Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

Obecné soudy nesmí apriorně zamítat žaloby pronajímatelů na náhradu vůči státu, jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( viz nález ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), nýbrž musejí uplatněný nárok posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny. V tomto smyslu jsou povinny poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nedodržení tohoto postupu představuje porušení základního práva žalobce na ochranu majetku a na soudní ochranu ve smyslu čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatelky E. L. zrušil IV. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 7. července 2009 podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy v řízení o ústavních stížnostech rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 2. prosince 2008 č. j. 17 Co 369/2008-37 a rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 24. dubna 2008 č. j. 13 C 387/2006-24.

Narativní část

Stěžovatelka se žalobou vůči České republice – Ministerstvu financí domáhala náhrady škody způsobené nesprávným úředním postupem ve výši 1 696 568 Kč s příslušenstvím, která jí měla vzniknout jako ztráta v důsledku protizákonné a protiústavní regulace nájemného v období od 1. ledna 2005 do 31. prosince 2006. Pomocí odkazů na závěry Ústavního soudu dokládala existenci nesprávného úředního postupu vedlejší účastnice, který spatřovala v nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zákona o jednostranném zvyšování nájemného. Obvodní soud pro Prahu 1 žalobu zamítl, neboť nároku podle zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem, se nelze domáhat z důvodu nedostatečné legislativní činnosti. Městský soud v Praze tento nárok stěžovatelce rovněž nepřiznal, neboť s odkazem na judikaturu Ústavního soudu konstatoval, že práva na náhradu škody se lze domáhat až poté, kdy nebude pronajímatelův nárok uspokojen na základě žaloby proti nájemci. Jelikož stěžovatelka tento krok neučinila, nemohla být úspěšná.

Odůvodnění nálezu Ústavního soudu

Ústavní soud v dané věci odkázal na stanovisko pléna Ústavního soudu ze dne 28. dubna 2009 sp. zn. Pl. ÚS-st 27/09, které bylo přijato ve věci posuzované ústavní stížnosti. Podle tohoto stanoviska jsou obecné soudy povinny posoudit žaloby na náhradu škody vůči státu, jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( viz nález ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Samotné posouzení, zda v dané věci byl dán konkrétní nárok stěžovatelky na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny, zůstává k zodpovězení obecnému soudu, který musí zvážit, do jaké míry došlo v důsledku regulovaného nájemného k zásahu do jejího základního práva vlastnit majetek, jakož i zda v jejím případě byly splněny výše uvedené podmínky pro vznik práva na náhradu. Samotná protiústavnost právní úpravy regulovaného nájemného totiž neznamenala, že v každém individuálním případě bylo porušeno základní právo pronajímatele. Výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny přitom nemusí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným. Obecné soudy tedy nesmí nárok na náhradu vůči státu zamítat apriorně, nýbrž musejí za respektování výše uvedených závěrů posoudit jednotlivé individuálně uplatněné nároky.

V tomto smyslu je tedy tvrzený nárok pronajímatele třeba právně posoudit z hlediska práva na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Obecné soudy jsou v tomto směru povinny vytvořit ve smyslu § 118a občanského soudního řádu dostatečný procesní prostor, aby se obě strany řízení mohly k novému právnímu posouzení vyjádřit a případně uplatnit nové důkazy nebo námitky. Poněvadž tak v dané věci neučinily, porušily práva stěžovatelky na ochranu majetku a na soudní ochranu zakotvená v čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny.

Soudcem zpravodajem v dané věci byla Vlasta Formánková. Žádný ze soudců neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Jelikož judikatura Ústavního soudu zaznamenala ve věcech týkajících se dané problematiky vývoj směřující k některým nejednotným nebo rozdílným právním závěrům, I. senát Ústavního soudu [řešící obdobný případ sp. zn. I. ÚS 2220/08 ze dne 10. 6. 2009 ( N 137/53 SbNU 705 )] předložil věc plénu k zaujetí stanoviska podle § 23 zákona o Ústavním soudu. Ústavní soud přijal dne 28. 4. 2009 stanovisko sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09 ( ST 27/53 SbNU 885; č. 136/2009 Sb. ). V něm vyslovil, že obecné soudy mohou rozhodovat o zvýšení nájemného za období od podání žaloby do 31. 12. 2006. Nájemné za období před podáním žaloby zvyšovat nemohou, neboť tomu brání povaha rozhodnutí s konstitutivními účinky; zvýšení nájemného za období od 1. 1. 2007 přiznat nelze, neboť od tohoto data již jednostranné zvyšování nájemného připouští § 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb., o jednostranném zvyšování nájemného z bytu a o změně zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů ( výrok I. ).

Dále Ústavní soud v tomto stanovisku konstatoval ( výrok II. ), že žaloby pronajímatelů ( vlastníků bytů ) na náhradu škody vůči státu [opírající se o zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád ), ve znění pozdějších předpisů], jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy [nález Ústavního soudu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ze dne 28. 2. 2006 ( N 47/40 SbNU 389; č. 252/2006 Sb. )], jsou obecné soudy povinny posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nárok vůči státu na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod má subsidiární charakter vůči nároku pronajímatele bytu proti nájemci na zvýšení nájemného jen za dobu počínající dnem podání žaloby. Za dobu, která tomuto dni předchází, může pronajímatel bytu uplatnit svůj nárok na náhradu za nucené omezení vlastnického práva proti státu přímo.

Ze závěrů výše uvedeného stanoviska je tedy zřejmé, že postup obecných soudů při posuzování stěžovatelova nároku nemůže obstát. Pro úplnost je však nutno připomenout - a to z citovaného stanoviska vyplývá - že samotná protiústavnost právní úpravy regulovaného nájemného však neznamená, že v každém individuálním případě došlo k porušení základního práva pronajímatele, resp. vlastníka bytu, ani to, že výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva musí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným. Obecné soudy však nesmějí nárok na náhradu vůči státu zamítat apriorně, ale jsou povinny při respektování shora vyslovených závěrů posoudit specifika jednotlivých uplatněných nároků v konkrétních případech a vytvořit procesní prostor, aby se strany řízení mohly k novému právnímu posouzení vyjádřit a uplatnit případně i nové důkazy či námitky.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález

Ústavního soudu - IV. senátu složeného z předsedkyně senátu Vlasty Formánkové, soudkyně Michaely Židlické a soudce Jana Musila - ze dne 7. července 2009 sp. zn. IV. ÚS 918/09 ve věci ústavní stížnosti E. L. proti rozsudku Městského soudu v Praze č. j. 17 Co 369/2008-37 ze dne 2. prosince 2008, kterým byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně, a proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 1 č. j. 13 C 387/2006-24 ze dne 24. dubna 2008, jímž byla zamítnuta žaloba, kterou se stěžovatelka domáhala po České republice - Ministerstvu financí ( vedlejším účastníku v řízení o ústavní stížnosti ) zaplacení peněžité částky jakožto náhrady škody způsobené protiústavní nečinností Parlamentu České republiky ( žalovaná částka představuje rozdíl mezi regulovaným a obvyklým nájemným za období od 1. 1. 2005 do 31. 12. 2006 ).

Výrok

I. Rozsudkem Městského soudu v Praze č. j. 17 Co 369/2008-37 ze dne 2. prosince 2008 a rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 1 č. j. 13 C 387/2006-24 ze dne 24. dubna 2008 bylo zasaženo do základních práv stěžovatelky na ochranu majetku a na soudní ochranu vyplývajících z čl. 11 a z čl. 36 Listiny základních práv a svobod.

II. Rozsudek Městského soudu v Praze č. j. 17 Co 369/2008-37 ze dne 2. prosince 2008 a rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 1 č. j. 13 C 387/2006-24 ze dne 24. dubna 2008 se zrušují

Odůvodnění

I.

Ústavní stížností podanou ve lhůtě a splňující i další podmínky podle zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ) se stěžovatelka s odkazem na zásah do jejího práva na soudní ochranu podle čl. 36 odst. 1 a 2 Listiny základních práv a svobod ( dále též jen "Listina" ) a práva na ochranu majetku podle čl. 11 odst. 1 Listiny domáhá zrušení v záhlaví citovaných rozhodnutí.

Z předložené ústavní stížnosti, z připojených příloh a ze spisu Obvodního soudu pro Prahu 1 sp. zn. 13 C 387/2006 Ústavní soud zjistil, že Obvodní soud pro Prahu 1 rozsudkem č. j. 13 C 387/2006-24 ze dne 24. dubna 2008 ( dále jen "rozhodnutí soudu prvního stupně" ) zamítl žalobu stěžovatelky, aby žalovaná Česká republika - Ministerstvo financí ( dále jen "vedlejší účastník" ) byla povinna zaplatit jí částku 1 696 568 Kč a vedlejšímu účastníku nepřiznal právo na náhradu nákladů řízení. Takto rozhodl o nároku stěžovatelky založeném na tvrzení, že jde o škodu, která je představována rozdílem mezi obvyklým nájemným a regulovaným nájemným v období od 1. ledna 2005 do 31. prosince 2006 hrazeným nájemci jí vlastněných bytů, neboť v důsledku protiústavní nečinnosti Parlamentu České republiky v předmětném období neexistoval právní předpis, který by umožnil nájemné jednostranně zvýšit. Obvodní soud pro Prahu 1 dospěl k závěru, že podle zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád ), ve znění pozdějších předpisů, o jehož ustanovení stěžovatelka svůj nárok opřela, se nelze škody vzniklé v důsledku nedostatečné legislativní činnosti domáhat. K odvolání stěžovatelky Městský soud v Praze rozsudkem č. j. 17 Co 369/2008-37 ze dne 2. prosince 2008 rozhodnutí soudu prvního stupně potvrdil a vedlejšímu účastníkovi nepřiznal právo na náhradu nákladů odvolacího řízení. V odůvodnění zejména odkázal na judikaturu Ústavního soudu a poukázal na v ní formulovanou subsidiaritu uplatnění nároku vůči státu až poté, kdy nebude pronajimatelův nárok uspokojen na základě žaloby vůči nájemci. Vycházeje z této judikatury Ústavního soudu, učinil závěr, že stěžovatelka by s žalobou proti státu mohla být úspěšná pouze v případě, že by nebyla uspokojena na základě žaloby vedené proti nájemcům bytů. Jelikož žalobkyně takový krok neučinila, nemůže být v dané věci úspěšná.

Stěžovatelka v ústavní stížnosti zejména uvádí, že v záhlaví citovaná rozhodnutí obecných soudů jsou právně nesprávná a v rozporu s judikaturou Ústavního soudu, na kterou stěžovatelka odkazuje. Stěžovatelka s odvoláním mimo jiné na nález Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 489/05 ze dne 6. 4. 2006 ( N 80/41 SbNU 59 ) uvádí, že stanovení výše obvyklého nájemného soudem ve vztahu mezi pronajimatelem jako žalobcem a nájemcem jako žalovaným se lze domáhat pouze pro futuro, nikoli se zpětnou účinností. Pokud v takovém případě pronajimatelův důvodný nárok není v plné míře uspokojen, nezbude mu jiná cesta, než uplatnit vůči státu požadavek na náhradu škody. Stěžovatelka poukazuje též na v nálezu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ze dne 28. 2. 2006 ( N 47/40 SbNU 389; č. 252/2006 Sb. ) formulovaný a v dalších nálezech opakovaný poukaz na přímou odpovědnost státu - Parlamentu České republiky za protiprávní stav v oblasti regulace nájemného.

II.

Ústavní soud si vyžádal vyjádření účastníků řízení.

Za Městský soud v Praze se vyjádřil předseda senátu 17 Co JUDr. Jiří Cidlina. Poukázal na to, že Městský soud v Praze ve svém rozsudku uvedl, z jakých ustanovení zákonů vycházel, a že při svém rozhodnutí zohlednil také příslušná rozhodnutí Ústavního soudu, která jsou v odůvodnění jeho rozhodnutí uvedena. Vyjádřil proto přesvědčení, že k porušení stěžovatelčina práva na soudní ochranu nedošlo a její ústavní stížnost tak považuje za nedůvodnou.

Za Obvodní soud pro Prahu 1 se vyjádřila předsedkyně senátu 13 C JUDr. Libuše Fritzová. Uvedla, že ústavní stížnost považuje za nedůvodnou, a ztotožnila se s právním názorem Městského soudu v Praze vyjádřeným v jeho v záhlaví citovaném rozhodnutí.

Vyjádření účastníků řízení nebyla stěžovatelce poskytována k replice, neboť nepřinesla ve věci ničeho nového.

Ústavní soud rozhodoval v souladu s ustanovením § 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu bez nařízení ústního jednání, neboť nebylo nutné k dalšímu objasnění věci a účastníci řízení s tímto postupem vyslovili souhlas.

III.

Ústavní stížnost je důvodná.

Ústavní soud ve své judikatuře opakovaně zdůrazňuje, že zásadně není oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy ( srov. čl. 81 a 91 Ústavy České republiky ). Za předpokladu, že soudy postupují v souladu s obsahem hlavy páté Listiny, nemůže na sebe atrahovat právo přezkumného dohledu nad jejich činností ( čl. 83 Ústavy ). Na druhé straně je však oprávněn a povinen posoudit, zda bylo řízení jako celek spravedlivé a zda v něm nebyly porušeny základní práva nebo svobody stěžovatele zaručené ústavním pořádkem.

Pro posouzení dané věci je rozhodující stanovisko pléna Ústavního soudu ze dne 28. dubna 2009 sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09 ( ST 27/53 SbNU 885; č. 136/2009 Sb. ) ( dále jen "stanovisko" ), jehož přijetí bylo vyvoláno právním názorem prvního senátu Ústavního soudu ve věci sp. zn. I. ÚS 2220/08 ze dne 10. 6. 2009 ( N 137/53 SbNU 705 ), který se odchyluje od právních názorů vyslovených Ústavním soudem v nálezu sp. zn. IV. ÚS 175/08 ze dne 9. 9. 2008 ( N 152/50 SbNU 345 ) a v nálezu sp. zn. III. ÚS 3158/07 ze dne 4. 12. 2008 ( N 216/51 SbNU 683 ).

Ve stanovisku Ústavní soud mimo jiné formuloval následující výrok : "Žaloby pronajímatelů ( vlastníků bytů ) na náhradu škody vůči státu ( opírající se o zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád )], jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( nález Ústavního soudu ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), jsou obecné soudy povinny posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nárok vůči státu na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod má subsidiární charakter vůči nároku pronajímatele bytu proti nájemci na zvýšení nájemného jen za dobu počínající dnem podání žaloby. Za dobu, která tomuto dni předchází, může pronajímatel bytu uplatnit svůj nárok na náhradu za nucené omezení vlastnického práva proti státu přímo.".

Závěry pléna učiněné ve stanovisku jsou plně použitelné i na případ stěžovatelky. Čtvrtý senát na ně proto odkazuje. I přes to, že jeho předsedkyně Vlasta Formánková se stanoviskem nesouhlasila a uplatnila k němu právo vyjádření odlišného stanoviska, nezbývá mu než konstatovat, že ve světle těchto závěrů postup obecných soudů při posuzování stěžovatelčina nároku nemůže obstát, a že v záhlaví citovanými rozhodnutími byla porušena základní práva stěžovatelky na ochranu majetku podle čl. 11 Listiny a na soudní ochranu podle čl. 36 Listiny.

IV.

V souladu se stanoviskem Ústavní soud, stejně jako v nálezu ze dne 10. 6. 2009 sp. zn. II. ÚS 481/05 ( N 135/53 SbNU 689 ) a v nálezu ze dne 10. 6. 2009 sp. zn. II. ÚS 884/08 ( N 136/53 SbNU 697 ), připomíná, že otázka, zda v dané věci byl dán konkrétní nárok stěžovatelky na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny, zůstává k zodpovězení obecnému soudu, který musí zvážit, do jaké míry došlo v důsledku regulovaného nájemného k zásahu do jejího základního práva vlastnit majetek, jakož i zda v jejím případě byly splněny výše uvedené podmínky pro vznik práva na náhradu. Samotná protiústavnost právní úpravy regulovaného nájemného totiž neznamenala, že v každém individuálním případě bylo porušeno základní právo pronajímatele ( vlastníka bytu ). Rovněž je namístě zdůraznit, že výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny nemusí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným. Obecné soudy tedy nesmí nárok na náhradu vůči státu zamítat apriorně, nýbrž musejí za respektování výše uvedených závěrů posoudit jednotlivé individuálně uplatněné nároky. V tomto smyslu je tedy tvrzený nárok pronajímatele ( vlastníka bytu ) třeba právně posoudit z hlediska práva na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Obecné soudy jsou v tomto směru povinny vytvořit ve smyslu § 118a občanského soudního řádu dostatečný procesní prostor, aby se obě strany řízení mohly k novému právnímu posouzení vyjádřit a případně uplatnit nové důkazy nebo námitky.

V.

Na základě výše uvedených závěrů Ústavní soud ústavní stížnosti podle ustanovení § 82 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu vyhověl a napadené rozsudky Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 1 podle ustanovení § 82 odst. 3 písm. a ) citovaného zákona zrušil.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Městského soudu v Praze

č. j. 17 Co 369/2008-37

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 13 C 387/2006-24

Ústavního soudu

Obvodní soud

č. 82/1998 Sb.

Městský soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st 27/09

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

§ 118a občanského soudního řádu

čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 2220/08

Ústavním soudu

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

č. 136/2009 Sb.

§ 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb.

č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

č. 252/2006 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 918/09

Městského soudu v Praze

č. j. 17 Co 369/2008-37

soudu prvního stupně

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 13 C 387/2006-24

Městského soudu v Praze

č. j. 17 Co 369/2008-37

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 13 C 387/2006-24

Městského soudu v Praze

č. j. 17 Co 369/2008-37

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 13 C 387/2006-24

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

čl. 11 odst. 1 Listiny

Obvodního soudu pro Prahu 1

sp. zn. 13 C 387/2006

Ústavní soud

Obvodní soud pro Prahu 1

č. j. 13 C 387/2006-24

Obvodní soud

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Městský soud

č. j. 17 Co 369/2008-37

soudu prvního stupně

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 489/05

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

č. 252/2006 Sb.

Ústavní soud

Městský soud v Praze

Městský soud

Ústavního soudu

Obvodní soud pro Prahu 1

Městského soudu v Praze

Ústavní soud

§ 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

čl. 81 a 91 Ústavy České republiky

čl. 83 Ústavy

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

č. 136/2009 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 2220/08

Ústavním soudem

sp. zn. IV. ÚS 175/08

sp. zn. III. ÚS 3158/07

Ústavní soud

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

čl. 11 Listiny

čl. 36 Listiny

Ústavní soud

sp. zn. II. ÚS 481/05

sp. zn. II. ÚS 884/08

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

§ 118a občanského soudního řádu

Ústavní soud

Městského soudu

Obvodního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dne 5. října 2011 mimo ústní jednání a bez přítomnosti účastníků v senátě složeném z předsedy Jana Musila, soudců Pavla Holländera a Vladimíra Kůrky, ve věci navrhovatele D. R., zastoupeného JUDr. Miroslavou Potočnou, advokátkou se sídlem v Praze 6, Střešovická 31, o ústavní stížnosti proti rozsudkům Krajského soudu v Plzni ze dne 8. 6. 2011 sp. zn. 61 Co 268/2010 a Okresního soudu Plzeň-město ze dne 10. 12. 2009 sp. zn. 17 Nc 71/2007, takto :

Návrh se odmítá.

Odůvodnění

Navrhovatel se domáhal zrušení výše označených rozsudků, jimiž bylo rozhodnuto o jeho povinnosti přispívat na výživu nezletilým dětem, svěřeným do výchovy matky. Uvedl, že soud I. stupně, který stanovil výživné částkou 3.200,- Kč pro nezletilou E. a částkou 2.500,- Kč pro nezletilou A., stejně pak Krajský soud v Plzni, vycházely z nesprávného právního názoru, nepřihlédly ke všem jeho tvrzením, nebraly zřetel na rozpory v důkazech, věc posoudily po stránce hmotně právní nesprávně, a proto se jejich rozsudky cítí dotčen v právech, zakotvených v čl. 36 Listiny základních práv a svobod, v čl. 18 Úmluvy o právech dítěte, jakož i v čl. 90 Ústavy České republiky.

Ústavní stížnost je oprávněna podat fyzická nebo právnická osoba, jestliže tvrdí, že pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byla účastníkem, opatřením nebo jiným zásahem orgánu veřejné moci bylo porušeno její právo nebo svoboda, zaručené ústavním pořádkem. Senát mimo ústní jednání a bez přítomnosti účastníků usnesením návrh odmítne, shledá-li jej zjevně neopodstatněným [§ 72 odst. 1 písm. a ), § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., ve znění pozdějších předpisů].

Z obsahu stížností napadených rozhodnutí zásah do práv, kterých se stěžovatel v návrhu dovolává, zjištěn nebyl. Krajský soud v Plzni přezkoumal otcem napadené rozhodnutí Okresního soudu Plzeň-město ( odvolání matky bylo vzato zpět ) a s ohledem na jeho rozsáhlé dokazování, na zjištěnou změnu poměrů na straně otce, na znění § 26 odst. 1, § 50 odst. 1, § 85 odst. 2, 3, § 96 odst. 1 a § 98 odst. 1 zákona o rodině opodstatněně potvrdil soudem I. stupně stanovenou výši výživného pro nezletilé děti za dobu od 1. 10. 2007 do 30. 9. 2010 a od 1. 10. 2010 je změnil na částku 2.500,- Kč pro nezl. E. a na 2.000,- Kč pro nezl. A., když současně vyčíslil i výši dlužného výživného. Ve vyčerpávajícím odůvodnění svého rozsudku se odvolací soud vypořádal se všemi námitkami otce, a proto lze na ně v dalším odkázat. Nutno uvést, že Ústavní soud jako soudní orgán ochrany ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ČR ) není součástí soustavy obecných soudů, není jim instančně nadřazen a není oprávněn zasahovat do jejich jurisdikční činnosti. Z ústavního principu nezávislosti soudů ( čl. 82 Ústavy ČR ) vyplývá též zásada volného hodnocení důkazů, obsažená v § 132 občanského soudního řádu. Jestliže obecné soudy ve svém rozhodnutí respektují kautely, dané tímto ustanovením, do pravomoci Ústavního soudu nespadá hodnotit hodnocení důkazů obecnými soudy provedené, a to ani tehdy, kdyby se sám s takovým hodnocením neztotožňoval. Nezávislost rozhodování obecných soudů se tak uskutečňuje v ústavním a zákonném procesně právním a hmotně právním rámci, představovaném především principy řádného a spravedlivého procesu, zakotvenými v čl. 36 a násl. Listiny základních práv a svobod, vylučujícími při rozhodování libovůli. V dané věci soudy hodnotily důkazy v souladu s § 132 občanského soudního řádu, tj. podle své úvahy, a to každý jednotlivě a všechny důkazy v jejich vzájemné souvislosti a pečlivě přihlížely k tomu, co za řízení vyšlo najevo, včetně toho, co uvedli účastníci. Libovůle při uvedené činnosti tak shledána nebyla.

Pro výše uvedené byl návrh jako zjevně neopodstatněný odmítnut [§ 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., ve znění pozdějších předpisů].

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné

V Brně dne 5. října 2011

Jan Musil
předseda senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Plzni

sp. zn. 61 Co 268/2010

Okresního soudu Plzeň-město

sp. zn. 17 Nc 71/2007

Krajský soud v Plzni

čl. 36 Listiny základních práv a svobod

čl. 18 Úmluvy o právech dítěte

čl. 90 Ústavy České republiky

ve znění pozdějších předpisů

Krajský soud v Plzni

Okresního soudu Plzeň-město

odvolací soud

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

čl. 82 Ústavy ČR

§ 132 občanského soudního řádu

Ústavního soudu

§ 132 občanského soudního řádu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

Ústavního soudu


U S N E S E N Í Nejvyšší soud projednal v neveřejném zasedání dne 22. ledna 2013 v Brně dovolání obviněného Z. H. , proti rozsudku Krajského soudu v Ústí nad Labem ze dne 5. 4. 2012, sp. zn. 7 To 112/2012, v trestní věci vedené u Okresního soudu v Litoměřicích pod sp. zn. 26 T 81/2011, a rozhodl t a k t o :

 Podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. se dovolání obviněného Z. H. odmítá.

O d ů v o d n ě n í :

 Okresní soud v Litoměřicích rozsudkem ze dne 2. 2. 2012, sp. zn. 26 T 81/2011, uznal obviněného Z. H. ( dále jen „ obviněný “ ) vinným pod bodem 5 ) rozsudku pokračujícím přečinem krádeže podle § 205 odst. 1 písm. a ), písm. b ) tr. zákoníku v jednočinném souběhu s pokračujícím přečinem krádeže podle § 205 odst. 2 tr. zákoníku, pod bodem 6 ) rozsudku pokračujícím přečinem krádeže podle § 205 odst. 1 písm. a ), písm. b ) tr. zákoníku v jednočinném souběhu s pokračujícím přečinem krádeže podle § 205 odst. 2 tr. zákoníku a přečinem porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1, odst. 2 tr. zákoníku a pod bodem 7 ) rozsudku přečinem maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání podle § 337 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku. Podle § 205 odst. 2 tr. zákoníku a § 43 odst. 1 tr. zákoníku odsoudil obviněného k úhrnnému trestu odnětí svobody v trvání dvou let. Podle § 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku zařadil obviněného pro výkon trestu do věznice s ostrahou. Podle § 73 odst. 1 tr. zákoníku uložil obviněnému trest zákazu činnosti spočívající v zákazu řízení všech motorových vozidel na dobu dvou let. Podle § 228 odst. 1 tr. ř. rozhodl o nárocích poškozených na náhradu škody a podle § 229 odst. 1 tr. ř. odkázal poškozené se zbytkem nároku na náhradu škody na řízení ve věcech občanskoprávních.

 Krajský soud v Ústí nad Labem rozsudkem ze dne 5. 4. 2012, sp. zn. 7 To 112/2012, podle § 258 odst. 1 písm. b ), c ), d ), e ), f ), odst. 2 tr. ř. zrušil rozsudek soudu prvního stupně ve výroku o vině pod body 1 ) až 6 ), 8 ) až 13 ), ve výrocích o trestech a náhradě škody. Podle § 259 odst. 3 tr. ř. nově rozhodl tak, že obviněného Z. H. uznal vinným pod bodem 5 ) rozsudku přečinem krádeže podle § 205 odst. 1 písm. a ), b ), odst. 2 tr. zákoníku a pod bodem 6 ) rozsudku přečinem krádeže podle § 205 odst. 1 písm. a ), b ), odst. 2 tr. zákoníku a přečinem porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1, odst. 2 tr. zákoníku. Podle § 205 odst. 2 tr. zákoníku a § 43 odst. 1 tr. zákoníku odsoudil obviněného k trestu odnětí svobody v trvání jednoho roku. Podle § 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku jej zařadil pro výkon trestu do věznice s ostrahou. Podle § 73 odst. 1, odst. 3 tr. zákoníku uložil obviněnému trest zákazu činnosti spočívající v zákazu řízení všech motorových vozidel na dobu jednoho roku. Podle § 228 odst. 1 tr. ř. rozhodl o nárocích poškozených na náhradu škody a podle § 229 odst. 2 tr. ř. odkázal poškozené se zbytkem nároku na náhradu škody na řízení ve věcech občanskoprávních.

 Proti tomuto rozsudku Krajského soudu v Ústí nad Labem podal obviněný prostřednictví svého obhájce včas dovolání opírající se o dovolací důvody podle § 265b odst. 1 písm. g ) a l ) tr. ř. Namítl, že v jeho trestní věci neexistuje žádný důkaz, kterým by byla prokázána jeho vina, protože jediným důkazem svědčícím o jeho vině je výpověď spoluobviněného M. K. , která však podle jeho názoru je nevěrohodná. Poukázal na to, že neexistuje ucelený řetězec nepřímých důkazů, které by prokazovaly jeho trestné jednání, a soudy měly proto postupovat podle zásady in dubio pro reo a zprostit jej obžaloby v plném rozsahu. Dále uvedl, že soud druhého stupně nesprávně zahrnul do skutkové věty rozhodnutí i odcizení set-top boxu, který nebyl odcizen, ale obviněný jej vlastnil již před spácháním jednotlivých skutků.

Obviněný z těchto důvodů navrhl, aby Nejvyšší soud podle § 265k odst. 1 tr. ř. zrušil rozsudek Krajského soudu v Ústí nad Labem ze dne 5. 4. 2012, sp. zn. 7 To 112/2012, podle § 265k odst. 2 tr. ř. zrušil i další rozhodnutí na zrušený rozsudek obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu, a aby podle § 265l odst. 1 tr. ř. přikázal Krajskému soudu v Ústí nad Labem, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.

Nejvyšší státní zástupce uvedl, že se k dovolání obviněného Z. H. nebude věcně vyjadřovat, a souhlasil s projednáním věci v neveřejném zasedání za podmínek § 265r odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 265c tr. ř. ) shledal, že dovolání je přípustné [§ 265a odst. 1, 2 písm. a ) tr. ř.], bylo podáno obviněným jako osobou oprávněnou prostřednictvím obhájce [§ 265d odst. 1 písm. b ), odst. 2 tr. ř.], v zákonné lhůtě a na místě, kde lze podání učinit ( § 265e odst. 1, 2 tr. ř. ). Dovolání obsahuje obligatorní náležitosti dovolání stanovené v § 265f odst. 1 tr. ř.

 Nejvyšší soud shledal, že dovolání obviněného bylo podáno z jiného důvodu, než je uveden v § 265b tr. ř. Vycházel přitom z následujících skutečností.

K dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Dovolání je mimořádným opravným prostředkem, který na rozdíl od odvolání není možné podat z jakéhokoli důvodu, ale jen z některého z důvodů uvedených v § 265b odst. l písm. a ) až l ) tr. ř. Podání dovolání z jiného důvodu je vyloučeno. Přitom nestačí, aby zákonný dovolací důvod byl jen formálně deklarován. Uplatněné námitky mu musí odpovídat také svým obsahem.

Podle § 265b odst. l písm. g ) tr. ř. lze dovolání podat, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení.

Z ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je zřejmé, že právním posouzením skutku se rozumí jeho hmotně právní posouzení. Podstatou takového posouzení je aplikace hmotného práva, tj. trestního zákona, na skutkový stav věci, který zjistily soudy prvního a druhého stupně. Významné je, že předmětem právního posouzení je skutek, tak jak ho zjistily soudy, a nikoli jak ho prezentuje či jak se jeho zjištění dožaduje dovolatel. V dovolání proti odsuzujícímu rozsudku lze namítat, že skutkový stav věci, který zjistily soudy, nenaplňuje znaky trestného činu, jímž byl obviněný uznán vinným. Je tedy možné vytýkat právní vady v kvalifikaci skutkového stavu věci zjištěného soudy. Mimo rámec dovolacího důvodu jsou skutkové námitky, tj. takové námitky, jimiž se dovolatel snaží dosáhnout jiného hodnocení důkazů oproti tomu, jak je hodnotily soudy, a tím i změny ve skutkových zjištěních soudů a jejich nahrazení jinou verzí skutkového stavu, kterou dovolatel sám prosazuje. Dovolání se nemůže zakládat na námitkách proti tomu, jak soudy hodnotily důkazy, jaká skutková zjištění vyvodily z důkazů, jak postupovaly při provádění důkazů, v jakém rozsahu provedly dokazování apod. Dovolání jako mimořádný opravný prostředek je určeno k nápravě závažných právních vad pravomocných rozhodnutí, a nikoli k tomu, aby skutková zjištění soudů prvního a druhého stupně byla přezkoumávána ještě třetí soudní instancí. Z podnětu dovolání podaného s odkazem na ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. se Nejvyšší soud otázkou správnosti právního posouzení skutku zabývá zásadně ve vztahu k tomu skutkovému stavu věci, který zjistily soudy prvního a druhého stupně, a nepřihlíží k námitkám proti skutkovým zjištěním soudů.

Nejvyšší soud shledal, že obviněný ve svém dovolání neuplatnil žádnou hmotně právní námitku vztahující se k dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. Uplatil pouze námitky skutkové a v podstatě jen opakuje námitky z řízení o odvolání. Těmito námitkami obviněný napadl rozsah provedeného dokazování, způsob hodnocení důkazů, jakož i skutková zjištění učiněná soudy, jimiž je dovolací soud zásadně vázán. Takové námitky však nenaplňují uplatněný dovolací důvod ani jiný důvod dovolání podle § 265b tr. ř. Obviněný tak sice formálně deklaroval dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., avšak učinil tak prostřednictvím námitek, které ho svým obsahem nenaplňují.

Dovolací soud je zásadně vázán skutkovými zjištěními, které ve věci učinily soudy prvního a druhého stupně, a námitky proti těmto skutkovým zjištěním, tedy i proti hodnocení důkazů jakožto nezbytnému předpokladu vyvození skutkových závěrů soudy, nemohou být předmětem přezkoumání v rámci řízení o dovolání. Dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. není naplněn námitkami, které jsou polemikou se skutkovým zjištěním soudů, se způsobem hodnocení důkazů nebo s postupem při provádění důkazů ( srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24. 9. 2002, sp. zn. 7 Tdo 686/2002 ). Nejvyšší soud neshledal žádný rozpor, natož extrémní, mezi skutkovými zjištěními soudů a provedenými důkazy.

K dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř. je dán tehdy, bylo-li rozhodnuto o zamítnutí nebo odmítnutí řádného opravného prostředku proti rozsudku nebo usnesení uvedenému v § 265a odst. 2 písm. a ) až g ) tr. ř., aniž byly splněny procesní podmínky stanovené zákonem pro takové rozhodnutí nebo byl v řízení mu předcházejícím dán důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. a ) až k ) tr. ř. Tento důvod dovolání má dvě alternativy uplatnění. Podstata dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř. je tedy v tom, že soud druhého stupně měl v řízení o odvolání přezkoumat určité rozhodnutí napadené řádným opravným prostředkem po věcné stránce, ale místo toho, aniž byly splněny procesní podmínky pro takový postup, odmítl nebo zamítl řádný opravný prostředek. Druhou alternativou je skutečnost, že odvolateli sice nebylo odepřeno právo na přístup k soudu druhého stupně, ale tento soud - ač v řádném opravném řízení věcně přezkoumával napadené rozhodnutí soudu prvního stupně - neodstranil vadu vytýkanou v řádném opravném prostředku, nebo navíc sám zatížil řízení či své rozhodnutí vadou zakládající některý z dovolacích důvodů podle § 265b odst. 1 písm. a ) až k ) tr. ř.

Nejvyšší soud neshledal s ohledem na skutečnosti uvedené v předchozích částech odůvodnění tohoto rozhodnutí naplnění dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř. ani v první ani ve druhé alternativě.

Nejvyšší soud shledal, že dovolání obviněného Z. H. bylo podáno z jiného důvodu, než je uveden v § 265b odst. 1 tr. ř., a proto je odmítl podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. O dovolání rozhodl v neveřejném zasedání konaném za podmínek § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Poučení : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 22. ledna 2013

 Předseda senátu JUDr. Jindřich Urbánek

Nejvyšší soud

Krajského soudu v Ústí nad Labem

sp. zn. 7 To 112/2012

Okresního soudu v Litoměřicích

sp. zn. 26 T 81/2011

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

Okresní soud v Litoměřicích

sp. zn. 26 T 81/2011

§ 205 odst. 2 tr. zákoníku

§ 205 odst. 2 tr. zákoníku

§ 178 odst. 1, odst. 2 tr. zákoníku

§ 337 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku

§ 205 odst. 2 tr. zákoníku

§ 43 odst. 1 tr. zákoníku

§ 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku

§ 73 odst. 1 tr. zákoníku

§ 228 odst. 1 tr. ř.

§ 229 odst. 1 tr. ř.

Krajský soud v Ústí nad Labem

sp. zn. 7 To 112/2012

soudu prvního stupně

§ 259 odst. 3 tr. ř.

§ 178 odst. 1, odst. 2 tr. zákoníku

§ 205 odst. 2 tr. zákoníku

§ 43 odst. 1 tr. zákoníku

§ 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku

§ 73 odst. 1, odst. 3 tr. zákoníku

§ 228 odst. 1 tr. ř.

§ 229 odst. 2 tr. ř.

Krajského soudu v Ústí nad Labem

§ 265b odst. 1 písm. g ) a l ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265k odst. 1 tr. ř.

Krajského soudu v Ústí nad Labem

sp. zn. 7 To 112/2012

§ 265k odst. 2 tr. ř.

§ 265l odst. 1 tr. ř.

Krajskému soudu v Ústí nad Labem

§ 265r odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. ř.

§ 265a odst. 1, 2 písm. a ) tr. ř.

§ 265e odst. 1, 2 tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. l písm. a ) až l ) tr. ř.

§ 265b odst. l písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

dovolací soud

§ 265b tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 7 Tdo 686/2002

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

§ 265a odst. 2 písm. a ) až g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. a ) až k ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 265b odst. 1 písm. a ) až k ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 tr. ř.

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele Ing. Mgr. R. K., zastoupeného Mgr. Janem Škopem, advokátem se sídlem Praha 4, Budějovická 608/108, proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 23. 11. 2009, čj. 62 Co 473/2009 - 251, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včasnou ústavní stížností, splňující i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatel navrhl zrušení výše uvedeného rozhodnutí, kterým mělo být zasaženo do jeho práva na ochranu rodinného života podle čl. 10 odst. 2 Listiny základních práv a svobod ( dále "Listina" ) a čl. 8 a čl. 14 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, práva na spravedlivý proces podle čl. 36 Listiny a čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, práva na rodičovskou výchovu a péči podle čl. 1, čl. 2 odst. 1 a čl. 32 odst. 4 Listiny, čl. 2 odst. 3, čl. 23 odst. 4, čl. 26 Mezinárodního paktu o občanských a politických právech a čl. 5 Protokolu č. 5 k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod.

Stěžovatel u obecných soudů podal návrh na vydání předběžného opatření o úpravě styku se svým nezletilým synem Pavlem /jedná se o pseudonym/ ( dále "nezletilý" ) do doby právní moci rozhodnutí o jeho výchově po dobu před a po rozvodu svého manželství s Ing. K. K. ( dále "matka nezletilého" ). Uvedl, že jeho právo na výchovu nezletilého je velice omezené, čímž je proti jeho matce značně znevýhodněn. V ústavní stížnosti detailně vypočítal počty hodin, kdy měl kontakt s nezletilým a tomu odpovídající procentuální podíl na jeho výchově. Doplnil, že úpravu z předcházejícího předběžného opatření matka nezletilého často nedodržuje, takže navrhl úpravu novou. Soud prvního stupně jeho návrhu vyhověl, ale odvolací soud navrhovanou změnu nepřipustil a shora označeným usnesením rozhodnutí soudu prvního stupně změnil tak, že jeho návrh na vydání nového předběžného opatření zamítl. Řádně se nevypořádal s námitkami stěžovatele uplatněnými v jeho vyjádření k odvolání, jeho rozhodnutí je neodůvodněné a nepřezkoumatelné a zasahuje do stěžovatelových práv, shora uvedených.

II.

Z ústavní stížnosti a připojených listin Ústavní soud zjistil, že stěžovatel podal u Obvodního soudu pro Prahu 2 návrh na vydání předběžného opatření, kterým by matce nezletilého uložil povinnost předávat nezletilého do péče stěžovatele v blíže určených dnech a hodinách. Usnesením zmíněného obvodního soudu ze dne 5. 10. 2009, čj. 21 P 14/2009 - 191, bylo návrhu stěžovatele vyhověno. K odvolání matky nezletilého Městský soud v Praze usnesením ze dne 23. 11. 2009, čj. 62 Co 473/2009 - 251, usnesení soudu prvního stupně změnil tak, že návrh zamítl.

III.

Ústavní soud úvodem připomíná, že je soudním orgánem ochrany ústavnosti a tuto svoji pravomoc vykonává mimo jiné tím, že ve smyslu čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy ČR rozhoduje o ústavní stížnosti proti pravomocnému rozhodnutí a jinému zásahu orgánů veřejné moci do ústavně zaručených základních práv a svobod. Není součástí obecných soudů, není jim instančně nadřazen a zasahuje do jejich rozhodovací činnosti až tehdy, kdy dojde k porušení ústavně zaručeného základního práva nebo svobody ( srov. např. nález Ústavního soudu ze dne 25. 1. 1995, sp. zn. II. ÚS 45/94 ).

Poté, co Ústavní soud přezkoumal napadené rozhodnutí z hlediska stěžovatelem uplatněných argumentů, dospěl k závěru, že k tvrzenému zásahu do jeho shora uvedených ústavně zaručených práv nedošlo a ústavní stížnost je tak zjevně neopodstatněná.

Předně je na místě uvést, že z obsahu ústavní stížnosti vyplývá, že stěžovatel jejím prostřednictvím otvírá spor o výklad podústavního práva, resp. skutkového hodnocení, který Ústavnímu soudu zásadně nepřísluší. Ústavní soud je povolán toliko k hodnocení, zda výklad, podaný soudy v dané věci, není svévolný, zda má racionální základnu, resp. není na první pohled extrémní. Takový závěr však ve věci stěžovatele nelze učinit.

Podle § 102 odst. 1 OSŘ, je-li třeba po zahájení řízení zatímně upravit poměry účastníků nebo je-li po zahájení řízení obava, že by výkon rozhodnutí v řízení následně vydaného mohl být ohrožen, může soud nařídit předběžné opatření. Takové opatření má za cíl prozatímně upravit poměry účastníků, pokud úprava nesnese odkladu do rozhodnutí ve věci samé. Nikterak nenahrazuje meritorní rozhodnutí soudu, v němž soud, po porovnání výchovného prostředí u obou rodičů a po zhodnocení provedeného dokazování, upraví rozsah jejich styk s dítětem s ohledem na jeho zájem.

Smyslem předběžného opatření je pouze zatímní úprava poměrů účastníků, přičemž musí být poskytnuta ochrana jak tomu, kdo o vydání předběžného opatření žádá, tak v rámci ústavních pravidel i tomu, vůči komu předběžné opatření směřuje ( čl. 90 Ústavy ČR ). Jedná se přitom o opatření dočasné, jehož trvání je omezeno do doby meritorního rozhodnutí ve věci. Předběžným opatřením také není prejudikován konečný výsledek sporu, avšak zajišťuje se jím, aby konečné rozhodnutí mohlo mít vůbec reálný význam.

Fundamentálním smyslem předběžného opatření je tedy ochrana toho, kdo o jeho vydání žádá, přičemž musí být respektována ústavní pravidla ochrany i toho, vůči komu předběžné opatření směřuje. Posouzení podmínek pro vydání předběžného opatření je věcí obecného soudu a Ústavní soud se zpravidla necítí oprávněn zasahovat do rozhodnutí o nich právě proto, že jde o rozhodnutí nikoliv konečným způsobem do práv a povinností účastníků zasahujících. Při posuzování ústavní stížnosti je však povinen se přesvědčit, zda obecné soudy, i při rozhodování o předběžných opatřeních, postupují zákonem stanoveným způsobem tak, jak to má na mysli čl. 36 odst. 1 Listiny, zajištující právo na soudní ochranu.

V posuzované věci soud prvního stupně návrhu stěžovatele na vydání předběžného opatření vyhověl. Ústavní stížností napadené usnesení vydal odvolací soud až poté, co Obvodní soud pro Prahu 2, jako soud prvního stupně, o úpravě styku s nezletilým rozhodl rozsudkem ze dne 30. 10. 2009. Pokud tedy odvolací soud návrh na vydání předběžného opatření za těchto okolností zamítl, postupoval s ohledem na shora uvedené zásady a na procesní povahu předběžných opatření ústavně konformním způsobem. Ústavní soud tak nemá, co by mu z tohoto hlediska vytkl. Odvolací soud své usnesení řádně odůvodnil, neupřel stěžovateli právo domáhat se ochrany svých práv, ani právo na rodičovskou péči, které je v podrobnostech upraveno normami podústavního práva.

Ústavní soud proto uzavírá, že porušení ústavně zaručených práv, jichž se stěžovatel dovolává, v posuzované věci neshledal. Proto jeho ústavní stížnost odmítl, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků, podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako zjevně neopodstatněnou.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 9. března 2010

Vojen Güttler, v. r.
předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

čj. 62 Co 473/2009 - 251

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

čl. 36 Listiny

Soud prvního stupně

odvolací soud

soudu prvního stupně

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 2

obvodního soudu

čj. 21 P 14/2009 - 191

Městský soud v Praze

čj. 62 Co 473/2009 - 251

soudu prvního stupně

Ústavní soud

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy ČR

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 45/94

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

§ 102 odst. 1 OSŘ

čl. 90 Ústavy ČR

Ústavní soud

čl. 36 odst. 1 Listiny

soud prvního stupně

odvolací soud

Obvodní soud pro Prahu 2

soud prvního stupně

odvolací soud

Ústavní soud

Odvolací soud

Ústavní soud

Ústavního soudu