu v Kroměříži, č.j. 13 0 P 180/2009 - 382 ze dne 4. 11. 2009, kterým byl otci upraven styk s nezletilým synem D. K. […] II. Na náhradě nákladů státu, které vznikly v souvislosti s vypracováním znaleckého posudku a účasti znalce ujednání, je každý z rodičů povinen uhradit částku 3 900 Kč a to do 1 měsíce od právní moci rozsudku, na účet Okresního soudu v Kroměříži. […] III. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

Podle odůvodnění prvostupňového rozhodnutí se matka svým návrhem domáhala změny úpravy styku otce s nezletilým, který je velmi fixován na ni, nechce od ní odcházet a začaly se u něho v souvislosti se stykem s otcem projevovat žaludeční a střevní potíže. Soud I. stupně po provedeném odkazování dospěl k závěru, že je třeba provést změnu předcházejícího rozhodnutí, kterým byl styk otce s nezletilým upraven, zejména vzhledem k doporučení znalce z oboru pedopsychologie. Vztah nezletilého k oběma rodičům je podle okresního soudu pozitivní, potíže nezletilého vyplývají z nerovnoměrnosti dosavadní úpravy styku s otcem. Vzhledem k tomu, že bydliště rodičů jsou od sebe dosti vzdálená a nezletilý bude výhledově nastupovat do školy, upravil soud otci pravidelný běžný styk o vánočních svátcích a o hlavních prázdninách. Odstěhováním matky s nezletilým ze společné domácnosti z P. do K. se otci velmi ztížila možnost styku se synem. V současné době jsou oba rodiče výdělečně činní, oba mají k dispozici osobní automobil, resp. matka má možnost si automobil vypůjčit, případně může využit autobusovou, nebo vlakovou přepravu. Soud prvního stupně měl proto zato, že je spravedlivé, aby se na nákladech a na dopravě za účelem styku syna podílela matka stejně jako otec.

K odvolání matky rozhodl Krajský soud v Brně - pobočka ve Zlíně napadeným rozsudkem ze dne 31. 8. 2011 č. j. 59 Co 204/2011-586 tak, že : "I. Rozsudek soudu I. stupně se mění tak, že otec je oprávněn stýkat se s nezletilým D. K., každý sudý týden v kalendářním roce v době od pátku od 15.30 hodin do neděle do 17.00 hodin, o vánočních svátcích od 26. 12. od 10.00 hodin do 29. 12. do 17.00 hodin, o hlavních školních prázdninách jeden kalendářní týden v měsíci červenci a jeden kalendářní týden v měsíci srpnu od 10.00 hodin prvního dne do 17.00 hodin posledního dne uvedených období s tím, že termín styku otec matce sdělí nejpozději do 30, 4. každého roku. […] O hlavních školních prázdninách a o vánočních prázdninách se běžný styk otce s nezletilým neuskuteční. […] Otec je oprávněn si pro nezletilého řádně a včas přijít před bydliště matky, matka je povinna nezletilého na styk s otcem řádně a včas připravit, před svým bydlištěm nezletilého otci předat a otec je povinen po ukončení styku nezletilého řádně a včas matce před jejím bydlištěm předat. […] Tímto rozhodnutím se mění ve výroku II. rozsudek Okresního soudu v Kroměříži, č.j. 13 0 P 180/2009-382 ze dne 4. 11. 2009. […] II. Otec a matka jsou povinni nahradit na nákladech řízení státu před soudy obou stupňů každý z nich částku 3.900,- Kč do 3 dnů od právní moci rozsudku, na účet Okresního soudu v Kroměříži. […] III. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů."

Krajský soud v prvé řadě uvedl, že vzhledem k předmětu řízení je nutno připomenout ústavněprávní pohled; není možné nadřazovat modely fungování vztahů mezi oddělenými rodiči a nezletilými dětmi nad zájem dětí. Zájem dítěte tedy musí být vždy předním hlediskem pro rozhodnutí o konkrétní podobě nejvhodnějšího uspořádání vztahu mezi rodiči a dětmi. Na tom nemůže nic měnit ani to, že se rodiče nejsou schopni na takovémto uspořádání sami dohodnout.

Krajský soud dodal, že rozhodnutí o výchově dítěte jedním z rodičů zachovává rodičovská práva i povinnosti rodiče, jemuž nezletilé dítě nebylo svěřeno do výchovy. Provedená úprava styku napadeným prvostupňovým rozhodnutím zohledňuje podle krajského soudu konkrétní okolnosti daného případu, tj. zejména zájem nezletilého na co nejvhodnějším uspořádání vztahu mezi ním a rodiči. Bylo akceptováno stanovisko a doporučení znalce, pokud se týká pravidelnosti styku, byla zohledněna vzdálenost mezi bydlištěm nezletilého a bydlištěm otce. Mezi rodiči však byla podstatná neshoda co do místa předání dítěte. Rodič, kterému nebylo svěřeno do výchovy nezletilé dítě, má ovšem právo styku s ním. Pokud hodlá takové právo realizovat, není dán důvod pro to, aby druhý z rodičů, který je z průběhu styku vyloučen, na něm participoval, tedy kromě povinnosti přípravy na předání, vlastního předání a převzetí nezletilého po ukončení styku. Tím méně lze - podle krajského soudu - požadovat po rodiči, kterému bylo dítě svěřeno do výchovy, aby v rámci předání dítěte druhému z nich na dobu rozhodnutím vymezenou, vyzvedával dítě v místě bydliště ke styku oprávněného rodiče. Výjimku by tvořily závažné důvody spočívající zejména ve zdravotní indispozici druhého rodiče; o takovouto situaci se však v projednávané věci podle odvolacího soudu nejedná.

Podle krajského soudu obsahem a smyslem úpravy styku nezletilého dítěte s rodičem, kterému nebylo svěřeno do výchovy, je vytvoření byť časově limitované možnosti faktické péče v zájmu udržení a upevnění vzájemných vztahů s dítětem. Náklady na výživu nezletilého po dobu styku včetně nákladů v souvislosti s převzetím a předáním, má přitom nést ten z rodičů, v jehož prospěch je právo vykonáváno. Majetková či příjmová dostatečnost každého z rodičů, příčiny zrušení společné domácnosti, event. rozhodnutí, kde bude nadále každý z nich bydlet, jsou prý pro předmět tohoto řízení zcela irelevantní.

Z uvedených důvodů krajský soud napadené rozhodnutí, pokud se týká místa předání nezletilého, změnil a s ohledem na vzdálenost bydliště rodičů byla změněna i hodina předání nezletilého otcem matce. Rovněž pro úplnost, srozumitelnost a vykonatelnost bylo nutno výslovně rozhodnout o tom, že běžný styk nebude realizován v období zvlášť upraveného styku otce se synem, stejně jako bylo nutno časově na hodiny vymezit počátek a ukončení styku otce se synem v období hlavních prázdnin.

III.

Krajský soud v Brně - pobočka ve Zlíně ve svém vyjádření souhlasil s případným upuštěním od ústního jednání podle § 44 odst. 2 zákona Ústavním soudu a plně odkázal na odůvodnění svého rozhodnutí.

Opatrovník - Městský úřad v Kroměříži ve svém vyjádření k ústavní stížnosti prohlásil napadené rozhodnutí za objektivní, spravedlivé a respektující zájmy nezl. dítěte. Dovodil, že právě finanční náročnost dopravy nezletilého v souvislosti s realizací styku byla důvodem, proč bylo stěžovateli sníženo výživné. Uvedl, že přeprava dítěte osobním autem je vzhledem ke vzdálenosti mezi bydlišti rodičů nejvhodnější; matka sama auto nemá a cestování veřejnou dopravou je pro dítě útlého věku zdlouhavé, náročné a zbytečně vyčerpávající.

Stěžovatel práva repliky využil, a to konkrétně ve vztahu k vyjádření kolizního opatrovníka. Uvedl - na rozdíl od kolizního opatrovníka - že cesta automobilem do bydliště matky po ukončení styku se stěžovatelem nemá význam pro rozvoj nezletilého; nelze totiž srovnávat program, který si stěžovatel připravuje pro nezletilého ve svém bydlišti, s cestou autem. Rodič, který má dítě svěřeno do výchovy, se s dítětem vídá jen omezeně, a již proto by samotný styk neměl být zbytečně dále ztěžován.

IV.

Ústavní soud již mnohokrát ve svých rozhodnutích konstatoval, že není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů ( viz např. nález sp. zn. III. ÚS 23/93, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 1, str. 41 ). Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení jeho základních práv či svobod chráněných ústavním pořádkem. Vzhledem k tomu, že se stěžovatel dovolával ochrany svého základního práva na "rovnost" i práva na rodinný život ( a to jak ve vztahu k sobě, tak ve vztahu k nezletilému dítěti ), přezkoumal Ústavní soud z těchto hledisek napadené rozhodnutí i řízení, z něhož toto rozhodnutí vzešlo, a dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Z ústavní stížnosti vyplývá, že směřuje především proti tomu, jak krajský soud posoudil otázku, zda rodič, kterému bylo dítě svěřeno do výchovy, musí dítě vyzvedávat v místě, kde byl styk s druhým rodičem ( jež dítě ve výchově nemá ) realizován, či zda je spravedlivé po rodiči realizujícím styk požadovat, aby dítě vrátil v místě, kde rodič mající dítě ve výchově, i s dítětem žije. K této námitce poukazuje Ústavní soud na obsah spisu a na rekapitulaci odůvodnění obou rozhodnutí, jímž byla věnována II. část tohoto usnesení. Z odůvodnění rozhodnutí krajského soudu vyplývá, že krajský soud řešil tuto otázku v souladu s ústavními principy. Pokud stěžovatel v této souvislosti vyjadřuje nesouhlas s právními názory odvolacího soudu, pak tím v zásadě jen polemizuje s jeho závěry a staví tak v podstatě Ústavní soud do role běžné další soudní instance. Toto postavení však Ústavnímu soudu, jak již opakovaně dal najevo v mnoha svých rozhodnutích, nepřísluší. Do rozhodovací činnosti obecných soudů může - jak již bylo uvedeno - ingerovat pouze v případě, že jejich rozhodnutím je zasaženo do ústavně zaručených práv a svobod účastníka řízení. Takové porušení základních práv stěžovatele však Ústavní soud neshledal.

Krajský soud - se zřetelem na provedená skutková zjištění - učinil závěr, že nelze od matky nezletilého spravedlivě požadovat, aby syna po ukončení styku s otcem ( stěžovatelem ) vyzvedávala v místě realizace styku, tedy v místě bydliště otce. Svůj názor z hlediska ústavněprávního akceptovatelným způsobem odůvodnil. Tu Ústavní soud zejména dodává - byť zde posuzovaná ingerence orgánů veřejné moci ( natož pak Ústavního soudu ) je značně problematická, neboť se jedná o velmi citlivou sféru člověka, kde je jakýkoliv mocenský zásah už z povahy sebe sama nevhodný - že je v zásadě na rozhodnutí stěžovatele, kde a jak bude se svým synem trávit čas mu vymezený. Toto stěžovatelovo rozhodnutí v sobě zahrnuje jak nutnost po dobu styku materiálně dítě zabezpečit, tak také je vrátit druhému rodiči. Nadto, naznačuje-li stěžovatel, že doprava syna do místa bydliště matky je ztrátou času a děje se tak na úkor realizace jeho styku, pak Ústavní soud dovozuje, že zvláště v dnešní době nesčetných audiovizuálních a jiných zařízení určených k zábavě a poučení ani cesta automobilem nemusí být, byť stěžovatel při této cestě zastává roli řidiče, zcela nevyužitá ( nevyužitelná ). To, že relevantní právní otázku v právě projednávané věci lze zřejmě posoudit i odlišně, tedy tak, že na dopravě nezletilého ke styku s otcem se bude podílet jak stěžovatel, tak matka, však neumožňuje Ústavnímu soudu, aby - z hlediska ústavnosti - do celé věci zasáhl, a to i kdyby na věc nahlížel jinak, než obecný soud. Nadto, jak už bylo řečeno, v právě projednávaném případě se řeší taková otázka, že orgány veřejné moci, ať již rozhodnou jakkoliv, těžko mohou věc posoudit se zřetelem na všechny individuální zájmy toho kterého z rodičů; už sama skutečnost, že bylo potřeba zásahu soudů, totiž předznamenává jistou společenskou dysfunkci, která nemůže být žádným mocenským rozhodnutím zcela napravena.

Ústavní soud rekapituluje a uzavírá, že v souzené věci jde o otázku výkladu běžného práva, což zásadně přísluší soudu obecnému; Ústavní soud při přezkoumání jeho rozhodnutí je oprávněn posuzovat pouze to, zda byly dodrženy ústavní hranice a zda takovým rozhodnutím nedošlo k porušení základních práv stěžovatele. V předmětné věci však dospěl Ústavní soud k závěru, že Krajský soud v brně - pobočka ve Zlíně postupoval v rámci daném mu příslušnými procesními předpisy. Aplikoval běžné právo ústavněkonformním způsobem, nedopustil se svévolného jednání, které by mohlo způsobit porušení základních práv stěžovatele a mezi jeho skutkovými zjištěními a právními závěry z nich vyvozenými neexistuje ani extrémní rozpor ve smyslu ustálené judikatury Ústavního soudu. Napadené rozhodnutí je proto i z hlediska ústavnosti plně přijatelné.

Za tohoto stavu dospěl Ústavní soud k závěru, že základní práva a svobody, jichž se stěžovatel dovolává, napadeným rozhodnutím zjevně porušeny nebyly.

Proto Ústavnímu soudu nezbylo než ústavní stížnost podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, jako návrh zjevně neopodstatněný, odmítnout.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 2. dubna 2012

Vojen Güttler
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Brně - pobočka Zlín

č. j. 59 Co 204/2011-586

Okresního soudu v Kroměříži

č. j. 13-0 P 180/2009-471

soud prvního stupně

Soud prvního stupně

Krajský soud v Brně - pobočka ve Zlíně

soudu prvního stupně

čl. 1 Listiny základních práv a svobod

čl. 3 Úmluvy o právech dítěte

§ 32 a § 34 tohoto zákona

§ 26 odst. 4 citovaného zákona

zákona o rodině

Listinou základních práv a svobod

krajského soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Kroměříži

sp. zn. 13-0 P 180/2009

Okresní soud v Kroměříži

č. j. 13-0 P 180/2009-471

Okresního soudu v Kroměříži

č.j. 13 0 P 180/2009 - 382

Okresního soudu v Kroměříži

okresního soudu

Soud prvního stupně

Krajský soud v Brně - pobočka ve Zlíně

č. j. 59 Co 204/2011-586

Okresního soudu v Kroměříži

č.j. 13 0 P 180/2009-382

Okresního soudu v Kroměříži

krajského soudu

krajského soudu

odvolacího soudu

krajského soudu

krajský soud

Krajský soud v Brně - pobočka ve Zlíně

§ 44 odst. 2 zákona Ústavním soudu

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 23/93

Ústavní soud

Ústavní soud

krajský soud

Ústavní soud

krajského soudu

krajský soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Krajský soud v brně - pobočka ve Zlíně

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele P. K., zastoupeného Mgr. Barbarou Martinů, advokátkou se sídlem Praha 1, Konviktská 24, proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 10 ze dne 31. 8. 2009, čj. 20 P 87/2006 - 261, a rozsudku Městského soudu v Praze zde dne 17. 2. 2010, čj. 23 Co 15/2010 - 327, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včas a řádně podanou ústavní stížností stěžovatel navrhl zrušení v záhlaví označených rozsudků, vydaných v řízení o zvýšení výživného, změně styku a výchovy jeho nezletilého syna. Podle stěžovatele zmíněnými rozsudky byla porušena jeho ústavně zaručená práva, zakotvená v čl. 2 odst. 2, čl. 3 odst. 1, čl. 4 odst. 3, čl. 32 odst. 1, 4 a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, čl. 90 odst. 1 a čl. 95 odst. 1 Ústavy ČR. V řízení měla být dále porušena zákonná práva a zájem nezletilého dítěte ve smyslu zákona č. 94/1963 Sb., o rodině ( dále jen "zákon o rodině" ), ve znění pozdějších předpisů, čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte a čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

II.

Z obsahu ústavní stížnosti a z přiložených rozhodnutí Ústavní soud zjistil, že podstatou ústavní stížnosti je nesouhlas stěžovatele s postupem soudů při určení výše výživného a rozhodování o jeho návrhu na změnu úpravy styku a změny výchovy u nezletilého syna. Stěžovatel v ústavní stížnosti rozebral podrobnosti realizace styku s nezletilým a polemizuje s hodnocením provedených důkazů ze strany obecných soudů. Nesouhlasí s jejich závěry a odůvodnění napadených rozsudků podrobil kritice, v níž vznesl tytéž argumenty, které již uplatnil v předchozích stadiích řízení. Obecným soudům dále vytýká nesprávnou interpretaci a aplikaci zákona o rodině a Úmluvy o právech dítěte, v důsledku čehož mělo dojít k porušení jeho výše uvedených základních práv.

III.

Po přezkoumání ústavní stížnosti a napadených rozsudků Ústavní soud neshledal žádný důvod, pro který by mohla vzniknout byť jen pochybnost o jejich ústavní konformitě. Ústavní soud není další instancí v systému obecného soudnictví a jeho úkolem tedy není zabývat se případným porušením běžných práv fyzických a právnických osob a korektností aplikace každého jednotlivého zákonného ustanovení, ledaže by to současně znamenalo porušení základního práva nebo svobody zaručeného normami ústavního pořádku.

V této souvislosti je zapotřebí připomenout, s odkazem na ustálenou judikaturu, že je zásadně věcí obecných soudů, aby hlediska pro určení výživného, stanovená v § 96 zákona o rodině, uváděly v život aplikací v jednotlivých případech. Ústavní soud není žádnou další superrevizní instancí v systému obecných soudů, která by snad měla napravovat stěžovatelem tvrzené pochybení, tedy přepočítávat výši výživného, stanoveného obecnými soudy pro jeho nezletilého syna.

Obdobné platí i pro rozhodování obecných soudů o úpravě styku a výchovy nezletilých dětí ve vztahu k jejich rodičům. Ústavní soud se zásadně nezabývá přehodnocováním dokazování, prováděného obecnými soudy. To mu přísluší pouze za situace, kdy dokazováním byla porušena ústavně zaručená práva a svobody. K tomu může dojít tehdy, jsou-li právní závěry soudů v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními, nebo z nich v žádné možné interpretaci nevyplývají, popřípadě skutková zjištění jsou v extrémním nesouladu s provedenými důkazy.

V předmětné věci k takovému pochybení nedošlo. Podle názoru Ústavního soudu soudy obou stupňů provedly všechny nezbytné důkazy, náležitě je zhodnotily ve smyslu § 132 OSŘ a na jejich základě učinily právní závěry, které řádně odůvodnily. Pokud rozhodly způsobem, s nímž se stěžovatel neztotožňuje, nezakládá to samo o sobě důvod k podání úspěšné ústavní stížnosti.

Stěžovatelovo tvrzení, že právní závěry soudů obou stupňů jsou v naprostém nesouladu se skutečným stavem věci, neshledal Ústavní soud důvodným. Soud prvního stupně i soud odvolací při rozhodování ve věci postupovaly v souladu s příslušnými ustanoveními zákona o rodině a občanského soudního řádu. Své závěry řádně, srozumitelně a logicky odůvodnily. Ústavní soud nezjistil, že by napadenými rozsudky došlo k porušení stěžovatelových základních práv. Není účelné opakovaně reagovat na všechny argumenty v ústavní stížnosti uvedené, za situace, kdy se jimi obecné soudy již podrobně zabývaly. Ústavní soud tedy v dalším odkazuje na odůvodnění napadených rozsudků.

Na základě výše uvedeného Ústavní soud dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná. Proto ji, mimo ústní jednání a bez přítomnosti účastníků, odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 22. června 2010

Vojen Güttler, v. r.
předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 10

čj. 20 P 87/2006 - 261

Městského soudu v Praze

čj. 23 Co 15/2010 - 327

č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte

Ústavní soud

zákona o rodině

Úmluvy o právech dítěte

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 96 zákona o rodině

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

§ 132 OSŘ

Ústavní soud

Soud prvního stupně

soud odvolací

zákona o rodině

občanského soudního řádu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky projednal dne 14. prosince 2012 v neveřejném zasedání návrh Ministerstva spravedlnosti České republiky na rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, a rozhodl t a k t o :

Podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, se na odsouzení občana České republiky R. K. rozsudkem Okresního soudu Ružomberok, Slovenská republika, ze dne 20. 4. 2009, sp. zn. 1T/65/2008, hledí jako na odsouzení soudem České republiky.

O d ů v o d n ě n í :
Výše uvedeným rozsudkem Okresního soudu Ružomberok ze dne 20. 4. 2009 byl R. K. uznán vinným trestným činem zanedbání povinné výživy a byl odsouzen k trestu odnětí svobody v trvání patnácti měsíců.
Shora uvedené trestné činnosti se odsouzený dopustil podle zjištění Okresního soudu Ružomberok tím, že ačkoli je podle zákona o rodině a podle rozsudku Okresního soudu v Karlových Varech, sp. zn. 20 Nc 17/99, ze dne 9. 3. 1999, který nabyl právní moci dne 5. 5. 1999, povinen vyživovat svého syna F. K. částkou ve výši 1 100 Kč měsíčně k rukám jeho matky M. F. tuto vyživovací povinnost z nedbalosti neplní od 1. 3. 2006 až do 20. 4. 2009, čímž mu na výživném vznikl dluh v celkové výši 41 800 Kč k rukám M. F., přičemž od 1. 12. 2005 do 30. 4. 2006 byl zaměstnán na dobu určitou u společnosti Medipol, a. s., R., jako číšník v hotelu H., od 3. 5. 2006 do 31. 5. 2006, následně od 1. 6. 2006 do 30. 6. 2006 byl v této společnosti zaměstnán na dohodu o provedení práce a od 13. 11. 2006 se v ní opět nechal zaměstnat a pracuje tam dosud, přičemž v uvedených obdobích dosáhl celkového čistého příjmu 223 809 Sk ( 7 429,10 € ), mezi tím byl do 1. 5. 2006 do 18. 6. 2006 evidován jako uchazeč o zaměstnání na Úřadu práce, sociálních věcí a rodiny v Ružomberoku, vyživovací povinnost však nenahlásil a z evidence byl vyřazen pro nespolupráci, vlastní a používá mobilní telefon, přičemž byl trestním příkazem Okresního soudu Ružomberok, č. j. 1 T/17/2007-77, ze dne 6. 2. 2007, který nabyl právní moci dne 10. 4. 2007, odsouzen pro přečin zanedbání povinné výživy podle § 207 odst. 1, 3 písm. b ) trestního zákona k trestu odnětí svobody v trvání jednoho roku s podmínečným odkladem na zkušební dobu v trvání osmnácti měsíců, tj. do 10. 10. 2008.
Ministerstvo spravedlnosti České republiky podalo ve shora uvedené věci návrh Nejvyššímu soudu České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) na rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ zákon “ ).
Nejvyšší soud věc přezkoumal a shledal, že jsou splněny zákonné podmínky pro rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona.
Především je třeba uvést, že podle § 4a odst. 3 zákona může Nejvyšší soud na návrh Ministerstva spravedlnosti ČR rozhodnout, že se na odsouzení občana České republiky soudem jiného členského státu Evropské unie hledí jako na odsouzení soudem České republiky, jestliže se týká činu, který je trestný i podle právního řádu České republiky, a je-li to odůvodněno závažností činu a druhem trestu, který za něj byl uložen.
Z podaného návrhu a z obsahu připojeného spisového materiálu vyplývá, že odsouzený R. K. je občanem České republiky, který byl odsouzen soudem jiného členského státu Evropské unie, přičemž se odsouzení týká skutku, který vykazuje znaky trestného činu i podle příslušných právních předpisů České republiky ( trestný čin zanedbání povinné výživy podle § 196 tr. zákoníku ). Tím jsou splněny formální podmínky ustanovení § 4a odst. 3 zákona.
V posuzované věci jsou dány i podmínky materiální povahy. Odsouzený se dopustil úmyslné trestné činnosti směřující proti zájmu společnosti na řádném plnění vyživovací povinnosti. Jednal přitom v takovém rozsahu ( zejména pokud jde o dobu, po kterou se trestné činnosti dopouštěl, a o nerespektování předchozího podmínečného odsouzení ), že již lze tuto trestnou činnost označit za závažnou ve smyslu § 4a odst. 3 zákona. Pokud jde o druh trestu, byl mu uložen citelný trest odnětí svobody. Lze tedy dovodit, že podmínky ustanovení § 4a odst. 3 zákona týkající se závažnosti činu a druhu uloženého trestu jsou splněny.
Z uvedených důvodů proto Nejvyšší soud návrhu Ministerstva spravedlnosti České republiky vyhověl.

P o u č e n í : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 14. prosince 2012

 Předseda senátu :
 JUDr. Karel Hasch

Nejvyšší soud České republiky

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

sp. zn. 1T/65/2008

Okresního soudu Ružomberok

Okresního soudu Ružomberok

Okresního soudu v Karlových Varech

sp. zn. 20 Nc 17/99

Okresního soudu Ružomberok

č. j. 1 T/17/2007-77

Nejvyššímu soudu České republiky

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud

§ 196 tr. zákoníku

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo :
Dotčené předpisy : § 197 odst. 1 písm. c ) předpisu č. 65/1965Sb.
§ 199 odst. 1 písm. c ) předpisu č. 65/1965Sb.
§ 195 odst. 1 písm. c ) předpisu č. 65/1965Sb.
§ 202 odst. 1 písm. c ) předpisu č. 65/1965Sb.
§ 85 odst. 1 písm. c ) předpisu č. 94/1963Sb.
§ 91 odst. 1 písm. c ) předpisu č. 94/1963Sb.
§ 96 odst. 1 písm. c ) předpisu č. 94/1963Sb.
Kategorie rozhodnutí : C

 21 Cdo 1920/2004
ČESKÁ REPUBLIKA

ROZSUDEK

JMÉNEM REPUBLIKY

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Zdeňka Novotného a soudců JUDr. Ljubomíra Drápala a JUDr. Mojmíra Putny v právní věci žalobců a ) Ing. R. N., zastoupené advokátem, a b ) nezletilého R. N., zastoupeného opatrovníkem Městem O. - Úřadem městského obvodu O. – P., zastoupeným advokátkou, proti žalovanému M. K., zastoupenému advokátem, o náhradu nákladů na výživu pozůstalých, vedené u Okresního soudu v Ostravě pod sp. zn. 26 C 164/97, o dovolání žalobců proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 8. března 2004 č.j. 16 Co 323/2003-162, takto :

I. Dovolání žalobců se zamítají.

 II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.

 O d ů v o d n ě n í :

Žalobci se domáhali ( žalobou změněnou se souhlasem soudu prvního stupně ), aby jim žalovaný zaplatil na náhradě nákladů na výživu pozůstalých za období od 1.5.1995 do 30.11.1999 žalobkyni a ) částku 155.612,- Kč a žalobci b ) 68.223,- Kč. Žalobu odůvodnili tím, že manžel žalobkyně a otec nezletilého žalobce při dopravní nehodě dne 11.5.1992 zemřel v důsledku smrtelného úrazu, který byl kvalifikován jako úraz pracovní. Č. p., a.s. žalobcům přiznala od 12.5.1992 náhradu nákladů na výživu pozůstalých vycházejíc z tzv. dílové metody, kdy k průměrnému čistému výdělku zemřelého ve výši 11.953,- Kč byl připočítán výdělek manželky, a „ dva díly jsou započítávány na zemřelého, dva díly na manželku, jeden díl na syna a jeden díl na domácnost “, přičemž „ od jednotlivých dílů žalobců jsou odečítány důchody přiznané z téhož důvodu “. I když proti použití této metody „ v zásadě “ nic nenamítali, nesouhlasili s tím, že do výdělku zemřelého je započítáván i výdělek manželky, neboť „ podle ustanovení § 199 odst. 2 zák. práce se při výpočtu této náhrady vychází pouze z průměrného výdělku zemřelého “, a že „ při výpočtu náhrady není brána v úvahu ani skutečnost, že výdělek zemřelého by se zvyšoval “. Protože žalovaný k uvedeným okolnostem odmítá při výpočtu náhrady za ztrátu na výživu pozůstalých přihlížet, domáhají se žalobci ( s přihlédnutím k dosud poskytnutým náhradám ) zaplacení doplatku této náhrady.

Okresní soud v Ostravě rozsudkem ze dne 6.9.2000 č.j. 26 C 164/97-43 žalobu zamítl a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení. Vycházel z názoru, že „ i v případě, že zaměstnanec v důsledku pracovního úrazu zemřel, měl by se při výpočtu náhrady na výživu pozůstalých použít rozhodný průměrný výdělek, stejný jako při náhradě poškozených dle § 195 zák. práce “, „ který je průběžně dle valorizačních vyhlášek valorizován “. Protože „ soudní judikatura již odmítla způsob výpočtu tzv. dílovou metodou “ a „ je zaujímán jednoznačný názor, že rozsah nákladů na výživu pozůstalých je zásadně určen rozsahem výživného, které by náleželo oprávněné osobě podle ustanovení zákona o rodině “, soud prvního stupně pro nezletilého žalobce „ tedy stanovil výživné … ve smyslu § 85 zák. o rodině “ s přihlédnutím k jeho oprávněným potřebám a k pobíranému sirotčímu důchodu, vycházeje z „ průměrného měsíčního čistého výdělku “ žalobkyně a postupně narůstajícího průměrného výdělku zemřelého. Nárok žalobkyně pak vyčíslil vycházeje „ z příjmu manžela v daném období, od kterého odečetl částku, kterou určil jako výživné na dítě, do takto získané částky započetl příjem manželky a výsledný rozdíl rozdělil na polovinu pro každého “. Protože však Č. p., a.s. žalobcům zaplatila z titulu zákonného pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem motorového vozidla za pojištěného, který způsobil dopravní nehodu, částky vyšší, plnění žalovaného tímto zaniklo a žalobě proto nelze vyhovět.

K odvolání žalobců Krajský soud v Ostravě rozsudkem ze dne 2.7.2002 č.j. 16 Co 20/2002-105 rozsudek soudu prvního stupně potvrdil a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu dovolacího řízení. K námitce, že při použití valorizačních předpisů neměla být aplikována i „ omezující ustanovení těchto předpisů “, odvolací soud uvedl, že „ pokud dochází i ke zvýšení částky vymezující náhradu nákladů na výživu pozůstalých, musí se tak dít v souladu s tzv. valorizačními vyhláškami “, které je třeba aplikovat v úplnosti a nikoli tak, „ že se na daný případ aplikuje pouze část výhodná pro žalobce a k části, která je nevýhodná, se nepřihlíží “. Odvolací soud přisvědčil též názoru soudu prvního stupně, že rozsah nákladů na výživu pozůstalých je určen rozsahem výživného, které by náleželo oprávněné osobě podle zákona o rodině. Protože podle ustanovení § 96 odst. 1 zákona o rodině se přihlíží k odůvodněným potřebám oprávněného, jakož i schopnostem i možnostem povinného, je třeba - jak zdůraznil - přihlížet zejména k výdělkovým možnostem rodičů. Jestliže tedy žalobkyně nastoupila do zaměstnání a „ v tomto zaměstnání dosáhla určitého příjmu, je nutno tento příjem zohlednit, pokud soud zjišťuje výši výživného na manželku, kterou by teoreticky byl zemřelý povinen platit “, přičemž „ nelze zohledňovat tu skutečnost, že žalobkyně vyvinula maximální snahu o zajištění vyššího příjmu “, neboť zákon o rodině to neumožňuje. Jako neopodstatněnou odvolací soud odmítl rovněž námitku, že soud prvního stupně provedl nepřípustné započtení pohledávek, neboť „ přijetím plnění od kteréhokoliv ze zodpovědných subjektů dochází k uspokojení nároku poškozeného na náhradu škody, a tedy k zániku jeho nároku, a to bez ohledu na to, zda mezi účastníky, v daném případě mezi žalobci a Č. p., a.s. byla uzavřena dohoda o plnění, či zda vůči tomuto subjektu uplatnili nárok na náhradu škody “.

K dovolání žalobců Nejvyšší soud České republiky rozsudkem ze dne 9.10.2003 č.j. 21 Cdo 890/2003-133 dovolání žalobkyně odmítl, řízení o dovolání podaném žalobkyní za nezletilého žalobce zastavil a rozhodl, že rozsudek odvolacího soudu se zrušuje a věc se vrací tomuto soudu k dalšímu řízení. Dovolací soud dospěl k závěru, že dovolání žalobkyně není přípustné a že dovolání podané žalobkyní ( jí zvoleným zástupcem ) za nezletilého žalobce nelze věcně projednat. Vycházel přitom z názoru, že uplatňují-li nárok na výživu pozůstalých ( § 199 zák. práce ) manžel zemřelého zaměstnance a nezletilé děti, které se manželům narodily, může mezi nimi dojít ke střetu zájmů ve smyslu ustanovení § 37 odst. 1 zákona o rodině také proto, že přiznání vyšší náhrady jednomu z nich musí mít za následek poskytnutí nižší náhrady ostatním, neboť celková náhrada poskytnutá všem pozůstalým nesmí převýšit částku, do které by příslušela zemřelému zaměstnanci náhrada za ztrátu na výdělku podle ustanovení § 195 zák. práce; v řízení o přiznání nároku na výživu pozůstalých proto pozůstalý manžel nemůže nezletilé děti zastupovat a nezletilým dětem soud ustanoví pro řízení opatrovníka ( § 37 odst. 2 zákona o rodině ). Nebezpečí střetu zájmů mezi rodiči a nezletilými dětmi nebo mezi nezletilými dětmi týchž rodičů přitom nelze podle názoru dovolacího soudu řešit ani pomocí rozhodnutí soudu o schválení právního úkonu učiněného za nezletilého ( § 179 o.s.ř. ), neboť soud může schválit jen takový právní úkon, který za nezletilého učinil jeho rodič, jehož zájmy nejsou v rozporu se zájmy dítěte. Přípustným a zároveň důvodným dovolací soud shledal dovolání nezletilého žalobce, neboť z obsahu spisu bylo zjištěno, že k odvolacímu jednání nebyl řádně předvolán jeho zákonný zástupce ( soudem ustanovený kolizní opatrovník ); protože nezletilý žalobce nedal ( nemohl dát ) souhlas k jednání za nepřítomnosti opatrovníka, nebyly splněny zákonné podmínky pro projednání věci a řízení tak bylo postiženo vadou podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. f ) o.s.ř. ( ve znění účinném do 31.12.2000 ). Jelikož z ustanovení § 199 odst. 2 zák. práce vyplývá určitý způsob vypořádání vztahu mezi účastníky [§ 242 odst. 2 písm. d ) o.s.ř.] dovolací soud zrušil napadené rozhodnutí v celém rozsahu.

Krajský soud v Ostravě poté rozsudkem ze dne 8.3.2004 č.j. 16 Co 323/2003-162 rozsudek soudu prvního stupně opět potvrdil, rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu dovolacího řízení, a vyslovil, že proti tomuto rozsudku je přípustné dovolání. Odvolací soud zdůraznil, že při určení výše náhrady nákladů na výživu pozůstalého manžela a dítěte musí být ve smyslu ustanovení § 91 a § 96 zákona o rodině mimo jiné přihlédnuto ke schopnostem a možnostem zemřelého ( které jsou ve smyslu ustanovení § 199 odst. 2 zák. práce určeny výši jeho průměrného výdělku s přihlédnutím k jeho případné valorizaci a limitovány výší a dobou poskytování náhrady za ztrátu na výdělku, která by mu příslušela podle ustanovení § 195 zák. práce ), k odůvodněným potřebám dítěte i druhého manžela ( které jsou určeny zejména k jejich osobními a majetkovými poměry, výší důchodu přiznaného z titulu smrtelného pracovního úrazu a výší jejich vlastních příjmů ) a k péči o společnou domácnost. Rozsah, v jakém zemřelý byl povinen poskytovat výživné, se stanoví tak, aby hmotná a kulturní úroveň obou manželů byla zásadně stejná. Protože z výsledků provedeného dokazování vyplývá, že soud prvního stupně z těchto skutečností vycházel, a že „ nebyly zjištěny žádné mimořádné okolnosti, které by odůvodňovaly přiznání náhrady na výživu žalobkyně a ) ve vyšším ani nižším rozsahu, než v takovém, který představuje zásadně stejnou hmotnou a kulturní úroveň obou manželů “, je podle názoru odvolacího soudu způsob výpočtu nákladů na výživu pozůstalých žalobců provedený soudem prvního stupně „ přesvědčivý a nevzbuzující žádné pochybnosti “. K odvolacím námitkám o „ neproporcionálním “ zápočtu výdělku manželů a o nepřípustném započtení pohledávek opětovně uvedl, že valorizační předpisy je třeba aplikovat v úplnosti ( tj. včetně ustanovení o limitaci průměrného výdělku ) a že „ přijetím plnění od kteréhokoliv ze zodpovědných subjektů dochází k uspokojení nároku poškozeného na náhradu škody, a tedy k zániku jeho nároku, a to bez ohledu na to, zda mezi účastníky, v daném případě mezi žalobci a Č. p., a.s. byla uzavřena dohoda o plnění, či zda vůči tomuto subjektu uplatnili nárok na náhradu škody “. Další námitky odvolací soud odmítl s odůvodněním, že nároky žalobců nelze stanovit každý zvlášť bez přihlédnutí k dalším vyživovacím povinnostem zemřelého a že vdovský a sirotčí důchod je třeba započítávat „ v té výši, v jaké žalobci tyto dávky skutečně obdrželi “, tedy s přihlédnutím k jejich valorizaci. Výrok o připuštění dovolání zdůvodnil odvolací soud tím, že jeho rozhodnutí má po právní stránce zásadní význam „ ve třech oblastech, a to 1 ) zda při výpočtu náhrady nákladů na výživu pozůstalých - manželky a syna - je nutno vypočítávat samostatné nároky na náhradu nákladů na výživu syna a na náhradu nákladů na výživu pozůstalé manželky a tyto sečíst a zjistit, zda nepřesahují průměrný výdělek zemřelého; 2 ) zda je možno zohlednit neproporcionální zápočet výdělků manželů tak, že by v daném případě soud nevzal v úvahu limitaci průměrného výdělku zemřelého podle nařízení vlády č. 263/1994; 3 ) zda od zjištěného výživného žalobkyně vůči manželovi a výživného nezletilého žalobce vůči otci je nutno odečítat aktuální valorizovaný vdovský a sirotčí důchod, či zda je nutno odečítat důchody stanovené v původní výši s tím, že je to pro pozůstalé výhodnější “.

Proti tomuto rozsudku odvolacího soudu podali dovolání z důvodu nesprávného právního posouzení věci oba žalobci – žalobkyně a ) zastoupená advokátem, a nezletilý žalobce b ) zastoupený opatrovníkem Městem O. - Úřadem městského obvodu O. – P., zastoupeným advokátkou.

Oba dovolatelé shodně namítali, že soudy obou stupňů sice správně valorizovaly průměrný výdělek zemřelého, avšak „ právně nesprávně jej snižovaly, bez opory v ustanovení § 199 zák. práce, o výživné stanovené na syna - žalobce b ), aniž by současně stejným způsobem snižovaly průměrný výdělek žalobkyně a ) o její výživné na syna - žalobce b )“. Podle jejich názoru ze „ samostatné “ povahy nároků na náhradu nákladů na výživu pozůstalých vyplývá, že „ propojení zákona o rodině a zákoníku práce “, kdy je na straně oprávněných více osob, se neuskutečňuje tím, že se průměrný výdělek zemřelého snižuje o výživné stanovené pro další oprávněné, „ ale tím způsobem, že se při výpočtu nároků všech oprávněných osob překontroluje, zda nárok všech oprávněných nepřesahuje částku, do které by náležela zemřelému náhrada za ztrátu na výdělku podle § 195 zák. práce “, respektive že „ se projevuje tak, že se nejprve stanoví jakýsi fiktivní nárok na výživné oprávněné osoby vůči zemřelému podle zákona o rodině a posléze se – pro účely výpočtu nároku – odečte od takto stanoveného nároku to, co je z nároku na výživné uhrazeno dávkami důchodového zabezpečení, poskytovanými z téhož důvodu státem “. Oba žalobci dále vytkli soudům, že u zemřelého byl započítáván limitovaný průměrný výdělek podle nařízení vlády č. 263/1994 Sb., kdežto žalobkyni a ) jako manželce byl vždy započítáván její aktuální ( zvyšující se ) výdělek, ačkoliv v době úmrtí manžela žádný výdělek neměla, neboť byla na mateřské dovolené. Respektování limitů valorizací průměrného výdělku se jim tak „ jeví jako nepřípustná negativní diskriminace s ohledem na majetkové hledisko – na vyšší původní výdělek zemřelého “, jejíž zákaz je výslovně vyjádřen v ustanovení § 1 zák. práce a v úmluvách MOP č. 111 a č. 17. Dovolatelé rovněž vyslovili nesouhlas s názorem odvolacího soudu o tom, že se v oblasti stanovení výživného podle zákona o rodině vždy odečítají valorizované ( vdovské či sirotčí ) důchody a nikoliv důchody v původně přiznané výši. Toto pravidlo je podle jejich názoru „ pro oblast působnosti zákoníku práce nepoužitelné a v rozporu s přechodným ustanovením čl. VI odst. 6 zákona č. 74/1994 Sb., ve znění zákona č. 220/1995 Sb., podle něhož se původní před 1. červnem 1994 výhodnější výpočet nároků ( bez započítávání valorizovaných důchodů ) uplatní nejen tehdy, je-li to výhodnější pro zaměstnance, ale i tehdy, je-li to výhodnější pro pozůstalé “. Žalobkyně a ) se domnívá, že s ohledem na judikaturu Nejvyššího soudu jsou rozsudky soudů obou stupňů „ právně sporné i z hlediska použitých metodických postupů při výpočtu jejího nároku “. Žalobce b ) má zato, že náhrada nákladů na výživu, která je poskytována jemu osobně, „ neodpovídá svojí výší zákonu o rodině, ani předpisům o životním minimu “, neboť byla určena jen minimálním podílem na příjmech zemřelého otce a žádným podílem na příjmech matky – žalobkyně a ), ačkoli „ podle ustálené judikatury by se výživné pro nezletilé dítě mělo pohybovat na úrovni cca 23% celkového příjmu rodičů “. Každý ze žalobců navrhl, aby dovolací soud napadený rozsudek odvolacího soudu ( respektive i rozsudek soudu prvního stupně ) zrušil.

Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací ( § 10a o.s.ř. ) věc projednal podle Občanského soudního řádu ve znění účinném do 31.12.2000 - dále jen „ o.s.ř. “ ( srov. Část dvanáctou, Hlavu I, bod 17. zákona č. 30/2000 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony ). Po zjištění, že dovolání proti pravomocném rozsudku odvolacího soudu bylo podáno oprávněnými osobami ( účastníky řízení ) v zákonné lhůtě ( § 240 odst. 1 o.s.ř. ) a že jde o rozsudek, proti kterému je podle ustanovení § 239 odst.1 o.s.ř. dovolání přípustné, přezkoumal věc bez nařízení jednání ( § 243a odst. 1 věta první o.s.ř. ) a dospěl k závěru, že dovolání není opodstatněné.

Projednávanou věc je třeba i v současné době posuzovat - s ohledem na to, že se žalobci domáhají peněžitého plnění za období od 1.5.1995 - podle zákona č. 65/1965 Sb., zákoníku práce, ve znění zákonů č. 88/1968 Sb., č. 153/1969 Sb., č. 100/1970 Sb., č. 20/1975 Sb., č. 72/1982 Sb., č. 111/1984 Sb., č. 22/1985 Sb., č. 52/1987 Sb., č. 98/1987 Sb., č. 188/1988 Sb., č. 3/1991 Sb., č. 297/1991 Sb., č. 231/92 Sb., č. 264/1992 Sb., č. 590/1992 Sb., č. 37/1993 Sb. a č. 74/1994 Sb., tedy podle zákoníku práce ve znění účinném do 30.9.1995 ( dále jen „ zák. práce “ ).

Podle ustanovení § 197 odst.1 písm. c ) zák. práce jestliže zaměstnanec následkem pracovního úrazu nebo nemoci z povolání zemřel, je zaměstnavatel povinen v rozsahu své odpovědnosti poskytnout náhradu nákladů na výživu pozůstalých.

Podle ustanovení § 199 odst.1 zák. práce náhrada na výživu pozůstalých přísluší pozůstalým, kterým zemřelý výživu poskytoval nebo byl povinen poskytovat.

Podle ustanovení § 199 odst. 2 zák. práce při výpočtu této náhrady se vychází z průměrného výdělku zemřelého, náhrada nákladů na výživu všech pozůstalých nesmí však úhrnem převýšit částku, do které by příslušela zemřelému náhrada za ztrátu na výdělku podle § 195 a nesmí být poskytována déle, než by příslušela zemřelému podle § 195 odst. 4.

Podle ustanovení § 199 odst. 3 zák. práce náhrada nákladů přísluší, pokud není uhrazena dávkami důchodového zabezpečení poskytovanými z téhož důvodu.

V posuzovaném případě jsou oba žalobci z hlediska ustanovení § 199 odst.1 zák. práce osobami, kterým byl zemřelý Ing. M. N. ( jako své manželce a synovi ) povinen poskytovat výživu. Dovolací soud již v předchozím rozsudku ze dne 9.10.2003 č.j. 21 Cdo 890/2003-133 zdůraznil, že soudní praxe, která již v minulosti odmítla způsob výpočtu této náhrady pomocí tzv. „ dílové teorie “, vychází z názoru ( ze kterého vycházejí rovněž soudy obou stupňů v dané věci ), že částky výživného, které zemřelý poskytoval nebo byl povinen poskytovat, musí odpovídat charakteru výživného ve smyslu ustanovení zákona o rodině, upravujících vyživovací povinnost ( srov. například právní názor vyjádřený ve zhodnocení rozhodování soudů o odškodňování pracovních úrazů a nemocí z povolání, schválený občanskoprávním kolegiem býv. Nevyššího soudu ČSR dne 27.1.1975 sp. zn. Cpj 37/74, uveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 11 na str. 56, roč. 1976, a rozsudek býv. Nejvyššího soudu ČSR ze dne 25.4.1972 sp. zn. 2 Cz 7/72, uveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 14, roč. 1973 ). Rozsah náhrady nákladů na výživu pozůstalého manžela a dítěte je tedy určen rozsahem výživného, které jim náleží ve smyslu ustanovení § 85, § 91 a § 96 odst. 1 zákona o rodině. Ustanovení § 199 odst. 2 zák. práce pak určuje, že možnosti a schopnosti zemřelého k plnění výživného jsou dány, jde-li o jeho výdělek u zaměstnavatele, výší jeho průměrného výdělku, a současně stanoví, že náhrada nákladů na výživu všech pozůstalých nesmí úhrnem převýšit částku, do které by příslušela zemřelému náhrada za ztrátu na výdělku podle ustanovení § 195 zák. práce, a že může být poskytována pozůstalým pouze do doby, do níž by zemřelému nejdéle příslušela náhrada za ztrátu na výdělku podle ustanovení § 195 zák. práce, tedy nejdéle do konce kalendářního měsíce, v němž by zemřelý dovršil 65 let věku.

Názor, že „ ustanovení § 199 zák. práce neumožňuje při výpočtu nároků oprávněných osob vycházet z ničeho jiného, než z průměrného výdělku zemřelého “, nelze sdílet. Argumentace odkazující na rozsudek Nejvyššího soudu ČR ze dne 20.2.2002 sp. zn. 25 Cdo 1161/2000, uveřejněném ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek roč. 2002, pod č. 71, není výstižná, neboť uvedené rozhodnutí v souvislosti s vypuštěním tzv. „ limitace “ průměrného výdělku před vznikem škody, provedené článkem I. bod č. 123 zákona č. 74/1994 Sb. s účinností od 1.6.1994, vysvětluje pro oblast občanskoprávních vztahů ( dávajíc zároveň odpověď na otázku, jíž byl v posuzované věci přičítán zásadní právní význam ), že celková náhrada nákladů na výživu všech pozůstalých podle ustanovení § 448 odst. 2 obč. zák. ( tj. součet všech náhrad ) nesměla v době do 31. 5. 1994 - s výjimkou případů škody způsobené úmyslně, popřípadě hrubou nedbalostí - překročit částku stanovenou postupem podle tehdy platného ustanovení § 195 odst. 2 zák. práce, a že po tomto datu je celková náhrada omezena již jen výší průměrného výdělku zemřelého ( srov. § 199 odst. 2 zák. práce ). U všech hledisek významných pro posouzení vlastního základu nároku na náhradu nákladů na výživu pozůstalých stojí však toto rozhodnutí na stanovisku, které soudní praxe i v současné době zastává rovněž pro oblast pracovněprávních vztahů ( z něhož v posuzované věci vycházely soudy obou stupňů ), že výše nároku na náhradu nákladů na výživu pozůstalých se v občanskoprávních vztazích řídí rozsahem zákonné vyživovací povinnosti zemřelého, popřípadě rozsahem, v jakém na výživu skutečně přispíval.

Podle ustálené judikatury - jak již bylo zmíněno shora - rozsah náhrady nákladů na výživu pozůstalých je určen rozsahem výživného, které jim náleží podle hledisek zákona o rodině. Ve vztahu k nároku pozůstalých žalobců ( manželky a dítěte ) to znamená, že rozsah náhrady nákladů na jejich výživu je určen rozsahem výživného, které jim náleží ve smyslu ustanovení § 85, § 91 a § 96 odst.1 zákona č. 94/1963 Sb., zákona o rodině. Pojem „ výživné “ není zákonem výslovně definován. Literatura i soudní praxe na výživné pohlížejí jako na zabezpečování potřeb mezi subjekty rodinně právního vztahu, tedy nejen jako na uhrazování výživy ve vlastním slova smyslu, ale i jako na uspokojování ostatních hmotných potřeb ( ošacení ) a kulturních potřeb ( prostředky na rozšiřování a prohlubování vzdělání, na rozvoj zájmů a zálib ) oprávněného. Výživným pro dítě je míněno uspokojování všech odůvodněných potřeb dítěte s cílem dosáhnout všestranného rozvoje dítěte po stránce fyzické, duševní i sociální.

Ustanovení § 85, § 91 a § 96 odst. 1 zákona o rodině v částech, v nichž jsou vymezena hlediska významná pro stanovení výživného mezi manželi a pro stanovení výživného mezi rodiči a dětmi, patří k právním normám s relativně neurčitou ( abstraktní ) hypotézou, tj. k právním normám, jejichž hypotéza není ( a s ohledem na povahu věci ani nemůže být ) stanovena přímo právním předpisem a které tak přenechávají soudu, aby podle svého uvážení v každém jednotlivém případě vymezil sám hypotézu právní normy ze širokého, předem neomezeného okruhu okolností. Zákon stanoví pouze rámcová hlediska významná pro rozhodnutí ( kupř. „ odůvodněné potřeby oprávněného “, „ možnosti a schopnosti rodičů přispívat na výživu dítěte “, „ zásadně stejná hmotná a kulturní úroveň obou manželů “, „ péče o společnou domácnost “ ), vymezení hypotézy právní normy obsažené ve výše zmíněných ustanoveních však závisí v každém konkrétním případě na úvaze soudu, jemuž zákon záměrně ponechává širokou možnost uvážení, aby rozhodnutí o výši výživného ( náhrady nákladů na výživu pozůstalých ), odpovídalo daným okolnostem případu tak, aby přiznané výživné ( náhrada nákladů na výživu pozůstalých ) vyjadřovalo to, co v konkrétním případě lze po povinném ( bývalém zaměstnavateli zemřelého zaměstnance ) spravedlivě požadovat.

Vycházeje z uvedeného je zřejmé, že při určení výše náhrady nákladů na výživu pozůstalého manžela musí být mimo jiné přihlédnuto ( srov. § 91 a § 96 odst. 1 zákona o rodině ) ke schopnostem a možnostem zemřelého [určeným především výší jeho průměrného výdělku - srov. § 199 odst. 2 zák. práce, ale i rozsahem jeho případných dalších vyživovacích povinností], k odůvodněným potřebám druhého ( pozůstalého ) manžela [určenými zejména jeho osobními a majetkovými poměry, tj. kupříkladu výší vdovského nebo vdoveckého důchodu přiznaného z titulu smrtelného pracovního úrazu ( nemoci z povolání ) a výší jeho vlastních příjmů ( ze zaměstnání, podnikání či ve formě důchodu z jeho důchodového pojištění ), ale i rozsahem jeho dalších vyživovacích povinností]. Rozsah, v jakém zemřelý byl povinen poskytovat výživné, se stanoví tak, aby hmotná a kulturní úroveň obou manželů byla zásadně stejná.

Z obdobných hledisek je třeba vycházet při určení výše náhrady nákladů na výživu pozůstalého dítěte, kde musí být ve smyslu ustanovení § 85 a § 96 odst. 1 zákona o rodině mimo jiné přihlédnuto ke schopnostem a možnostem zemřelého rodiče ( rovněž určenými způsobem uvedeným v ustanovení § 199 odst. 2 zák. práce ), ke schopnostem a možnostem druhého ( žijícího ) rodiče přispívat na výživu pozůstalého dítěte [určenými zejména jeho osobními a majetkovými poměry, výší případného důchodu přiznaného z titulu smrtelného pracovního úrazu ( nemoci z povolání ) a výší jeho vlastních příjmů ( ze zaměstnání, podnikání či ve formě důchodu z jeho důchodového pojištění )], k míře jeho osobní péče o pozůstalé dítě a k odůvodněným potřebám dítěte [určenými zejména jeho osobními a majetkovými poměry, kromě jiného výší sirotčího důchodu přiznaného z titulu smrtelného pracovního úrazu ( nemoci z povolání ) a výší jeho vlastních příjmů ( ze zaměstnání, podnikání či ve formě důchodu z jeho důchodového pojištění )].

Nároky na náhradu nákladů na výživu pozůstalých jsou nároky, které jsou - jak vyplývá zejména z ustanovení § 197 odst. 1 zák. práce - odvozeny od nároků zaměstnance, který utrpěl pracovní úraz nebo onemocněl nemocí z povolání. Smyslem a účelem náhrady nákladů na výživu pozůstalých je odškodnit pozůstalým majetkovou újmu, která jim vznikla tím, že zaměstnanec, který jim poskytoval nebo byl povinen poskytovat výživu, zemřel následkem pracovního úrazu nebo nemoci z povolání. Východiskem - nikoliv však jediným, jak ze shora uvedeného vyplývá - pro uvedené odškodnění pozůstalých je průměrný výdělek zaměstnance proto, aby se jim z hlediska splnění vyživovací povinnosti zaměstnancem dostalo stejné výživy jako v případě, kdy zaměstnanec pro následky pracovního úrazu nebo nemoci z povolání pobírá náhradu za ztrátu na výdělku, která se musí - jak vyplývá z ustanovení § 195 zák. práce - spolu s výdělkem zaměstnance po pracovním úrazu nebo po zjištění nemoci z povolání s připočtením případného plného invalidního nebo částečného invalidního důchodu poskytovaného z téhož důvodu rovnat jeho průměrnému výdělku, a kdy jim sám poskytuje nebo je povinen poskytovat výživu z příjmů, jež pobírá po pracovním úrazu nebo po zjištění nemoci z povolání. Uvedenou souvislostí s náhradou za ztrátu na výdělku je rovněž odůvodněna limitace úhrnu všech náhrad poskytovaných pozůstalým zaměstnavatelem zemřelého zaměstnance ve smyslu ustanovení § 199 odst. 2 zák. práce částkou, do které by příslušela zemřelému náhrada za ztrátu na výdělku

Nároky na náhradu nákladů na výživu jednotlivých pozůstalých jsou nároky, které mají relativně samostatnou povahu, neboť - jak z uvedeného vyplývá - se při praktické aplikaci projevují jako samostatné dílčí nároky, jejichž existence je co do svého vzniku i trvání navzájem natolik nezávislá, že - obdobně jako u výživného - může trvat nárok na náhradu nákladů na výživu pozůstalé manželky, ale vedle toho mohou pominout předpoklady trvání nároku na náhradu nákladů na výživu pozůstalého dítěte anebo těch, jimž zemřelý zaměstnanec výživu fakticky poskytoval. Jestliže všechny předpoklady odpovědnosti za škodu při pracovních úrazech byly splněny, je zaměstnavatel povinen hradit pozůstalým škodu, dokud nenastane skutečnost, která představuje změnu okolností, které byly rozhodující pro určení výše náhrady škody, tj. dokud nedojde ke změně poměrů ve smyslu ustanovení § 202 odst.1 zák. práce.

Změna v okolnostech, které byly rozhodující pro určení výše škody, má podle ustanovení § 202 odst. 1 zák. práce význam jen tehdy, týká-li se poměrů poškozeného ( právní úprava se změnou poměrů, která nastala u odpovědného subjektu, žádné právní následky nespojuje ), spočívá-li změna poměrů přímo v osobě poškozeného a jde-li o změnu podstatnou. Pro závěr, zda došlo k podstatné změně poměrů na straně ( poškozených ) pozůstalých ve smyslu tohoto ustanovení, je nezbytné porovnat poměry, které byly rozhodující pro určení výše jejich náhrady nákladů na výživu, a nové poměry těchto pozůstalých. Z tohoto pohledu může mít význam zvýšení, či snížení vdovského, či sirotčího důchodu, změna výdělkových schopností ( příjmů ) pozůstalého manžela, zvýšení, či změna odůvodněných potřeb pozůstalého dítěte vzhledem k časovému odstupu od poslední úpravy, apod. Jestliže je změna poměrů na straně poškozených pozůstalých natolik významná ( ať již v kladném, či záporném směru ), že ji lze s přihlédnutím ke všem okolnostem hodnotit jako podstatnou změnu poměrů, mohou se jak poškození pozůstalí, tak zaměstnavatel domáhat změny v úpravě svých práv, popřípadě povinností.

Zvýšení rozhodného průměrného výdělku zemřelého zaměstnance podle příslušných valorizačních předpisů vydaných na základě ustanovení § 202 odst. 2 zák. práce, i když je jeho vazba na ostatní skutečnosti významné pro určení náhrady nákladů na výživu pozůstalých nepochybná, je třeba od změny poměrů na straně samotných pozůstalých odlišovat. Jestliže totiž pozůstalí poškození žalobou uplatní zvýšení ( úpravu ) dosud pobíraných náhrad vzhledem ke zvýšení průměrného výdělku zemřelého zaměstnance podle nařízení vlády vydaných na základě mocnění obsaženého v ustanovení § 202 odst. 2 zák. práce, je možné se zabývat za použití zásad zákona o rodině jenom tím, jaký vliv - při nezměněných poměrech pozůstalých - má uvedené zvýšení průměrného výdělku na výši dosud pobíraných náhrad, neboť ke změně poměrů na straně pozůstalých ve smyslu ustanovení § 202 odst. 1 zák. práce by bylo možné přihlédnout, jen kdyby byla výslovně uplatněna. Z uvedeného rovněž vyplývá, že na rozdíl od zvyšování náhrad za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti nebo při uznání invalidity nebo částečné invalidity ve smyslu ustanovení § 195 zák. práce, není případné zvýšení náhrady nákladů na výživu pozůstalých pobírané podle ustanovení § 199 zák. práce otázkou mechanického výpočtu, kterým by se tato náhrada musela „ automaticky “ zvýšit v rozsahu, o který byl zvýšen průměrný výdělek.

V posuzované věci bylo zjištěno, že manžel žalobkyně a otec nezletilého žalobce Ing. M. N., který byl zaměstnán v pracovním poměru u žalovaného, zemřel při dopravní nehodě na pracovní cestě dne 11.5.1992. Východiskem pro odškodnění pozůstalých žalobců je tedy jeho průměrný měsíční výdělek za první čtvrtletí roku 1992, který podle zjištění soudu prvního stupně činil 11.953,- Kč; protože žalobci požadovali náhradu svých nákladů na výživu až od 1.5.1995, je třeba souhlasit s tím, že určujícím průměrným výdělkem je k tomuto datu průměrný výdělek 11.953,- Kč zvýšený podle příslušných valorizačních předpisů ( soud prvního stupně vycházel z částky 15.539,- Kč ).

Podkladem pro tento postup je ustanovení § 202 odst. 2 zák. práce, neboť změny, které nastaly ve vývoji mzdové úrovně, mají nepochybně vliv nejen na ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti, popřípadě na ztrátu na výdělku při uznání plné invalidity nebo částečné invalidity, ale i na náklady na výživu pozůstalých. S ohledem na výše uvedenou úzkou obsahovou a účelovou provázanost nároku na náhradu nákladů na výživu pozůstalých a nároku na náhradu za ztrátu na výdělku podle ustanovení § 195 zák. práce je proto odůvodněn závěr, že úprava podmínek, výše nebo způsobu náhrady za ztrátu na výdělku příslušející zaměstnancům po skončení pracovní neschopnosti vzniklé pracovním úrazem nebo nemocí z povolání, provedená nařízením vlády vydaným podle ustanovení § 202 odst. 2 zák. práce, platí i pro určení náhrady nákladů na výživu pozůstalých podle ustanovení § 199 zák. práce. Spočívá-li úprava podmínek, výše nebo způsobu náhrady za ztrátu na výdělku příslušející zaměstnancům po skončení pracovní neschopnosti vzniklé pracovním úrazem nebo nemocí z povolání ve smyslu ustanovení § 202 odst. 2 zák. práce ve zvýšení ( tzv. valorizaci ) průměrného výdělku zaměstnance, je třeba - jak správně dovozují soudy obou stupňů a jak ostatně připouští i samotní dovolatelé - z tímto způsobem zvýšeného průměrného výdělku vycházet rovněž při výpočtu náhrady nákladů na výživu pozůstalých ( srov. rozsudek Nejvyššího soudu České republiky ze dne 22.10.2002 sp. zn. 21 Cdo 773/2002, uveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 38, roč. 2003 ).

Ve prospěch názoru, že v daném případě neměla být valorizace původního průměrného výdělku zemřelého „ podle nařízení vlády č. 263/1994 Sb. omezena limitem 10.830 Kč,- měsíčně, což se promítlo i do dalších valorizací průměrného výdělku zemřelého “, nelze argumentovat tím, že „ respektování limitů valorizací průměrného výdělku se jeví jako nepřípustná negativní diskriminace “, jestliže je na jedné straně uvažováno s průměrným výdělkem zemřelého valorizovaným do stanoveného limitu, zatímco žalobkyni „ je započítáván celý její zvyšující se výdělek “. Jak bylo uvedeno výše, průměrné výdělky zemřelých je nutno valorizovat stejným způsobem a ve stejné době, jako jsou valorizovány průměrné výdělky rozhodné pro výpočet náhrady za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti podle příslušných nařízení vlády vydávaných podle ustanovení § 202 odst. 2 zák. práce ( srov. rovněž Nález pléna Ústavního soudu ze dne 16.5.1999 sp. zn. Pl. ÚS 4/99, publikovaný ve Sbírce zákonů pod č. 192/1999 Sb., ve znění redakčního sdělení o opravě chyby uveřejněného v částce 16/2000 Sb ). Kromě toho, že uvedený postup je dán samotnou kogentní povahou příslušných valorizačních předpisů, uváděný názor dovolatelů opomíjí, že by zakládal faktickou nerovnost mezi nároky podle ustanovení § 195 a podle ustanovení § 199 zák. práce, neboť i v případě výpočtu náhrady za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti je průměrný výdělek zaměstnance před vznikem škody valorizován do výše případně stanovených limitů, a zatímco „ výdělek po pracovním úraze “ je uvažován ve skutečně dosahované výši.

Odvolacímu soudu nelze důvodně vytýkat ani okolnost, že měl určit výši nákladů žalobkyně „ s ohledem na princip stejné hmotné a kulturní úrovně obou manželů “ tím způsobem, že se „ sečtou příjmy obou manželů a rozdělí napůl “. Poukaz na „ jiný uplatňovaný způsob výpočtu “ je zcela nepřípadný, neboť dovolatelkou uváděný rozsudek Nejvyššího soudu ČR ze dne 5.2.2004 sp. zn. 21 Cdo 1815/2003 vychází z obecného stanoviska, že hlediska zásadně stejné hmotné a kulturní úrovně obou manželů nemohou být bez přihlédnutí k okolnostem konkrétního případu naplněna mechanickým rozdělením součtu příjmů zemřelého zaměstnance a pozůstalého manžela na určité díly, anebo tím způsobem, že by součet příjmů zemřelého zaměstnance a pozůstalého manžela měl být „ aritmeticky rozdělen na polovinu “. Tento postup, kdyby byl aplikován - jak je v rozhodnutí zdůrazněno - bez přihlédnutí k okolnostem konkrétního případu, by byl stejně nesprávný, jako tzv. dílová teorie, neboť by stejně jako tato teorie vycházel z mechanických hledisek spočívajících v podstatě na mechanickém rozdělování výdělku zemřelého, resp. součtu výdělků, na určité díly. Z vyložených důvodů nelze zobecňovat - jak to činí dovolatelka - individuální okolnosti významné pro tehdy posuzovaný případ, které na podkladě skutkových okolností vlastních tehdy projednávané věci a na základě zjištění, že „ nebyly zjištěny žádné mimořádné okolnosti, které by odůvodňovaly přiznání náhrady na výživu žalobkyně ve vyšším ani nižším rozsahu, než v takovém, který představuje zásadně stejnou hmotnou a kulturní úroveň obou manželů “, umožnily závěr, že odvolací soud vzal v úvahu všechny skutečnosti ( vytýčil úplně hypotézu právní normy ), které byly v daném případě významné pro určení vyživovací povinnosti mezi manžely podle hledisek uvedených v ustanovení § 91 a § 96 zákona o rodině.

Odvolacímu soudu rovněž nelze důvodně vytýkat, že „ zcela vyprázdnil “ ustanovení čl. VI odst.6 zákona č. 74/1994 Sb. ve znění čl. I zákona č. 220/1995 Sb. proto, že při úvaze o tom, v jakém rozsahu je náhrada nákladů pozůstalých uhrazena dávkami důchodového zabezpečení, vycházel z „ valorizovaného “ vdovského a sirotčího důchodu žalobců.

V době před 1.6.1994, kdy žalobcům vznikl nárok na náhradu nákladů na výživu pozůstalých, nesměla náhrada nákladů na výživu všech pozůstalých úhrnem převýšit částku, do které by příslušela zemřelému náhrada za ztrátu na výdělku podle ustanovení § 195 odst. 2 zák. práce ( § 199 odst. 2, část věty za středníkem zák. práce ).

Náhrada za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti podle ustanovení § 195 odst. 2 zák. práce spolu s výdělkem postiženého zaměstnance s případným invalidním nebo částečným invalidním důchodem tehdy nesměla přesáhnout částku 3.000,- Kč ( přitom se nepřihlíželo ke zvýšení invalidního důchodu pro bezmocnost, ke snížení tohoto důchodu podle právních předpisů o sociálním zabezpečení, ke zvýšení přiznaných důchodů podle těchto předpisů, ani k výdělku zaměstnance, kterého dosáhl zvýšeným pracovním úsilím ); u zaměstnanců, jejichž průměrný výdělek před vznikem škody byl vyšší než 3.000,- Kč, se tato částka zvyšovala o 75% rozdílu mezi tímto výdělkem a částkou 3.000,- Kč. V plné výši se náhrada poskytovala po dobu dvanácti po sobě následujících měsíců od vzniku nároku a v následujícím období tehdy, byla-li škoda způsobena úmyslně nebo výhradně porušením právních nebo ostatních předpisů k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, pokud je neporušil postižený zaměstnanec, a nebo byla-li škoda způsobena hrubou nedbalostí, pokud se jí nedopustil postižený zaměstnanec, a soud rozhodl, že výše uvedené omezení náhrady za ztrátu na výdělku neplatí ( srov. § 195 odst. 1, 2 zák. práce ve znění vyplývajícím z ustanovení čl. I bodu 148 zákona č. 188/1988 Sb. ).

S účinností od 1.6.1994 bylo ustanovení § 195 zák. práce změněno ( srov. čl. I body 121, 122 a 123 zákona č. 74/1994 Sb. ) tak, že náhrada za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti ( při uznání invalidity nebo částečné invalidity ) se poskytne zaměstnanci v takové výši, aby spolu s jeho výdělkem po pracovním úrazu nebo po zjištění nemoci z povolání s připočtením případného invalidního nebo částečného invalidního důchodu poskytovaného z téhož důvodu se rovnala jeho průměrnému výdělku před vznikem škody. Přitom se nepřihlíží ke zvýšení invalidního důchodu pro bezmocnost, ke snížení tohoto důchodu podle právních předpisů o sociálním zabezpečení a k výdělku zaměstnance, kterého dosáhl zvýšeným úsilím.

Na rozdíl od dosavadní právní úpravy má tedy postižený pracovník od 1.6.1994 nárok na náhradu za ztrátu na výdělku v takové výši, aby spolu s jeho výdělkem po pracovním úrazu nebo po zjištění nemoci z povolání s připočtením případného invalidního nebo částečného invalidního důchodu poskytovaného z téhož důvodu se rovnala jeho průměrnému výdělku před vznikem škody ( tj. bez omezení nejvyšší částkou ). Na druhé straně se však invalidní nebo částečný invalidní důchod již neuvažuje ve výši přiznané, ale zaměstnancem skutečně pobírané, tj. i s přihlédnutím k jeho zvýšení, k němuž došlo podle právních předpisů o sociálním zabezpečení ( důchodovém pojištění ).

Úprava náhrad za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti ( § 195 ) a úprava náhrad nákladů na výživu pozůstalých ( § 199 ), které vznikly do 31.5.1994, se podle nové právní úpravy posuzuje tehdy, jestliže je to pro zaměstnance příznivější ( čl. VI odst.6 zákona č. 74/1994 Sb. ve znění čl. I zákona č. 220/1995 Sb. ). Tento článek dopadá na případy těch poškozených, u nichž by došlo v důsledku nové úpravy výpočtu náhrad ke snížení náhrady do účinnosti novely pobírané. Prakticky to však mohlo přicházet v úvahu v důsledku zohlednění zvýšení důchodů zejména u těch poškozených pobírajících náhradu za ztrátu na výdělku, jejichž průměrný výdělek před vznikem škody ani po provedených valorizacích nepřesáhl dříve stanovený limit ( srov. k tomu nález pléna Ústavního soudu ze dne 24.5.1995 vyhlášený ve Sbírce zákonů pod č. 164/1995 Sb ).

Uvedené změny v úpravě výše náhrady za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti podle ustanovení § 195 zák. práce - odstranění limitace průměrného výdělku před vznikem škody - se promítly do úpravy náhrady nákladů na výživu pozůstalých ( srov. čl. I bod 124 zákona č. 74/1994 Sb. ) jen tak, že po datu 1.6.1994 je celková náhrada omezena již jen výší průměrného výdělku zemřelého ( srov. § 199 odst. 2 zák. práce ). Právní úprava obsažená v ustanovení § 199 odst. 3 zák. práce nebyla novelizací provedenou zákonem č. 74/1994 Sb. dotčena; stejně jako předtím bylo i nadále stanoveno, že náhrada nákladů přísluší, pokud není uhrazena dávkami důchodového zabezpečení poskytovanými z téhož důvodu. Skutečnost, že - na rozdíl od postupu při výpočtu náhrady za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti podle ustanovení § 195 zák. práce - ustanovení § 199 odst. 3 zák. práce neumožňovalo nepřihlížet k některým dílčím složkám dávek důchodového zabezpečení, má potom za následek, že u těch nároků na náhradu nákladů na výživu pozůstalých, které vznikly před 1.6.1994, „ nikdy nemohl přicházet v úvahu výpočet s odpočtem původně přiznaného vdovského nebo sirotčího důchodu “. Soudům obou stupňů proto nelze důvodně vytýkat, jestliže při úvaze, do jaké míry je náhrada nákladů na výživu žalobců uhrazena dávkami důchodového zabezpečení, vycházely z vdovského a sirotčího důchodu nikoli ve výši přiznané, ale z výše pozůstalými skutečně pobírané, tj. i s přihlédnutím k jejich zvýšení, k němuž došlo podle právních předpisů o sociálním zabezpečení ( důchodovém pojištění ).

Z uvedeného vyplývá, že rozsudek odvolacího soudu je z hlediska uplatněných dovolacích důvodů správný. Protože nebylo zjištěno ( a ani dovolateli tvrzeno ), že by rozsudek odvolacího soudu byl postižen některou z vad uvedených v ustanovení § 237 odst. 1 o.s.ř. nebo jinou vadou, která by mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, Nejvyšší soud České republiky dovolání žalobců podle ustanovení § 243b odst. 1, části věty před středníkem o.s.ř. zamítl.

O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle ustanovení § 243b odst. 5, § 224 odst. 1 a § 151 odst. 1, věty první o.s.ř., neboť žalobci s ohledem na výsledek řízení na náhradu svých nákladů nemají právo a žalovanému v dovolacím řízení žádné náklady nevznikly ( srov. § 142 odst. 1, věta první o.s.ř. ).

Proti tomuto rozsudku není opravný prostředek přípustný .

 V Brně dne 15. března 2005

 JUDr. Zdeněk Novotný,v.r.

 předseda senátu

21 Cdo 1920/2004

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Ostravě

sp. zn. 26 C 164/97

Krajského soudu v Ostravě

č.j. 16 Co 323/2003-162

soudu prvního stupně

§ 199 odst. 2 zák. práce

Okresní soud v Ostravě

č.j. 26 C 164/97-43

§ 195 zák. práce

soud prvního stupně

§ 85 zák. o rodině

Krajský soud v Ostravě

č.j. 16 Co 20/2002-105

soudu prvního stupně

odvolací soud

Odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

odvolací soud

soud prvního stupně

Nejvyšší soud České republiky

č.j. 21 Cdo 890/2003-133

odvolacího soudu

Dovolací soud

§ 199 zák. práce

§ 37 odst. 1 zákona o rodině

§ 195 zák. práce

§ 37 odst. 2 zákona o rodině

dovolacího soudu

§ 179 o.s.ř.

dovolací soud

§ 237 odst. 1 písm. f ) o.s.ř.

ve znění účinném do 31.12.2000

§ 199 odst. 2 zák. práce

§ 242 odst. 2 písm. d ) o.s.ř.

dovolací soud

Krajský soud v Ostravě

č.j. 16 Co 323/2003-162

soudu prvního stupně

Odvolací soud

§ 91 a § 96 zákona o rodině

§ 199 odst. 2 zák. práce

§ 195 zák. práce

soud prvního stupně

odvolacího soudu

soudem prvního stupně

odvolací soud

odvolací soud

č. 263/1994

odvolacího soudu

§ 199 zák. práce

zákona o rodině

zákoníku práce

§ 195 zák. práce

č. 263/1994 Sb

§ 1 zák. práce

odvolacího soudu

čl. VI odst. 6 zákona č. 74/1994 Sb.

ve znění zákona

č. 220/1995 Sb.

Nejvyššího soudu

dovolací soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

§ 10a o.s.ř.

Občanského soudního řádu

ve znění účinném do 31.12.2000

o.s.ř.

č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

odvolacího soudu

§ 240 odst. 1 o.s.ř.

§ 239 odst.1 o.s.ř.

§ 243a odst. 1 věta první o.s.ř.

č. 65/1965 Sb.

ve znění zákonů

č. 88/1968 Sb.

č. 153/1969 Sb.

č. 100/1970 Sb.

č. 20/1975 Sb.

č. 72/1982 Sb.

č. 111/1984 Sb.

č. 22/1985 Sb.

č. 52/1987 Sb.

č. 98/1987 Sb.

č. 188/1988 Sb.

č. 3/1991 Sb.

č. 297/1991 Sb.

č. 231/92 Sb.

č. 264/1992 Sb.

č. 590/1992 Sb.

č. 37/1993 Sb.

č. 74/1994 Sb.

ve znění účinném do 30.9.1995

§ 197 odst.1 písm. c ) zák. práce

§ 199 odst.1 zák. práce

§ 199 odst. 2 zák. práce

§ 195

§ 195 odst. 4

§ 199 odst. 3 zák. práce

§ 199 odst.1 zák. práce

Dovolací soud

č.j. 21 Cdo 890/2003-133

Nevyššího soudu ČSR

sp. zn. Cpj 37/74

Nejvyššího soudu ČSR

sp. zn. 2 Cz 7/72

§ 199 odst. 2 zák. práce

§ 195 zák. práce

§ 195 zák. práce

§ 199 zák. práce

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 25 Cdo 1161/2000

I. bod č. 123 zákona č. 74/1994 Sb.

s účinností od 1.6.1994

§ 448 odst. 2 obč. zák

§ 195 odst. 2 zák. práce

§ 199 odst. 2 zák. práce

§ 91 a § 96 odst. 1 zákona o rodině

§ 199 odst. 2 zák. práce

§ 85 a § 96 odst. 1 zákona o rodině

§ 199 odst. 2 zák. práce

§ 197 odst. 1 zák. práce

§ 195 zák. práce

§ 199 odst. 2 zák. práce

§ 202 odst.1 zák. práce

§ 202 odst. 1 zák. práce

§ 202 odst. 2 zák. práce

§ 202 odst. 2 zák. práce

§ 202 odst. 1 zák. práce

§ 195 zák. práce

§ 199 zák. práce

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

§ 202 odst. 2 zák. práce

§ 195 zák. práce

§ 202 odst. 2 zák. práce

§ 199 zák. práce

§ 202 odst. 2 zák. práce

Nejvyššího soudu

sp. zn. 21 Cdo 773/2002

č. 263/1994 Sb.

§ 202 odst. 2 zák. práce

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 4/99

Sbírce zákonů pod č. 192/1999 Sb.

§ 195

§ 199 zák. práce

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 21 Cdo 1815/2003

odvolací soud

§ 91 a § 96 zákona o rodině

čl. VI odst.6 zákona č. 74/1994 Sb.

ve znění

čl. I zákona č. 220/1995 Sb.

§ 195 odst. 2 zák. práce

§ 195 odst. 2 zák. práce

§ 195 odst. 1, 2 zák. práce

ve znění vyplývajícím z ustanovení

čl. I bodu 148 zákona č. 188/1988 Sb.

§ 195 zák. práce

§ 195

§ 199

čl. VI odst.6 zákona č. 74/1994 Sb.

ve znění

čl. I zákona č. 220/1995 Sb.

Ústavního soudu

č. 164/1995 Sb

§ 195 zák. práce

čl. I bod 124 zákona č. 74/1994 Sb.

§ 199 odst. 2 zák. práce

§ 199 odst. 3 zák. práce

č. 74/1994 Sb.

§ 195 zák. práce

§ 199 odst. 3 zák. práce

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 o.s.ř.

Nejvyšší soud České republiky

§ 142 odst. 1, věta první o.s.ř.