U S N E S E N Í

 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 18. prosince 2012 o dovolání obviněného R. H. a jeho družky D. P., zast. opatrovnicí D. P., proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 20. 6. 2012, sp. zn. 3 To 170/2012, v trestní věci vedené u Okresního soudu v Prostějově pod sp. zn. 2 T 304/2011, t a k t o :

 Podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. se dovolání obviněného o d m í t á .

 Podle § 265i odst. 1 písm. c ) tr. ř. se dovolání družky obviněného D. P. o d m í t á .

O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem Okresního soudu v Prostějově ze dne 13. 3. 2012, sp. zn. 2 T 304/2011, byl obviněný R. H. ( vedle spoluobviněného T. L. ) uznán vinným jednak zvlášť závažným zločinem loupeže podle § 173 odst. 1 tr. zákoníku, spáchaným ve spolupachatelství podle § 23 tr. zákoníku pod bodem 1 ) výroku rozsudku, jednak přečinem krádeže podle § 205 odst. 1 písm. a ), d ), odst. 2 tr. zákoníku a přečinem neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 1 tr. zákoníku pod bodem 2 ) výroku rozsudku, kterých se podle skutkové věty výroku o vině daného rozsudku dopustil tím, že

1 )
společně se spoluobviněným T. L. v době kolem 19.00 hod. v P. na P. ulici na chodníku před domem, po předchozí vzájemné domluvě se záměrem získat finanční prostředky přistoupili ke kolemjdoucímu L. M., kterého srazili na zem, zde ho přidrželi a z kapsy kalhot mu odcizili koženkovou peněženku v hodnotě 100,- Kč s finanční hotovostí ve výši 2.400,- Kč,

2 )
dne 5. 8. 2011 v době kolem 12.00 v P. na ulici D. v baru „ L. p. “ využil nepozornosti M. D. a odcizil jí dámskou kabelku v hodnotě 200,- Kč, kterou měla pověšenou na židli, na níž seděla a která obsahovala dámskou koženkovou peněženku v hodnotě 400,- Kč s finanční hotovostí ve výši 5.200,- Kč, osobní doklady a platební kartu České spořitelny, a.s.,

přičemž uvedeného jednání se dopustil přesto, že byl odsouzen rozsudky Okresního soudu ve Zlíně ze dne 25. 9. 2006, sp. zn. 3 T 23/2005, který nabyl právní moci dne 31. 1. 2008, pro trestný čin krádeže dle § 247 odst. 1, 2 tr. zákona č. 140/1961 Sb., trestní zákon, účinný do 31. 12. 2009 ( dále jen tr. zákon ), k trestu odnětí svobody v trvání 24 měsíců, který vykonal dne 17. 8. 2009, Městského soudu v Brně ze dne 13. 12. 2010, č. j. 10 T 178/2010 – 86, který nabyl právní moci dne 19. 12. 2010, mimo jiné pro přečin krádeže dle § 205 odst. 1 písm. a ), b ) tr. zákoníku, jímž mu byl uložen trest odnětí svobody v délce 2,5 roku, jehož výkon byl podmíněně odložen na zkušební dobu 5 roků a dále rozsudkem Okresního soudu v Olomouci ze dne 15. 12. 2010, č. j. 6 T 218/2010 - 48, který nabyl právní moci dne 29. 12. 2010, mimo jiné pro přečin krádeže dle § 205 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku, ve stádiu pokusu dle § 21 odst. 1 tr. zákoníku, k trestu obecně prospěšných prací ve výměře 300 hodin, který byl zrušen souhrnným trestem odnětí svobody v trvání 30 měsíců nepodmíněně uloženým rozsudkem Městského soudu v Brně ze dne 26. 5. 2011, sp. zn. 92 T 30/2011, ve spojení s usnesením Krajského soudu v Brně ze dne 24. 11. 2011, sp. zn. 9 To 360/2011.

 Za uvedené trestné činy a za sbíhající se přečin krádeže podle § 205 odst. 2 tr. zákoníku, jímž byl uznán vinný rozsudkem Okresního sodu v Prostějově ze dne 1. 11. 2011 ( v příslušném rozsudku je chybně uvedeno 17. 1. 2012 ), sp. zn. 2 T 148/2011, ve spojení s usnesením Krajského soudu v Brně ze dne 17. 1. 2012, sp. zn. 4 To 470/2011, byl obviněný R. H. odsouzen podle § 173 odst. 1 tr. zákoníku za použití § 43 odst. 2 tr. zákoníku k souhrnnému nepodmíněnému trestu odnětí svobody v trvání šedesáti měsíců, k jehož výkonu byl podle § 56 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku zařazen do věznice s ostrahou. Podle § 43 odst. 2 tr. zákoníku bylo současně rozhodnuto o zrušení výroku o trestu z rozsudku Okresního soudu v Prostějově ze dne 1. 11. 2011 ( v příslušném rozsudku je opět chybně uvedeno 17. 1. 2012 ), sp. zn. 2 T 148/2011, ve spojení s usnesením Krajského soudu v Brně ze dne 17. 1. 2012, sp. zn. 4 To 470/2011, včetně všech dalších rozhodnutí na tento výrok obsahově navazujících, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu.

 Proti rozsudku Okresního soudu v Prostějově ze dne 13. 3. 2012, sp. zn. 2 T 304/2011, podali obviněný R. H. a jeho družka D. P. odvolání, o kterých rozhodl Krajský soud v Brně rozsudkem ze dne 20. 6. 2012, sp. zn. 3 To 170/2012, tak, že je podle § 256 tr. řádu zamítl.

 Proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 20. 6. 2012, sp. zn. 3 To 170/2012, podali dovolání prostřednictvím svých obhájců jednak obviněný R. H., jednak jeho družka D. P.

 Obviněný R. H. v dovolání uplatnil dovolací důvody vymezené v § 265b odst. 1 písm. g ), h ) a l ) tr. řádu. V rámci své dovolací argumentace uvádí, že v průběhu řízení nebylo jednoznačně prokázáno, že by se dopustil trestné činnosti, která je mu kladena za vinu. Trestní řízení proti němu je dle jeho mínění nejasné a nezákonné, je vedeno účelově a v rozporu se zásadou presumpce neviny. Obviněný se domnívá, že Krajský soud v Brně porušil všechna ustanovení trestního řádu, která mu zaručují právo na spravedlivý proces. Odvolací soud měl proto jako nezákonné zrušit rozhodnutí soudu prvního stupně, neboť toto rozhodnutí bylo výsledkem nezákonného trestního řízení. Tuto nezákonnost obviněný spatřuje patrně ve svévolném postupu Policie České republiky při sepisování úředních záznamů o podaných vysvětleních. Dále dovolatel poukazuje na rozpory ve výpovědích spoluobviněného L. a poškozeného L. M., jenž je navíc dle něj nevěrohodný. Soudům obviněný též vytýká, že nevyhověly jeho důkaznímu návrhu na provedení důkazu znaleckým posudkem k posouzení zdravotního stavu L. M. s tím, že zamítnutí tohoto důkazu nebylo řádně zdůvodněno. K provedené rekognici obviněný namítl, že byla provedena nezákonně, protože neproběhla „ podle osob “, ale „ podle fotografií “, navíc rekognici nebyl přítomen soudce ani státní zástupce. Svědek R. H. zvaný Š. nepotvrdil, že skutek spáchal on. Obviněný rovněž poukázal na nezákonnost výpovědi spoluobviněného T. L. z přípravného řízení, které nebyl přítomen jeho obhájce. Závěrem svého mimořádného opravného prostředku obviněný poukázal na skutečnost, že mu byl uložen takový druh trestu, který zákon nepřipouští, když Okresní soud v Prostějově při ukládání trestu nezrušil rozsudek předchozího souhrnného trestu ve výši 30 měsíců uložený mu Městským soudem v Praze.

 Z uvedených důvodů obviněný navrhl, aby Nejvyšší soud České republiky napadené rozhodnutí i rozsudek soudu prvního stupně zrušil a vrátil věc příslušnému soudu k novému projednání a rozhodnutí.

 Státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství využil svého zákonného práva a k podanému dovolání obviněného se vyjádřil. Ve svém vyjádření stručně shrnul dosavadní průběh trestního řízení a dále uvedl, že uplatněné námitky obsahově neodpovídají deklarovaným dovolacím důvodům, neboť se jedná pouze o námitky skutkové a procesní, z nichž nelze dovodit ani existenci tzv. extrémního nesouladu mezi provedenými skutkovými zjištěními a právním posouzením věci. Dle státního zástupce Nejvyššího státního zastupitelství se na základě uplatněných námitek obviněný pouze domáhá, aby provedené důkazy byly hodnoceny jiným, pro něho příznivějším způsobem, navíc se jedná o námitky, které byly uplatněny již v předchozím řízení a rozhodující soudy se s nimi dostatečně vypořádaly. Nepřisvědčil ani námitce obviněného, že mu byl uložen druh trestu, který zákon nepřipouští s tím, že obviněnému byl ukládán trest podle § 173 odst. 1 tr. zákoníku, dle nějž byl ohrožen trestem odnětí svobody na dvě léta až deset let. Pokud mu byl uložen trest odnětí svobody v trvání 60 měsíců, tedy nepřesahující ani polovinu v úvahu přicházející trestní sazby, nejedná se o trest vyměřený mimo příslušnou trestní sazbu a už vůbec ne o nepřípustný druh trestu. Státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství neshledal ani žádné pochybení při ukládání souhrnného trestu.

V návaznosti na shora uvedené má státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství za to, že k naplnění uplatněných dovolacích důvodů podle § 265b odst. 1 písm. g ), h ), l ) trestního řádu nedošlo, proto navrhl, aby Nejvyšší soud České republiky předmětné dovolání obviněného odmítl podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu jako zjevně neopodstatněné a aby tak učinil za podmínek § 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu v neveřejném zasedání. I pro případ odlišného stanoviska Nejvyššího soudu České republiky vyslovil státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství souhlas s konáním neveřejného zasedání ve smyslu § 265r odst. 1 písm. c ) tr. řádu.

 Družka obviněného D. P. v podaném dovolání uplatnila dovolací důvody vymezené v § 265b odst. 1 písm. g ) a l ) tr. řádu s tím, že dle jejího mínění byl u obviněného R. H. porušen zákon v jeho neprospěch, trestného činu loupeže se nedopustil. V další části svého podání se vyjadřuje k jednotlivým v řízení provedeným důkazům a závěrem navrhuje, aby Nejvyšší soud České republiky napadené rozhodnutí zrušil a přikázal Krajskému soudu v Brně, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl, příp. aby obviněného předmětné obžaloby zprostil.

 Státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství se i k tomuto dovolání vyjádřil a ve svém vyjádření stručně uvedl, že dovolání jako mimořádný opravný prostředek je k dispozici pouze dvěma subjektům, a to obviněnému a nejvyššímu státnímu zástupci, jak vyplývá z § 265d odst. 1 tr. řádu. Podání učiněné družkou obviněného, byť je učiněné prostřednictvím obhájce, nelze tedy považovat za dovolání ( § 265d odst. 2 tr. řádu ).

 Pokud se týká dovolání obviněného R. H., Nejvyšší soud České republiky ( dále jen Nejvyšší soud ) jako soud dovolací ( § 265c tr. řádu ) shledal, že dovolání je přípustné [§ 265a odst. 1, 2 písm. a ) tr. řádu], bylo podáno obviněným jako osobou oprávněnou prostřednictvím obhájce [§ 265d odst. 1 písm. b ), odst. 2 tr. řádu], v zákonné lhůtě a na místě, kde lze podání učinit ( § 265e odst. 1, 2 tr. řádu ). Dovolání obsahuje i obligatorní náležitosti stanovené v § 265f odst. 1 tr. řádu.

Protože dovolání lze podat jen z důvodů uvedených v § 265b tr. řádu, bylo dále nutno posoudit, zda námitky vznesené obviněným naplňují jím uplatněné zákonem stanovené dovolací důvody, jejichž existence je současně nezbytnou podmínkou provedení přezkumu napadeného rozhodnutí dovolacím soudem podle § 265i odst. 3 tr. řádu.

Ve smyslu ustanovení § 265b odst. 1 tr. řádu je dovolání mimořádným opravným prostředkem určeným k nápravě výslovně uvedených procesních a hmotně právních vad, ale nikoli k revizi skutkových zjištění učiněných soudy prvního a druhého stupně ani k přezkoumávání jimi provedeného dokazování. Těžiště dokazování je totiž v řízení před soudem prvního stupně a jeho skutkové závěry může doplňovat, popřípadě korigovat jen soud druhého stupně v řízení o řádném opravném prostředku ( § 259 odst. 3, § 263 odst. 6, 7 tr. řádu ). Tím je naplněno základní právo obviněného dosáhnout přezkoumání věci ve dvoustupňovém řízení ve smyslu čl. 13 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen „ Úmluva “ ) a čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě. Dovolací soud není obecnou třetí instancí zaměřenou na přezkoumání všech rozhodnutí soudů druhého stupně a samotnou správnost a úplnost skutkových zjištění nemůže posuzovat už jen z toho důvodu, že není oprávněn bez dalšího přehodnocovat provedené důkazy, aniž by je mohl podle zásad ústnosti a bezprostřednosti v řízení o dovolání sám provádět ( srov. omezený rozsah dokazování v dovolacím řízení podle § 265r odst. 7 tr. řádu ). Pokud by zákonodárce zamýšlel povolat Nejvyšší soud jako třetí stupeň plného přezkumu, nepředepisoval by katalog dovolacích důvodů. Už samo chápání dovolání jako mimořádného opravného prostředku ospravedlňuje restriktivní pojetí dovolacích důvodů Nejvyšším soudem ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 73/03 ). Nejvyšší soud je vázán uplatněnými dovolacími důvody a jejich odůvodněním ( § 265f odst. 1 tr. řádu ) a není povolán k revizi napadeného rozsudku z vlastní iniciativy. Právně fundovanou argumentaci má přitom zajistit povinné zastoupení odsouzeného obhájcem – advokátem ( § 265d odst. 2 tr. řádu ).

Obviněný ve svém mimořádném opravném prostředku uplatnil dovolací důvody podle § 265b odst. 1 písm. g ), h ) a l ) tr. řádu.

Podle ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu lze dovolání podat, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. V mezích tohoto dovolacího důvodu je pak možno namítat, že skutek zjištěný soudem byl nesprávně právně kvalifikován jako trestný čin, třebaže nejde o trestný čin nebo sice jde o trestný čin, ale jeho právní kvalifikace neodpovídá tomu, jak byl skutek ve skutkové větě výroku o vině popsán. Z těchto skutečností pak vyplývá, že Nejvyšší soud se nemůže odchýlit od skutkového zjištění, které bylo provedeno v předcházejících řízeních, a protože není oprávněn v rámci dovolacího řízení jakýmkoliv způsobem nahrazovat činnost nalézacího soudu, je takto zjištěným skutkovým stavem vázán ( srov. rozhodnutí Ústavního soudu II. ÚS 760/02, IV. ÚS 449/03 ). Povahu právně relevantních námitek nemohou tedy mít námitky, které směřují do oblasti skutkového zjištění, hodnocení důkazů či takové námitky, kterými dovolatel vytýká soudu neúplnost provedeného dokazování. Ke shora uvedenému je dále vhodné uvést, že závěr obsažený ve výroku o vině je výsledkem určitého procesu. Tento proces primárně spadá do pravomoci nalézacího soudu a v jeho průběhu soudy musí nejprve zákonným způsobem provést důkazy, tyto pak hodnotit podle svého vnitřního přesvědčení založeného na pečlivém uvážení všech okolností případu jednotlivě i v jejich souhrnu a výsledkem této činnosti je zjištění skutkového stavu věci, o němž nejsou důvodné pochybnosti ( pro orgán činný v trestním řízení ) a tento závěr je pak shrnut ve skutkovém zjištění – skutkové větě. V odůvodnění rozsudku ( § 125 odst. 1 tr. řádu ) soud stručně vyloží, které skutečnosti vzal za prokázané, o které důkazy svá skutková zjištění opřel a jakými úvahami se řídil při hodnocení provedených důkazů, pokud si vzájemně odporují. Z odůvodnění přitom musí být patrno, jak se soud vypořádal s obhajobou, proč nevyhověl návrhům na provedení dalších důkazů a jakými právními úvahami se řídil, když posuzoval prokázané skutečnosti podle příslušných ustanovení zákona v otázce viny a trestu.

Nejvyššímu soudu v rámci dovolacího řízení nepřísluší hodnotit správnost a úplnost zjištěného skutkového stavu věci podle § 2 odst. 5 tr. řádu ani přezkoumávání úplnosti provedeného dokazování či se zabývat otázkou hodnocení důkazů ve smyslu § 2 odst. 6 tr. řádu. Námitky týkající se skutkového zjištění, tj. hodnocení důkazů, neúplnosti dokazování apod. proto nemají povahu právně relevantních námitek.

Nejvyšší soud po prostudování předmětného trestního spisu shledal, že obviněný R. H. sice podal dovolání z důvodu podle ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu, v dovolání však ve skutečnosti nenamítá nesprávnost právního posouzení skutku, ale pouze napadá soudy učiněná skutková zjištění. Za námitky skutkového charakteru týkající se úplnosti a hodnocení provedeného dokazování je třeba považovat jak tvrzení obviněného, že nebylo jednoznačně prokázáno, že by se trestné činnosti dopustil a že byla porušena zásada presumpce neviny, tak i jeho výtky ohledně rozporů ve svědeckých výpovědích a nevěrohodnosti svědků. I další uplatněné námitky, tj. že krajský soud porušil všechna ustanovení trestního řádu, která obviněnému zaručují právo na spravedlivý proces, že trestní řízení bylo nejasné a nezákonné, že krajský soud měl jako odvolací soud zrušit rozhodnutí okresního soudu pro nezákonnost, když si Policie ČR počínala svévolně ohledně sepisování úředních záznamů, že soudy zamítly návrh na znalecké zkoumání svědka M. a že rekognice i výslech T. L. v přípravném řízení byly provedeny v rozporu se zákonem, je třeba z hlediska uplatněného dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu považovat za právně irelevantní.

Na základě uvedených skutečností je zřejmé, že obviněný se svým dovoláním pouze domáhá, aby byl jiným způsobem posouzen skutek, pro který je stíhán. Uvedenou skutečnost však nelze podřadit pod deklarovaný dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu. Navíc je třeba zdůraznit, že většina zmíněných námitek byla obviněným uplatňována již v předchozích stádiích trestního řízení, a to i v odvolání proti rozsudku nalézacího soudu. Jde tedy v podstatě jen o opakování obhajoby, se kterou se již v předchozím řízení rozhodující soudy dostatečně vypořádaly.

K námitce stěžovatele ohledně zamítnutí důkazního návrhu na znalecké zkoumání zdravotního stavu svědka M. Nejvyšší soud pro úplnost uvádí, že rozsah dokazování je, jak vyplývá již z výše uvedeného, limitován povinností soudu zjistit skutkový stav, o kterém nejsou důvodné pochybnosti. Soud není ve světle tohoto pravidla vázán povinností provést veškeré obviněným navržené důkazy. Z odůvodnění rozhodnutí však musí být patrno, proč soud důkazním návrhům nevyhověl ( § 125 odst. 1 tr. řádu ). V opačném případě by se ze strany soudu mohlo jednat o pochybení mající povahu tzv. opomenutých důkazů. V případě projednávané věci však odvolací soud řádným způsobem zdůvodnil, proč předmětný důkazní návrh neakceptoval ( viz str. 6 rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 20. 6. 2012, sp. zn. 3 To 170/2012 ), proto se o tzv. opomenutý důkaz nejedná.

K otázce nezákonnosti rekognice je třeba poznamenat, že účast státního zástupce ani soudce nebyla nutná, když z § 158a tr. řádu jasně vyplývá, že účast soudce na rekognici je nutná pouze tehdy, je-li při prověřování skutečností nasvědčujících tomu, že byl spáchán trestný čin, a zjišťování jeho pachatele třeba provést neodkladný nebo neopakovatelný úkon spočívající ve výslechu svědka nebo v rekognici. V předmětné věci se však rekognice konala již ve fázi vyšetřování, tedy po zahájení trestního stíhání obviněného, a nikoliv ve fázi prověřování. Povinnost státního zástupce účastnit se rekognice není dána právní normou vůbec, přičemž zákon nevylučuje provedení rekognice podle fotografií. Pokud jde o tvrzenou nezákonnost při výslechu spoluobviněného L. v přípravném řízení, je pravdou, že obhájce obviněného nebyl u tohoto výslechu přítomen, avšak byl o něm vyrozuměn a sám se z něj omluvil. Obhájce má právo účastnit se úkonů trestního řízení, není to však jeho povinnost ( srov. § 41 tr. řádu ). Nevyužití tohoto práva však následně nemůže mít povahu porušení zákona.

Stejně tak výtka týkající se údajného nezákonného postupu Policie České republiky při sepisování prvotních úředních záznamů o podaném vysvětlení je zcela bezpředmětná, neboť úřední záznamy o podaných vysvětleních nemohou být a nebyly podkladem soudního rozhodnutí.

Z uvedeného je zřejmé, že soud prvního stupně správně hodnotil všechny provedené důkazy jednotlivě i v jejich souhrnu a vzájemných souvislostech. Není tedy pochyb o tom, že příslušný skutek byl bez jakýchkoliv pochybností objasněn, nalézací soud zvolil odpovídající právní kvalifikaci a uložený trest odpovídá všem zákonným kritériím.

Nejvyšší soud České republiky se proto ztotožnil s názorem soudů prvního i druhého stupně v tom, že obviněný R. H. svým výše popsaným jednáním naplnil všechny zákonné znaky skutkových podstat zvlášť závažného zločinu loupeže podle § 173 odst. 1 tr. zákoníku, spáchaného ve spolupachatelství podle § 23 tr. zákoníku, přečinu krádeže podle § 205 odst. 1 písm. a ), d ), odst. 2 tr. zákoníku a přečinu neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 34 odst. 1 tr. zákoníku. Závěr o vině obviněného byl učiněn na podkladě důkazů, které ve svém důsledku jednoznačně prokazují jeho vinu, z odůvodnění rozhodnutí soudů prvního i druhého stupně vyplývá logická návaznost mezi provedenými důkazy, jejich hodnocením a učiněnými skutkovými zjištěními na straně jedné a hmotně právními závěry na straně druhé, přičemž dovolací soud mezi nimi neshledal žádný rozpor.

Obviněný ve svém dovolání uplatnil dále dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. h ) tr. řádu, který je dán tehdy, jestliže obviněnému byl uložen takový druh trestu, který zákon nepřipouští, nebo mu byl uložen trest ve výměře mimo trestní sazbu stanovenou v trestním zákoně na trestný čin, jímž byl uznán vinným. Má-li dojít k jeho naplnění, musí být v dovolání namítána existence jedné z jeho dvou alternativ, tedy že došlo buď k uložení nepřípustného druhu trestu, nebo k uložení druhu trestu sice přípustného, avšak mimo zákonnou trestní sazbu.

Obviněnému byl za předmětné jednání ukládán trest podle § 173 odst. 1 tr. zákoníku, podle kterého byl ohrožen trestem odnětí svobody na dvě léta až deset let, v rámci této zákonné trestní sazby mu byl vyměřen trest odnětí svobody v trvání 60 měsíců, tedy trest nepřesahující ani polovinu v úvahu přicházející zákonné trestní sazby. Není tedy pochyb o tom, že se nejedná o trest vyměřený mimo příslušnou trestní sazbu ani o nepřípustný druh trestu. Nejvyšší soud neshledal žádné pochybení ani při ukládání souhrnného trestu, neboť byl správně uložen podle zásad uvedených v § 43 odst. 2 tr. zákoníku. Obviněný se příslušné trestné činnosti dopustil dříve, než mu byl vyhlášen odsuzující rozsudek Okresního soudu v Prostějově ze dne 1. 11. 2011, sp. zn. 2 T 148/2011, proto ani v tomto směru námitkám obviněného přisvědčit nelze.

Poslední dovolatelem uplatněný dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. řádu spočívá v tom, že bylo rozhodnuto o zamítnutí nebo odmítnutí řádného opravného prostředku proti rozsudku nebo usnesení uvedenému v § 265a odst. 2 písm. a ) a g ) tr. řádu, aniž byly splněny procesní podmínky stanovené zákonem pro takové rozhodnutí nebo byl v řízení mu předcházejícím dán důvod dovolání uvedený v písmenech a ) až k ).

K první části dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. řádu Nejvyšší soud uvádí, že tento dovolací důvod má zajišťovat nápravu tam, kde soud druhého stupně měl v řádném opravném řízení přezkoumat určité rozhodnutí napadené řádným opravným prostředkem po věcné stránce, ale místo toho, aniž byly splněny procesní podmínky pro takový postup, opravný prostředek ( odvolání nebo stížnost ) zamítl nebo odmítl podle § 253 odst. 1 nebo odst. 3 tr. řádu ( u odvolání ), u stížnosti podle § 148 odst. 1 písm. a ), b ) tr. řádu. Jinými slovy řečeno, obviněnému nesmí být odepřen přístup k soudu druhého stupně, jsou-li splněny podmínky pro meritorní přezkum napadeného rozhodnutí.

V dané věci se však o takový případ nejedná a obviněný ani tuto první alternativu dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. řádu ve svém dovolání neuplatňuje. Pro úplnost je třeba dodat, že odvolacím soudem byl rozsudek soudu prvního stupně po věcné stránce přezkoumán a není rozhodující, že při svém rozhodování odvolací soud považoval námitky obviněného uvedené v odvolání za nedůvodné a podané odvolání podle § 256 tr. řádu zamítl. Tím, že odvolací soud postupem podle § 254 odst. 1 tr. řádu přezkoumal zákonnost a odůvodněnost výroků rozsudku, proti nimž bylo podáno odvolání, je zřejmé že odvolání obviněného podrobil meritornímu přezkumu a obviněnému nebyl přístup k soudu druhého stupně nikterak odepřen. Z tohoto důvodu by obviněný nemohl dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. řádu v této první části žádnými námitkami naplnit.

Jde-li o druhou alternativu dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. řádu, Nejvyšší soud vycházel z toho, že prostřednictvím tohoto dovolací důvodu byl uplatněn dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu. Nejvyšší soud se s touto částí dovolání tedy vypořádal přímo v rámci dovolacích důvodů podle § 265b odst. 1 písm. g ) a h ) tr. řádu, a proto na tato odůvodnění ( viz. výše ) odkazuje.

Je tak možno učinit závěr, že obviněným uplatněné námitky nejsou podřaditelné pod zákonné dovolací důvody podle § 265b odst. 1 písm. g ), h ) a l ) tr. řádu a stojí mimo jejich rámec. Obviněný na jedné straně deklaroval zákonné dovolací důvody podle citovaného zákonného ustanovení, avšak uplatnil námitky, které je svým obsahem nenaplňují, nespadají pod ně a nijak jim neodpovídají.

K problematice formálně uplatněného dovolacího důvodu se rovněž vyjádřil Ústavní soud České republiky, a to v rozhodnutí ze dne 2. 6. 2005, sp. zn. III. ÚS 78/05, kde tento mj. uvedl, že označení konkrétního dovolacího důvodu uvedeného v ustanovení § 265b tr. řádu nemůže být pouze formální. Nejvyšší soud je povinen vždy nejdříve posoudit otázku, zda dovolatelem uplatněný dovolací důvod lze i podle jím vytýkaných vad podřadit pod některý ze specifických dovolacích důvodů uvedených v § 265b tr. řádu, neboť pouze skutečná existence zákonného dovolacího důvodu, nikoli jen jeho označení, je zároveň podmínkou i rámcem, v němž dochází k přezkumu napadeného rozhodnutí dovolacím soudem.

S ohledem na skutečnosti shora rozvedené Nejvyšší soud dovolání obviněného odmítl podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. řádu, aniž by musel věc meritorně přezkoumávat podle § 265i odst. 3 tr. řádu. O odmítnutí dovolání bylo rozhodnuto v neveřejném zasedání v souladu s ustanovením § 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu. Pokud jde o rozsah odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu České republiky, odkazuje tento na znění § 265i odst. 2 tr. řádu.

Dovolání družky obviněného D. P. Nejvyšší soud předně zkoumal z pohledu, zda splňuje procesní předpoklady pro meritorní přezkoumání napadeného rozhodnutí odvolacího soudu na podkladě tímto subjektem podaného dovolání. Zjistil přitom, že tyto podmínky splněny nebyly, protože dovolání bylo podáno osobou neoprávněnou.

Podle ustanovení § 265d odst. 1 tr. řádu dovolání mohou podat

a ) nejvyšší státní zástupce na návrh krajského nebo vrchního státního zástupce anebo i bez takového návrhu pro nesprávnost kteréhokoli výroku rozhodnutí soudu, a to ve prospěch i v neprospěch obviněného,
b ) obviněný pro nesprávnost výroku rozhodnutí soudu, který se ho bezprostředně dotýká.

Z výše uvedeného taxativního výčtu osob oprávněných podat dovolání vyplývá, že žádná další osoba toto oprávnění nemá, což platí i o družce obviněného. Dovolání podané družkou obviněného je tedy nutno odmítnout jako dovolání podané osobou neoprávněnou podle § 265i odst. 1 písm. c ) tr. řádu.

Nejvyšší soud proto dovolání družky obviněného odmítl podle § 265i odst. 1 písm. c ) tr. řádu jako podané osobou neoprávněnou, aniž by z podnětu dovolání přezkoumal napadené rozhodnutí a předcházející řízení z hledisek stanovených v § 265i odst. 3 tr. řádu.

P o u č e n í : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. ř. ).

V Brně dne 18. prosince 2012

 Předsedkyně senátu :
JUDr. Danuše Novotná

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 3 To 170/2012

Okresního soudu v Prostějově

sp. zn. 2 T 304/2011

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265i odst. 1 písm. c ) tr. ř.

Okresního soudu v Prostějově

sp. zn. 2 T 304/2011

§ 173 odst. 1 tr. zákoníku

§ 23 tr. zákoníku

§ 234 odst. 1 tr. zákoníku

Okresního soudu ve Zlíně

sp. zn. 3 T 23/2005

účinný do 31. 12. 2009

Městského soudu v Brně

č. j. 10 T 178/2010 – 86

Okresního soudu v Olomouci

č. j. 6 T 218/2010 - 48

§ 205 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku

§ 21 odst. 1 tr. zákoníku

Městského soudu v Brně

sp. zn. 92 T 30/2011

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 9 To 360/2011

§ 205 odst. 2 tr. zákoníku

Okresního sodu v Prostějově

sp. zn. 2 T 148/2011

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 4 To 470/2011

§ 173 odst. 1 tr. zákoníku

§ 43 odst. 2 tr. zákoníku

§ 56 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku

§ 43 odst. 2 tr. zákoníku

Okresního soudu v Prostějově

sp. zn. 2 T 148/2011

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 4 To 470/2011

Okresního soudu v Prostějově

sp. zn. 2 T 304/2011

Krajský soud v Brně

sp. zn. 3 To 170/2012

§ 256 tr. řádu

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 3 To 170/2012

Krajský soud v Brně

Odvolací soud

soudu prvního stupně

Okresní soud v Prostějově

Městským soudem v Praze

Nejvyšší soud České republiky

soudu prvního stupně

§ 173 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyšší soud České republiky

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu

Nejvyššího soudu České republiky

§ 265r odst. 1 písm. c ) tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. g ) a l ) tr. řádu

Nejvyšší soud České republiky

Krajskému soudu v Brně

§ 265d odst. 1 tr. řádu

§ 265d odst. 2 tr. řádu

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. řádu

§ 265a odst. 1, 2 písm. a ) tr. řádu

§ 265e odst. 1, 2 tr. řádu

§ 265f odst. 1 tr. řádu

§ 265b tr. řádu

dovolacím soudem

§ 265i odst. 3 tr. řádu

§ 265b odst. 1 tr. řádu

soudem prvního stupně

čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě

Dovolací soud

§ 265r odst. 7 tr. řádu

Nejvyšší soud

Nejvyšším soudem

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 73/03

Nejvyšší soud

§ 265f odst. 1 tr. řádu

§ 265d odst. 2 tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

II. ÚS 760/02

IV. ÚS 449/03

§ 125 odst. 1 tr. řádu

Nejvyššímu soudu

§ 2 odst. 5 tr. řádu

§ 2 odst. 6 tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

krajský soud

krajský soud

odvolací soud

okresního soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 125 odst. 1 tr. řádu

odvolací soud

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 3 To 170/2012

§ 158a tr. řádu

§ 41 tr. řádu

soud prvního stupně

Nejvyšší soud České republiky

§ 173 odst. 1 tr. zákoníku

§ 23 tr. zákoníku

§ 34 odst. 1 tr. zákoníku

dovolací soud

§ 265b odst. 1 písm. h ) tr. řádu

§ 173 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 43 odst. 2 tr. zákoníku

Okresního soudu v Prostějově

sp. zn. 2 T 148/2011

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. řádu

§ 265a odst. 2 písm. a ) a g ) tr. řádu

písmenech a ) až k )

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 253 odst. 1 nebo odst. 3 tr. řádu

§ 148 odst. 1 písm. a ), b ) tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. řádu

odvolacím soudem

soudu prvního stupně

odvolací soud

§ 256 tr. řádu

odvolací soud

§ 254 odst. 1 tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) a h ) tr. řádu

Ústavní soud České republiky

sp. zn. III. ÚS 78/05

§ 265b tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265b tr. řádu

dovolacím soudem

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. řádu

§ 265i odst. 3 tr. řádu

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu

Nejvyššího soudu České republiky

§ 265i odst. 2 tr. řádu

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 265d odst. 1 tr. řádu

§ 265i odst. 1 písm. c ) tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. c ) tr. řádu

§ 265i odst. 3 tr. řádu

§ 265n tr. ř.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Miroslavy Jirmanové, Ph.D. a soudců JUDr. Olgy Puškinové a JUDr. Vladimíra Mikuška v exekuční věci oprávněné PHL - G.E.N. s. r. o., se sídlem v Praze 4, Na Pankráci 1062/58, identifikační číslo osoby 28162684, proti povinné OPZ PLUS, a. s., „ v konkursu “, se sídlem v Praze 1, Hradební 3, identifikační číslo osoby 45274835, zastoupené JUDr. Lambertem Halířem, advokátem se sídlem v Praze 5, Kroftova 1, pro 29 750,- Kč, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 1 pod sp. zn. 48 Nc 111/2007, o dovolání povinné proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 1. 4. 2010, č. j. 17 Co 515/2009-128, takto :

Usnesení Městského soudu v Praze ze dne 1. 4. 2010, č. j. 17 Co 515/2009-128, se ruší a věc se vrací městskému soudu k dalšímu řízení.

Odůvodnění :

Obvodní soud pro Prahu 1 usnesením ze dne 28. 8. 2009, č. j. 48 Nc 111/2007-96, zastavil exekuci do částky 29 750,- Kč ( výrok I ) a rozhodl, že exekuce bude nadále pokračovat k vymožení nákladů exekuce ( výrok II ).

Městský soud v Praze napadeným rozhodnutím usnesení soudu prvního stupně v napadeném výroku II potvrdil. Dospěl k závěru, že exekuci nelze zastavit zcela, protože soudní exekutorka dosud nevydala příkaz k úhradě nákladů exekuce ( na výzvu odvolacího soudu, zda vydala příkaz, a aby vyčíslila náklady exekuce a sdělila, jakou část z nich povinná zaplatila, soudní exekutorka nereagovala ). Současně považoval za správné, že soud prvního stupně postupoval podle § 55a zákona č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti ( exekuční řád ) a o změně dalších zákonů ve znění zákona č. 347/2007 Sb., tj. ve znění účinném od 1. 1. 2008 ( dále též jen „ zákon č. 120/2001 Sb. “ ), ačkoliv návrh na zastavení exekuce byl podán v roce 2007, protože se jedná o ustanovení procesní povahy, kdy v obecné rovině platí, že soud při rozhodování postupuje podle procesních předpisů, účinných v době rozhodování.

Povinná v dovolání, jehož přípustnost opírá o § 237 odst. 3 písm. c/ ( správně odst. 1 písm. c/ ), § 238 odst. 1 písm. d/ ( resp. písm. c/ ) zákona č.99/1963 Sb., občanský soudní řád ve znění pozdějších předpisů ( dále též jen „ o. s. ř. “ ), uvedla, že návrh na zastavení exekuce podala již 12. 11. 2007 a že není najisto postaveno, zda § 55a zákona č. 120/2001 Sb. lze použít i na řízení zahájená před 1. 1. 2008, když podle jejího názoru měl o nákladech exekuce rozhodovat soud podle § 271 o. s. ř. Odkázala na judikaturu Ústavního soudu ( např. nález sp. zn. IV. ÚS 314/09, sp. zn. III. ÚS 704/09, nález ze dne 21. 1. 2010, sp. zn. II. ÚS 1812/2010 ). Připomněla, že již dne 14. 5. 2007 uhradila vše, o co byla soudní exekutorkou požádána. O tom, že zaplatila více, svědčí příkaz k úhradě nákladů exekuce ze dne 26. 10. 2009, č. j. 095 Ex 57/07/Pn 01-065, který byl podle jejího názoru vydán v rozporu se zákonem, a usnesení Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 14. 12. 2009, č. j. 48 Nc 111/2007-152, které nabylo právní moci již dne 21. 12. 2009 a bylo vydáno v řízení, v němž odvolací soud potvrdil usnesení soudu prvního stupně s tím, že „ do současné doby exekutorka nevydala příkaz k úhradě nákladů exekuce, a není tak známá jejich definitivní výše a současný povinný na záloze nákladů řízení nezaplatil takovou částku, která by vyúčtování nepochybně převýšila, nemohl odvolací soud postupovat jinak než usnesení soudu prvního stupně v napadené části jako věcně správné potvrdit podle § 219 o. s. ř. “. V něm obvodní soud vyčíslil náklady exekuce částkou 7 735,- Kč ( 3000,- Kč tvoří odměna exekutorky, 3500,- Kč paušální náhrada hotových výdajů a DPH v celkové výši 570,- a 665,- Kč ). Uvedla dále, že odvolací soud usnesení soudu prvního stupně potvrdil, aniž by vzal v úvahu zmíněné usnesení obvodního soudu. Konečně připomněla nález Ústavního soudu ze dne 1. 3. 2007, vyhlášený ve Sbírce zákonů České republiky pod č. 94, dle něhož Ústavní soud považuje za vhodné, aby obecné soudy v řízení o výkon rozhodnutí důsledně postupovaly podle § 268 odst. 1 písm. g ) o. s. ř. a řízení zastavovaly i tehdy, zanikne-li vymáhaná pohledávka splněním v průběhu exekučního řízení. Navrhla, aby dovolací soud usnesení odvolacího soudu zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.

Dovolací soud věc posoudil podle zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění účinném od 1. 7. 2009 ( Čl. II, Přechodná ustanovení, bod 12. zákona č. 7/2009 Sb. ).

Podle ustanovení § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští.

Je-li napadeným rozhodnutím – jako v projednávaném případě – usnesení odvolacího soudu, jímž bylo potvrzeno usnesení, kterým soud prvního stupně rozhodl o návrhu na zastavení exekuce, je dovolání ve smyslu § 238a odst. 1 písm. c ) o. s. ř. ve spojení s § 130 zákona č. 120/2001 Sb., přípustné za podmínek vymezených v § 237 odst. 1 písm. b ) nebo c ) o. s. ř. ( srov. § 238a odst. 2 o. s. ř. ). Protože použití ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. je vyloučeno, neboť sice usnesení soudu prvního stupně předcházelo dřívější, odvolacím soudem zrušené rozhodnutí téhož soudu, ale druhým v pořadí nebylo rozhodnuto jinak proto, že by byl soud prvního stupně vázán právním názorem odvolacího soudu, zbývá přípustnost dovolání vyvozovat již jen z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. ( jež bylo k 31. 12. 2012 zrušeno nálezem Ústavního soudu České republiky ze dne 21. 2. 2012, Pl. ÚS 29/11, avšak podle nálezu IV. ÚS 1572/11 ze dne 6. 3. 2012 zůstává pro posouzení přípustnosti dovolání podaných do 31. 12. 2012 i nadále použitelné ), podle něhož rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatňovaným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 se nepřihlíží.

Napadené usnesení má po právní stránce zásadní význam ( § 237 odst. 3 o. s. ř. ), neboť odvolací soud ve věci rozhodl v rozporu se závaznou judikaturou Ústavního soudu.

Jelikož vady podle § 229 odst. 1, odst. 2 písm. a ), b ) a odst. 3 o. s. ř., jež by řízení činily zmatečným, ani jiné vady řízení ( § 241a odst. 2 písm. a/ o. s. ř. ), k nimž je dovolací soud – je-li dovolání přípustné – povinen přihlédnout z úřední povinnosti ( § 242 odst. 3 věta druhá o. s. ř. ), v dovolání namítány nejsou a nevyplývají ani z obsahu spisu, a protože jinak je dovolací soud vázán uplatněným dovolacím důvodem včetně jeho obsahového vymezení ( § 242 odst. 3 věta první o. s. ř. ), je předmětem dovolacího přezkumu závěr odvolacího soudu, že důvod k zastavení exekuce podle § 268 odst. 1 písm. g ) o. s. ř., podle kterého exekuce bude zastavena, jestliže po vydání rozhodnutí zaniklo právo jím přiznané, je dán pouze pro vymáhanou pohledávku, příslušenství a náklady předcházejícího řízení, ale dále bude pokračovat pro náklady exekuce, i když již byly povinnou ( v projednávané věci třetí osobou ve prospěch povinné ) zaplaceny, neboť soudní exekutorka doposud nevydala příkaz k úhradě nákladů exekuce, a je tak správný postup soudu prvního stupně podle § 55a zákona č. 120/2001 Sb.

Právní posouzení je ve smyslu § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř. nesprávné, jestliže odvolací soud věc posoudil podle právní normy ( práva hmotného nebo – jak je tomu právě v souzené věci – práva procesního ), jež na zjištěný skutkový stav nedopadá, nebo právní normu, sice správně určenou, nesprávně vyložil, případně ji na daný skutkový stav nesprávně aplikoval ( z podřazení skutkového stavu hypotéze normy vyvodil nesprávné závěry o právech a povinnostech účastníků ).

Ústavní soud v nálezu ze dne 4. 6. 2009, sp. zn. I. ÚS 969/09, konstatoval, že „ …z pohledu ústavně konformního výkladu intertemporality, založené novelou exekučního řádu zákonem č. 347/2007 Sb., je třeba výkon rozhodnutí uskutečňovaný na základě usnesení soudu o nařízení výkonu rozhodnutí vydaného před účinností zákona č. 347/2007 Sb. posoudit dle exekučního řádu ve znění platném a účinném do 31. prosince 2007.” Z uvedeného vyplývá, že soudy prvního i druhého stupně chybně v této věci aplikovaly ustanovení § 55a zákona č. 120/2001 Sb., který byl vložen do exekučního řádu právě až novelou zákonem č. 347/2007 Sb. Exekuce byla nařízena usnesením Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 19. 2. 2007, č. j. 48 Nc 111/2007-7, ve spojení s usnesením Městského soudu v Praze ze dne 27. 8. 2007, č. j. 17 Co 347/2007-37, a proto bylo nutné rozhodovat podle exekučního řádu ve znění účinném do 31. 12. 2007. Z uvedeného důvodu odvolací soud nesprávně aplikoval při rozhodování o návrhu povinné na zastavení exekuce ustanovení § 55a zákona č. 120/2001 Sb. ( s ohledem na zde vyjádřený názor považuje Nejvyšší soud za překonaný názor vyjádřený v usnesení ze dne 30. 11. 2011, sp. zn. 20 Cdo 2817/2009, a ze dne 28. 6. 2011, sp. zn. 20 Cdo 2816/2009 ).

Odvolací soud rovněž přehlédl, že soudní exekutorka v souzené věci vydala příkaz k úhradě nákladů dne 26. 10. 2009, č. j. 095 Ex 57/07Pn 01-065, který Obvodní soud pro Prahu 1 změnil usnesením ze dne 14. 12. 2009, č. j. 48 Nc 111/2007-152, tak, že náklady exekuce stanovil částkou 7 735,- Kč.

Protože rozhodnutí odvolacího soudu není správné, dovolací soud je zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení ( § 243b odst. 2 část věty za středníkem, odst. 3 o. s. ř. ).

Právní názor dovolacího soudu je pro odvolací soud v dalším řízení závazný ( § 243d odst. 1 věta první, § 226 odst. 1 o. s. ř. ).

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 12. prosince 2012

JUDr. Miroslava Jirmanová, Ph.D.
předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 1

sp. zn. 48 Nc 111/2007

Městského soudu v Praze

č. j. 17 Co 515/2009-128

Městského soudu v Praze

č. j. 17 Co 515/2009-128

městskému soudu

Obvodní soud pro Prahu 1

č. j. 48 Nc 111/2007-96

Městský soud v Praze

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

soud prvního stupně

§ 55a zákona č. 120/2001 Sb.

ve znění zákona

č. 347/2007 Sb.

ve znění účinném od 1. 1. 2008

§ 237 odst. 3 písm. c/

odst. 1 písm. c/

§ 238 odst. 1 písm. d/

písm. c/

č.99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 55a zákona č. 120/2001 Sb.

§ 271 o. s. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 314/09

sp. zn. III. ÚS 704/09

sp. zn. II. ÚS 1812/2010

č. j. 095 Ex 57/07/Pn 01-065

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 48 Nc 111/2007-152

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 219 o. s. ř.

obvodní soud

odvolací soud

soudu prvního stupně

obvodního soudu

Ústavního soudu

Sbírce zákonů České republiky pod č. 94

Ústavní soud

§ 268 odst. 1 písm. g ) o. s. ř.

dovolací soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

č. 99/1963 Sb.

ve znění účinném od 1. 7. 2009

§ 236 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soud prvního stupně

§ 238a odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 130 zákona č. 120/2001 Sb.

§ 238a odst. 2 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

soud prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Ústavního soudu České republiky

Pl. ÚS 29/11

IV. ÚS 1572/11

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 241a odst. 2 písm. a )

§ 241a odst. 3

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolací soud

Ústavního soudu

§ 241a odst. 2 písm. a/ o. s. ř.

dovolací soud

§ 242 odst. 3 věta druhá o. s. ř.

dovolací soud

§ 242 odst. 3 věta první o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 268 odst. 1 písm. g ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

§ 55a zákona č. 120/2001 Sb.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolací soud

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 969/09

č. 347/2007 Sb.

č. 347/2007 Sb.

§ 55a zákona č. 120/2001 Sb.

č. 347/2007 Sb.

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 48 Nc 111/2007-7

Městského soudu v Praze

č. j. 17 Co 347/2007-37

ve znění účinném do 31. 12. 2007

odvolací soud

§ 55a zákona č. 120/2001 Sb.

Nejvyšší soud

sp. zn. 20 Cdo 2817/2009

sp. zn. 20 Cdo 2816/2009

č. j. 095 Ex 57/07Pn 01-065

Obvodní soud pro Prahu 1

č. j. 48 Nc 111/2007-152

odvolacího soudu

dovolací soud

dovolacího soudu

odvolací soud


U S N E S E N Í

 Nejvyšší soud České republiky rozhodl dne 9. ledna 2013 v neveřejném zasedání o dovolání obviněné L. Š. , proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 30. 8. 2012, sp. zn. 61 To 381/2012, v trestní věci vedené u Obvodního soudu pro Prahu 10 pod sp. zn. 3 T 118/2011, takto :

 Podle § 265i odst. 1 písm. a ) tr. ř. se dovolání obviněné odmítá.

O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 10 ze dne 23. 7. 2012, sp. zn. 3 T 118/2011, byla obviněná L. Š. uznána vinnou přečinem úvěrového podvodu podle § 211 odst. 1, odst. 3, odst. 4 tr. zákoníku ve stadiu pokusu podle § 21 odst. 1 tr. zákoníku spáchaným ve formě účastenství podle § 24 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku a byla odsouzena za tento přečin a za sbíhající se trestný čin úvěrového podvodu podle § 250b odst. 1 tr. zákona, z jehož spáchání byla uznána vinnou trestním příkazem Obvodního soudu pro Prahu 9 ze dne 12. 7. 2011, sp. zn. 150 T 75/2011, trestný čin zpronevěry podle § 248 odst. 1, odst. 2 tr. zákona, z jehož spáchání byla uznána vinnou rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 10 ze dne 6. 6. 2012, sp. zn. 1 T 85/2011, podle § 211 odst. 4 tr. zákoníku za použití § 43 odst. 2 tr. zákoníku k souhrnnému trestu odnětí svobody v trvání dvou roků. Podle § 56 odst. 2 písm. b ) tr. zákoníku byla pro výkon trestu zařazena do věznice s dozorem. Podle § 43 odst. 2 tr. zákoníku byl zrušen výrok o trestu z trestního příkazu Obvodního soudu pro Prahu 9 ze dne 12. 7. 2011, sp. zn. 150 T 75/2011, a z rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 10 ze dne 6. 6. 2012, sp. zn. 1 T 85/2011, jakož i všechna další rozhodnutí na tento výrok obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu. Po vyhlášení tohoto rozsudku obviněná do protokolu o hlavním líčení výslovně uvedla, že se vzdává práva na odvolání, a to i za osoby ze zákona oprávněné. Práva na odvolání se po vyhlášení rozsudku do protokolu o hlavním líčení vzdal i státní zástupce.

Obviněná přesto proti rozhodnutí soudu I. stupně podala odvolání, které Městský soud v Praze usnesením ze dne 30. 8. 2012, sp. zn. 61 To 381/2012, podle § 253 odst. 1 tr. ř. zamítl, neboť bylo podáno osobou, která se ho výslovně vzdala.

Proti rozhodnutí soudu II. stupně podala obviněná prostřednictvím svého obhájce dovolání proti výroku o trestu, opírající se o dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., neboť se domnívá, že rozhodnutí soudů spočívá na nesprávném právním posouzení skutku a jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Uvedla, že se k trestnému činu doznala, avšak i tak má podle ní soud povinnost přezkoumat všechny podstatné okolnosti případu. Tuto povinnost však soud podle jejího názoru nesplnil, nezjišťoval kým bylo potvrzení vypracováno, nezohlednil její doznání při výměře trestu a nezohlednil ani další polehčující okolnosti. Obviněná nepopírá, že se dopustila trestného činu, avšak trest, který jí byl uložen, považuje za nepřiměřeně přísný.

Obviněná proto navrhla, aby Nejvyšší soud České republiky zrušil rozhodnutí soudů obou stupňů a dále postupoval podle § 265l tr. ř.

Státní zástupkyně Nejvyššího státního zastupitelství uvedla, že se k dovolání nebude věcně vyjadřovat a současně souhlasila s projednáním věci v neveřejném zasedání.

Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 265c tr. řádu ) musel především posoudit otázku, zda je podané dovolání obviněné L. Š. přípustné ve smyslu ustanovení § 265a tr. řádu. Podle § 265a odst. 1 tr. řádu lze dovoláním napadnout pouze pravomocné rozhodnutí soudu ve věci samé, jestliže soud rozhodl ve druhém stupni a zákon to připouští.

Nejvyšší soud shledal, že dovolání obviněného není přípustné.

Z obsahu trestního spisu Obvodního soudu pro Prahu 10 vedeného pod sp. zn. 3 T 118/2011 vyplývá, že obviněná se výslovně vzdala odvolání bezprostředně po vyhlášení rozsudku soudu prvního stupně, a to i pro osoby ze zákona oprávněné ( viz č. l. 193 tr. spisu ). Práva na odvolání se vzdal rovněž státní zástupce a nepodal ho v zákonné lhůtě ani poškozený. Ze spisu je dále zřejmé, že obviněná odvolání následně proti rozhodnutí soudu I. stupně přesto podala ( viz č. l. 201 a násl. tr. spisu ). Soud II. stupně odvolání podle § 253 odst. 1 tr. ř. zamítl, neboť bylo podáno osobou, která se ho výslovně vzdala, aniž by napadené rozhodnutí podle § 254 odst. 1 věcně přezkoumával.

Dovolání je mimořádný opravný prostředek proti rozhodnutí soudu druhého stupně, kterému lze vytýkat vady taxativně uvedené v ustanovení § 265b odst. 1 tr. ř. Existence takovéto vady je ale podmíněna tím, že soud II. stupně svým postupem pochybil některým ze způsobů tam uvedených. Dovolání je tedy přípustné, jestliže soudu II. stupně lze vytýkat, že buď sám při rozhodování o odvolání způsobil vadu zakládající některý z důvodu dovolání, anebo že takovou vadu, kterou způsobil již soud prvního stupně, v opravném řízení neodstranil, ač tak měl a mohl učinit.

Podle § 254 odst. 1 tr. ř. odvolací řízení spočívá na principu vázanosti odvolacího soudu obsahem podaného odvolání. Z podnětu odvolání přezkoumává soud druhého stupně zákonnost a odůvodněnost jen těch oddělitelných výroků rozsudku, proti nimž bylo podáno odvolání, i správnost postupu řízení, které jim předcházelo, a to z hlediska vytýkaných vad.

Jak vyplývá z ustálené judikatury Nejvyššího soudu, obviněný může svým dovoláním napadnout rozhodnutí odvolacího soudu jen v tom rozsahu, v jakém byl odvolací soud oprávněn a povinen přezkoumat rozsudek soudu prvního stupně. Směřuje-li přesto dovolání proti výroku, který odvolací soud nepřezkoumával podle § 254 odst. 1 tr. řádu, a který neměl povinnost přezkoumat ani podle § 254 odst. 2, 3 tr. řádu, musí být takové dovolání odmítnuto jako nepřípustné podle § 265i odst. 1 písm. a ) tr. řádu ( viz rozhodnutí pod č. 20/2004 Sb. rozh. tr. ). Zásadně tedy platí, že pokud soud II. stupně některé výroky rozhodnutí soudu I. stupně nepřezkoumal ani nebyl povinen ( neboť ze strany obviněné a státního zástupce odvolání nemohlo být podáno a jiné odvolání podáno nebylo ), není přípustné napadat tyto výroky dovoláním.

Pokud tedy s ohledem na právě uvedené podala obviněná dovolání proti výroku o trestu ( neboť ho považuje za nepřiměřeně přísný ) a odvolací soud tento výrok ( ani výrok o vině ) nepřezkoumal ani nebyl povinen přezkoumat, pak je zřejmé, že odvolací soud o tomto výroku nerozhodoval. Takové dovolání je nepřípustné, neboť směřuje proti výroku, který nebyl předmětem přezkumu odvolacího soudu. Dovoláním je tedy ve skutečnosti napadáno nikoli rozhodnutí soudu II. stupně, ale rozhodnutí soudu I. stupně.

Nejvyšší soud tedy dospěl k závěru, že pokud obviněná L. Š. podala své dovolání proti odsuzujícímu rozhodnutí, které meritorně nepřezkoumával a ani nebyl povinen přezkoumávat odvolací soud, nelze považovat její dovolání za přípustné. Proto bylo podle § 265i odst. 1 písm. a ) tr. řádu dovolání obviněné jako nepřípustné odmítnuto, přičemž vzhledem k tomuto závěru Nejvyšší soud dále nezjišťoval, zda je v podaném dovolání řádně uplatněn některý dovolací důvod, případně jestli námitky obviněné je vůbec možné podřadit pod určitý zákonem stanovený dovolací důvod.

Nejvyšší soud tak učinil v souladu s ustanovením § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř. v neveřejném zasedání.

Poučení : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 9. ledna 2013

 Předseda senátu :
 JUDr. Michal Mikláš

Nejvyšší soud České republiky

Městského soudu v Praze

sp. zn. 61 To 381/2012

Obvodního soudu pro Prahu 10

sp. zn. 3 T 118/2011

§ 265i odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Obvodního soudu pro Prahu 10

sp. zn. 3 T 118/2011

§ 21 odst. 1 tr. zákoníku

§ 24 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku

§ 250b odst. 1 tr. zákona

Obvodního soudu pro Prahu 9

sp. zn. 150 T 75/2011

§ 248 odst. 1, odst. 2 tr. zákona

Obvodního soudu pro Prahu 10

sp. zn. 1 T 85/2011

§ 211 odst. 4 tr. zákoníku

§ 43 odst. 2 tr. zákoníku

§ 56 odst. 2 písm. b ) tr. zákoníku

§ 43 odst. 2 tr. zákoníku

Obvodního soudu pro Prahu 9

sp. zn. 150 T 75/2011

Obvodního soudu pro Prahu 10

sp. zn. 1 T 85/2011

Městský soud v Praze

sp. zn. 61 To 381/2012

§ 253 odst. 1 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud České republiky

§ 265l tr. ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. řádu

§ 265a tr. řádu

§ 265a odst. 1 tr. řádu

Nejvyšší soud

Obvodního soudu pro Prahu 10

sp. zn. 3 T 118/2011

soudu prvního stupně

§ 253 odst. 1 tr. ř.

§ 254 odst. 1

§ 265b odst. 1 tr. ř.

soud prvního stupně

§ 254 odst. 1 tr. ř.

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

odvolacího soudu

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolací soud

§ 254 odst. 1 tr. řádu

§ 254 odst. 2, 3 tr. řádu

§ 265i odst. 1 písm. a ) tr. řádu

odvolací soud

odvolací soud

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

odvolací soud

§ 265i odst. 1 písm. a ) tr. řádu

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl mimo ústní jednání a bez přítomnosti účastníků řízení v senátě složeném z předsedy Miloslava Výborného a soudců Vlasty Formánkové a Michaely Židlické ve věci navrhovatele Ing. A. M., právně zastoupeného advokátem Mgr. Richardem Frommerem, Ostružnická 6, Olomouc, proti rozsudku Okresního soudu v Olomouci ze dne 8. 4. 2009 sp. zn. 0 P 294/2005 a rozsudku Krajského soudu v Ostravě, pobočky v Olomouci, ze dne 16. 12. 2009 sp. zn. 70 Co 506/2009, ve znění opravného usnesení ze dne 15. 1. 2010 sp. zn. 70 Co 506/2009, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Ústavnímu soudu byl dne 19. 3. 2010 doručen návrh na zahájení řízení o ústavní stížnosti ve smyslu § 72 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), prostřednictvím něhož se stěžovatel domáhal zrušení výše citovaných rozhodnutí obecných soudů.

Předtím, než se Ústavní soud začal věcí meritorně zabývat, přezkoumal podání po stránce formální a konstatoval, že podaná ústavní stížnost obsahuje veškeré náležitosti, jak je stanoví zákon o Ústavním soudu.

II.

Stěžovatel se v řízení před obecnými soudy jako otec nezletilých dětí M. domáhal svěření nezletilé Jany ( jedná se o pseudonym ) do své péče a určení výživného za dobu od 1. 9. 2008 částkou 2.000,- Kč. Stěžovatel má zato, že tato částka je minimem, jakým se měla matka podílet na výživě nezletilé dcery Jany, a to s ohledem na její skutečné příjmy a životní úroveň. Napadenými rozhodnutími byla nezletilá Jana svěřena otci do výchovy a matce byla uložena povinnost platit výživné ve výši 1000,- Kč, resp. 1500,- Kč měsíčně.

Stěžovatel ve svém návrhu vytýká obecným soudům, že se provedly pouze některé jím navržené důkazy. Soud by měl v nesporném řízení provést všechny v úvahu připadající důkazy navržené stranami a poté v souladu s vyšetřovací zásadou zvážit, které další důkazy je třeba provést pro řádné objasnění věci. V dané věci stěžovatel předložil písemně 2. 3. 2009 své důkazní návrhy. Z těchto důkazních návrhů však soud provedl pouze dotaz na S. M., dotaz na úřad práce v Olomouci, ale pouze na výdělkové možnosti matky jako švadleny, nikoli švadleny a návrhářky s 19letou praxí. Dále soud provedl též dotaz na Českou spořitelnu, a. s., stran stavu na účtu matky. Přitom výdělkové možnosti matky jako návrhářky a dotaz na úřad práce ohledně podnikatelského plánu matky, kde deklarovala předpokládané příjmy vzhledem ke své kvalifikaci, byly pro dokazování v řízení podstatné. Soud tyto návrhy neprovedl. V písemném vyhotovení odůvodnění napadeného rozsudku okresního soudu potom zcela chybí vypořádání se soudu výše uvedenými návrhy stěžovatele. Krajský soud návrhy stěžovatele zamítl jako nadbytečné.

III.

Ústavní soud přezkoumal napadené rozhodnutí orgánů státní moci z pohledu tvrzeného porušení ústavně zaručených práv a dospěl k závěru, že ústavní stížnost není opodstatněná.

Ústavní soud ve své ustálené judikatuře již mnohokrát vymezil rozsah svých pravomocí ve vztahu k obecné pravomoci soudů a konstatoval, že je vždy nutno vycházet z teze, podle níž není Ústavní soud součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu tedy vykonávat dohled či dozor nad rozhodovací činností obecných soudů a nelze jej tedy vnímat jako další odvolací orgán. Do pravomoci obecných soudů by byl Ústavní soud oprávněn zasáhnout jen v těch případech, kdyby jejich právní závěry byly v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními.

V projednávané věci Ústavní soud považuje za vhodné připomenout, že mu jako soudnímu orgánu ochrany ústavnosti nepřísluší posuzovat stanoviska a výklady obecných soudů ke konkrétním zákonným ustanovením ani jejich právní úvahy, názory a závěry, pokud nejde o otázky základních práv a svobod. Ústavní soud se stejně tak nezabývá ani eventuálním porušením běžných práv fyzických nebo právnických osob chráněných obyčejným zákonodárstvím, pokud takové porušení současně nepředstavuje porušení základního práva nebo svobody zaručené ústavním zákonem či mezinárodní smlouvy podle čl. 10 Ústavy ČR. Úkolem Ústavního soudu je ochrana ústavnosti, což v daném případě znamená především ověřit, zda obecné soudy postupovaly ve shodě s obsahem hlavy páté Listiny ( srov. I. ÚS 230/96, III. ÚS 23/93 - Ústavní soud České republiky : Sbírka nálezů a usnesení - sv. 1, C. H. Beck 1994, str. 41 ).

Pokud jde o tu část ústavní stížnosti, v níž stěžovatel polemizuje s hodnocením důkazů provedeným obecnými soudy, nezbývá než odkázat na ustálenou judikaturu, dle níž je Ústavní soud povolán zasáhnout do pravomoci obecných soudů a jejich rozhodnutí zrušit pouze za předpokladu, že právní závěry obsažené v napadených rozhodnutích jsou v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními anebo z nich v žádné možné interpretaci nevyplývají ( srov. nález Ústavního soudu ze dne 20. 6. 1995, sp. zn. III. ÚS 84/94, publikován ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu ČR, svazek 3, nález č. 34, str. 257 ). Ústavní soud v tomto smyslu napadená rozhodnutí přezkoumal, přičemž vadu, jež by vyžadovala jeho zásah, neshledal. Ústavnímu soudu nezbývá než připomenout, že mu nepřísluší "hodnotit" hodnocení důkazů obecnými soudy, a to ani v případě, kdyby se s takovým hodnocením neztotožňoval ( srov. nález Ústavního soudu ze dne 1. 2. 1994 sp. zn. III. ÚS 23/93, publikován ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu ČR, svazek l, nález č. 5, str. 41 ).

Obecný soud v každé fázi řízení váží, které důkazy je třeba provést, případně, zda a nakolik se jeví nezbytné dosavadní stav dokazování doplnit, řečeno jinými slovy posuzuje též, nakolik se jeví návrhy stran na doplňování dokazování důvodné. Shromážděné důkazy soud hodnotí podle vnitřního přesvědčení založeného na pečlivém uvážení všech okolností případu jednotlivě i v jejich souhrnu. Rozhodnutí o rozsahu dokazování spadá do výlučné pravomoci obecného soudu. Z principu rovnosti účastníků nevyplývá, že by byl obecný soud povinen vyhovět všem důkazním návrhům účastníků řízení; případně, že by důkazy provedené z jejich podnětu měly být učiněny v nějakém úměrném poměru. Účelem dokazování je zjistit skutkový stav věci, o němž nejsou důvodné pochybnosti, a to v rozsahu, který je nezbytný k rozhodnutí. Je na úvaze soudu, jakými důkazními prostředky bude objasňovat určitou okolnost, která je právně významná pro zjištění skutkového stavu.

Co se týče stěžovatelem vznesené námitky, dle níž jím navržené důkazy nebyly zcela provedeny a okresní soud se s nimi v rámci odůvodnění svého rozsudku nevypořádal, je třeba mu dát za pravdu. Z ústavněprávního hlediska se sice jedná o porušení práv garantovaných stěžovateli, nicméně toto porušení není takové intenzity, aby jím bylo možno odůvodnit zásah do principu právní jistoty účastníků řízení a ústavní stížností napadené rozsudky zrušit. S ohledem na konkrétní navržené a soudem neodůvodněně neprovedené důkazy nelze mít za to, že by jejich dodatečné odůvodnění v rozsudku obvodního soudu mohlo mít zásadní vliv na dokazování jako celek. Jinými slovy, v případě zrušení ústavní stížností napadených rozsudků z výše uvedeného důvodu nelze dle Ústavního soudu po dodatečném odůvodnění navržených a neprovedených důkazů očekávat zásadní obrat v otázce dokazování.

Z rozsudků obecných soudů je zjevné, že břímě výživy a výchovy obou nezletilých dětí leží převážně na otci a proto lze jen apelovat na matku, aby v rámci svých možností řádně přispívala na výchovu a výživu svých nezletilých dětí. V případě, že dojde na straně matky k prokazatelné změně jejich příjmových poměrů, nic nebrání tomu, aby jí byla vyživovací povinnost zvýšena.

Z výše uvedených důvodů Ústavnímu soudu nezbylo než předmětnou ústavní stížnost mimo ústní jednání a bez přítomnosti účastníků dle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu odmítnout.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 19. dubna 2010

Miloslav Výborný, v. r.
předseda senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Olomouci

sp. zn. 0 P 294/2005

sp. zn. 70 Co 506/2009

sp. zn. 70 Co 506/2009

Ústavnímu soudu

§ 72 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavním soudu

okresního soudu

Krajský soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 10 Ústavy ČR

Ústavního soudu

hlavy páté Listiny

I. ÚS 230/96

III. ÚS 23/93

Ústavní soud České republiky

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 84/94

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 23/93

Ústavního soudu

okresní soud

obvodního soudu

Ústavního soudu

Ústavnímu soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 29. listopadu 2012 o dovolání, které podal obviněný L. Š., proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 29. 3. 2012, sp. zn. 7 To 107/2012, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Okresního soudu v Prostějově pod sp. zn. 2 T 177/2011, takto :

Podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. se dovolání o d m í t á .

O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem Okresního soudu v Prostějově ze dne 7. 2. 2012, sp. zn. 2 T 177/2011, byl obviněný L. Š. ( dále jen „ obviněný “ ) uznán vinným přečinem poškození cizí věci podle § 228 odst. 1 tr. zákoníku, neboť podle skutkových zjištění jmenovaného soudu „ dne 26. 5. 2011 v 11.20 hodin na parkovišti před HM TESCO na ulici K. v D., okres Prostějov, záměrným kopnutím do levých zadních dveří motorového vozidla zn. Infiniti FX 35 r.z. … majitele T. K. způsobil jejich promáčknutí a škodu jmenovanému poškozenému ve výši 65.640,- Kč “. Za tento přečin byl obviněný podle § 228 odst. 1 tr. zákoníku odsouzen k trestu odnětí svobody v trvání čtyř měsíců, jehož výkon byl podle § 81 odst. 1 tr. zákoníku a § 82 odst. 1 tr. zákoníku podmíněně odložen na zkušební dobu v trvání osmnácti měsíců. Podle § 228 odst. 1 tr. ř. byl obviněný zavázán k povinnosti zaplatit na náhradě škody poškozenému T. K. částku 65.640,- Kč.

O odvolání, které proti tomuto rozsudku podal obviněný, rozhodl ve druhém stupni Krajský soud v Brně usnesením ze dne 29. 3. 2012, sp. zn. 7 To 107/2012, jímž podle § 256 tr. ř. toto odvolání zamítl.

Proti citovanému usnesení Krajského soudu v Brně podal obviněný dovolání, přičemž uplatnil dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Ve svém mimořádném opravném prostředku namítl, že z odůvodnění napadeného rozhodnutí je zjevné, že odvolací soud porušil především právo na spravedlivý proces zakotvené v Listině základních práv a svobod. Podle jeho názoru soudy dříve ve věci činné rozhodly na podkladě nedostatečných skutkových zjištění. Konkrétně se ohradil proti tomu, že ( navzdory doporučení uvedenému v lékařské zprávě jeho ošetřujícího lékaře ) soudy nevyhověly návrhu obhajoby na vypracování znaleckého posudku z oboru zdravotnictví, odvětví psychiatrie za účelem posouzení jeho ovládacích a rozpoznávacích schopností v situaci ohrožení, kterou zapříčinil poškozený T. K.. Poznamenal, že soudy nižších stupňů nepřihlédly ke skutečnosti, že proti jmenovanému poškozenému je u Okresního soudu v Prostějově pod sp. zn. 1 T 275/2011 vedeno řízení v souvislosti s napadením jeho osoby. Zdůraznil, že právě poškozený způsobil konflikt, který zapříčinil navození stresující situace, v níž, s ohledem na svůj zdravotní stav, jednal ve stavu nepříčetnosti, protože se cítil v ohrožení. Soudům obou instancí dále vytkl, že bezdůvodně zamítly jeho návrh na provedení revizního znaleckého posudku, jenž by určil výši jím způsobené škody. Konstatoval, že v daném případě existují stran této otázky objektivní pochybnosti, neboť autorizovaný prodejce a servis vozidel INFINITI vyčísluje za dveře nové cenu téměř o polovinu nižší, než je výše škody stanovená znaleckým posudkem. Shledal, že rozhodnutí nalézacího i odvolacího soudu se zakládá pouze na výpovědi poškozeného T. K.. V neposlední řadě připomněl, že při jednání u odvolacího soudu krajská státní zástupkyně navrhovala rozsudek zrušit a věc vrátit k novému projednání a doplnění dokazování s tím, že před soudem prvního stupně nebyly provedeny všechny důkazy, které by mohly jednoznačně prokázat nebo vyvrátit jeho vinu.

Z těchto důvodů obviněný navrhl, aby Nejvyšší soud České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) „ napadený rozsudek v obou výrocích zrušil a věc přikázal k novému projednání “.

Státní zástupkyně Nejvyššího státního zastupitelství sdělila, že se k dovolání nebude věcně vyjadřovat. Současně uvedla, že výslovně souhlasí s tím, aby Nejvyšší soud ve věci rozhodl za podmínek vymezených ustanovením § 265r odst. 1 tr. ř. v neveřejném zasedání, a to i ve smyslu § 265r odst. 1 písm. c ) tr. ř.

 Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 265c tr. ř. ) především zkoumal, zda je výše uvedené dovolání přípustné, zda bylo podáno včas a oprávněnou osobou, zda má všechny obsahové a formální náležitosti a zda poskytuje podklad pro věcné přezkoumání napadeného rozhodnutí či zda tu nejsou důvody pro odmítnutí dovolání. Přitom dospěl k následujícím závěrům :

Dovolání proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 29. 3. 2012, sp. zn. 7 To 107/2012, je přípustné z hlediska ustanovení § 265a odst. 1, 2 písm. h ) tr. ř. Obviněný je podle § 265d odst. 1 písm. b ) tr. ř. osobou oprávněnou k podání dovolání ( pro nesprávnost výroku rozhodnutí soudu, který se ho bezprostředně dotýká ). Dovolání, které splňuje náležitosti obsahu dovolání podle § 265f odst. 1 tr. ř., podal prostřednictvím svého obhájce, tedy v souladu s ustanovením § 265d odst. 2 tr. ř., ve lhůtě uvedené v § 265e odst. 1 tr. ř. a na místě určeném tímtéž zákonným ustanovením.

 Protože dovolání lze podat jen z důvodů uvedených v ustanovení § 265b tr. ř., bylo dále zapotřebí posoudit otázku, zda uplatněný dovolací důvod, resp. konkrétní argumenty, o něž se dovolání opírá, lze považovat za důvod uvedený v předmětném zákonném ustanovení.

Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je dán v případech, kdy rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Uvedenou formulací zákon vyjadřuje, že dovolání je určeno k nápravě právních vad rozhodnutí ve věci samé, pokud tyto vady spočívají v právním posouzení skutku nebo jiných skutečností podle norem hmotného práva, nikoliv z hlediska procesních předpisů. Tento dovolací důvod neumožňuje brojit proti porušení procesních předpisů, ale výlučně proti nesprávnému hmotně právnímu posouzení ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 1. 9. 2004, sp. zn. II. ÚS 279/03 ). Skutkový stav je při rozhodování o dovolání hodnocen pouze z toho hlediska, zda skutek nebo jiná okolnost skutkové povahy byly správně právně posouzeny, tj. zda jsou právně kvalifikovány v souladu s příslušnými ustanoveními hmotného práva. S poukazem na tento dovolací důvod totiž nelze přezkoumávat a hodnotit správnost a úplnost zjištění skutkového stavu, či prověřovat úplnost provedeného dokazování a správnost hodnocení důkazů ve smyslu § 2 odst. 5, 6 tr. ř. ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 15. 4. 2004, sp. zn. IV. ÚS 449/03 ). Nejvyšší soud není povolán k dalšímu, již třetímu justičnímu zkoumání skutkového stavu ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 73/03 ). Případy, na které dopadá ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., je tedy nutno odlišovat od případů, kdy je rozhodnutí založeno na nesprávném skutkovém zjištění. Dovolací soud musí vycházet ze skutkového stavu tak, jak byl zjištěn v průběhu trestního řízení a jak je vyjádřen především ve výroku odsuzujícího rozsudku, a je povinen zjistit, zda je právní posouzení skutku v souladu s vyjádřením způsobu jednání v příslušné skutkové podstatě trestného činu s ohledem na zjištěný skutkový stav.

Nejvyšší soud dále zdůrazňuje, že ve smyslu ustanovení § 265b odst. 1 tr. ř. je dovolání mimořádným opravným prostředkem určeným k nápravě výslovně uvedených procesních a hmotně právních vad, ale nikoli k revizi skutkových zjištění učiněných soudy prvního a druhého stupně ani k přezkoumávání jimi provedeného dokazování. Těžiště dokazování je totiž v řízení před soudem prvního stupně a jeho skutkové závěry může doplňovat, popřípadě korigovat jen soud druhého stupně v řízení o řádném opravném prostředku ( § 259 odst. 3, § 263 odst. 6, 7 tr. ř. ). Tím je naplněno základní právo obviněného dosáhnout přezkoumání věci ve dvoustupňovém řízení ve smyslu čl. 13 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen „ Úmluva “ ) a čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě. Dovolací soud ovšem není obecnou třetí instancí zaměřenou na přezkoumání všech rozhodnutí soudů druhého stupně a samotnou správnost a úplnost skutkových zjištění nemůže posuzovat už jen z toho důvodu, že není oprávněn bez dalšího přehodnocovat provedené důkazy, aniž by je mohl podle zásad ústnosti a bezprostřednosti v řízení o dovolání sám provádět ( srov. omezený rozsah dokazování v dovolacím řízení podle § 265r odst. 7 tr. ř. ). Pokud by zákonodárce zamýšlel povolat Nejvyšší soud jako třetí stupeň plného přezkumu, nepředepisoval by katalog dovolacích důvodů. Už samo chápání dovolání jako mimořádného opravného prostředku ospravedlňuje restriktivní pojetí dovolacích důvodů Nejvyšším soudem ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 73/03 ).

Ze skutečností blíže rozvedených v předcházejících odstavcích tedy vyplývá, že východiskem pro existenci dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. jsou v pravomocně ukončeném řízení stabilizovaná skutková zjištění vyjádřená především v popisu skutku v příslušném výroku rozhodnutí ve věci samé, popř. i další soudem ( soudy ) zjištěné okolnosti relevantní z hlediska norem hmotného práva ( trestního, ale i jiných právních odvětví ).

V posuzované věci uplatněné dovolací námitky obviněného směřují výhradně právě do oblasti skutkové a procesní. Obviněný totiž soudům vytýká pouze neúplné důkazní řízení, nesprávné hodnocení důkazů a vadná skutková zjištění, přitom současně prosazuje vlastní hodnocení důkazů a vlastní ( pro něho příznivou a od skutkových zjištění soudů nižších stupňů odlišnou ) verzi skutkového stavu věci ( stran jeho duševního stavu v době činu a stran výše způsobené škody ). Výlučně z uvedených skutkových ( procesních ) výhrad vyvozuje závěr o nesprávném právním posouzení skutku, resp. o jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Nenamítá tak rozpor mezi skutkovými závěry vykonanými soudy po zhodnocení důkazů a užitou právní kvalifikací ani jiné nesprávné hmotně právní posouzení soudy zjištěných skutkových okolností.

Dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je tedy obviněným ve skutečnosti spatřován toliko v porušení procesních zásad vymezených zejména v ustanovení § 2 odst. 5, 6 tr. ř. Takové námitky pod výše uvedený ( ani jiný ) dovolací důvod podřadit nelze.

Formulace dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. znamená, že předpokladem jeho existence je nesprávná aplikace hmotného práva, ať již jde o hmotně právní posouzení skutku nebo o hmotně právní posouzení jiné skutkové okolnosti. Provádění důkazů, včetně jejich hodnocení a vyvozování skutkových závěrů z důkazů, ovšem neupravuje hmotné právo, ale předpisy trestního práva procesního, zejména pak ustanovení § 2 odst. 5, 6, § 89 a násl., § 207 a násl. a § 263 odst. 6, 7 tr. ř. Jestliže tedy obviněný namítal nesprávné právní posouzení skutku, resp. jiné nesprávné hmotně právní posouzení, ale tento svůj názor ve skutečnosti dovozoval jen z tvrzeného neúplného důkazního řízení, nesprávného hodnocení důkazů a z vadných skutkových zjištění, pak soudům nižších stupňů nevytýkal vady při aplikaci hmotného práva, nýbrž porušení procesních ustanovení. Porušení určitých procesních ustanovení sice může být rovněž důvodem k dovolání, nikoli však podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., ale jen v případě výslovně stanovených jiných dovolacích důvodů [zejména podle § 265b odst. 1 písm. a ), b ), c ), d ), f ) a l ) tr. ř.], které však obviněný neuplatnil a svou argumentací ani věcně nenaplnil ( viz přiměřeně usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31. 1. 2007, sp. zn. 5 Tdo 22/2007 ).

Při posuzování, zda je oprávněné tvrzení dovolatele o existenci dovolacího důvodu uvedeného v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., je dovolací soud vždy vázán konečným skutkovým zjištěním, které ve věci učinily soudy prvního a druhého stupně. Kdyby měl dovolací soud dospět k jinému závěru ohledně předmětného skutku, jak se toho v konečném důsledku ve svém dovolání domáhá obviněný, musel by zásadním způsobem modifikovat zmíněná rozhodná skutková zjištění, k nimž dospěly soudy obou stupňů, resp. od nich odhlédnout. Takový způsob rozhodnutí však není v dovolacím řízení možný ani přípustný, jak již výše Nejvyšší soud zdůraznil.

Nejvyšší soud v tomto směru navíc odkazuje na ustálenou judikaturu k výkladu a aplikaci dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., jak je souhrnně vyjádřena např. pod č. 36/2004, s. 298 Sb. rozh. tr. nebo v četných rozhodnutích Nejvyššího soudu a např. též v usnesení velkého senátu ze dne 28. 6. 2006, sp. zn. 15 Tdo 574/2006. Zejména však připomíná usnesení Ústavního soudu ze dne 9. 10. 2007, sp. zn. I. ÚS 1692/07, v němž jmenovaný soud konstatoval, že „ Nejvyšším soudem vyslovený závěr na dosah dovolacího důvodu zakotveného v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. odpovídá ustálenému judiciálnímu výkladu, který byl ze strany Ústavního soudu opakovaně při posouzení jeho ústavnosti akceptován, a to nejen v rozhodnutích, na něž odkázal dovolací soud ( srov. např. i usnesení sp. zn. III. ÚS 282/03 ). “ Totéž Ústavní soud konstatoval v usnesení ze dne 5. 2. 2009, sp. zn. III. ÚS 3272/07, v němž ještě dodal : „ Ústavní soud se proto ztotožňuje se stanoviskem Nejvyššího soudu, podle kterého dovolací námitky, které se týkají skutkových zjištění a hodnocení důkazů, jsou mimo rámec dovolacího důvodu o nesprávném právním posouzení věci. “

K tomu je třeba doplnit a zdůraznit, že dovolatel je v souladu s § 265f odst. 1 tr. ř. povinen odkázat v dovolání na zákonné ustanovení § 265b odst. 1 písm. a ) – l ) tr. ř., přičemž ovšem obsah konkrétně uplatněných námitek, o něž se v dovolání opírá existence určitého dovolacího důvodu, musí skutečně odpovídat důvodům předpokládaným v příslušném ustanovení zákona. V opačném případě nelze dovodit, že se dovolání opírá o důvody podle § 265b odst. 1 tr. ř., byť je na příslušné zákonné ustanovení dovolatelem formálně odkazováno. Označení konkrétního dovolacího důvodu uvedeného v ustanovení § 265b tr. ř. přitom nemůže být pouze formální Nejvyšší soud je povinen vždy nejdříve posoudit otázku, zda dovolatelem uplatněný dovolací důvod lze i podle jím vytýkaných vad podřadit pod některý ze specifických dovolacích důvodů uvedených v § 265b tr. ř., neboť pouze skutečná existence zákonného dovolacího důvodu, nikoli jen jeho označení, je zároveň zákonnou podmínkou i rámcem, v němž dochází k přezkumu napadeného rozhodnutí dovolacím soudem ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 2. 6. 2005, sp. zn. III. ÚS 78/05 ).

Z hlediska základních práv garantovaných Listinou základních práv a svobod a mezinárodněprávními instrumenty je pak nutno poukázat na to, že žádný z těchto právních aktů neupravuje právo na přezkum rozhodnutí o odvolání v rámci dalšího, řádného či dokonce mimořádného opravného prostředku. Zákonodárce tak mohl z hlediska požadavků ústavnosti věcné projednání dovolání omezit v rovině jednoduchého práva stanovením jednotlivých zákonných dovolacích důvodů, jejichž existence je pro přezkum pravomocného rozhodnutí v dovolacím řízení nezbytná. Není-li existence dovolacího důvodu soudem zjištěna, neexistuje zákonná povinnost soudu dovolání věcně projednat ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 7. 1. 2004, sp. zn. II. ÚS 651/02 ).

Podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. Nejvyšší soud dovolání odmítne, bylo-li podáno z jiného důvodu, než je uveden v § 265b tr. ř. Jelikož Nejvyšší soud v posuzované věci shledal, že dovolání nebylo podáno z důvodů stanovených zákonem, rozhodl v souladu s § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. o jeho odmítnutí bez věcného projednání. Za podmínek § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř. tak učinil v neveřejném zasedání.

P o u č e n í : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. ř. ).

V Brně dne 29. listopadu 2012
 Předseda senátu :
JUDr. Vladimír Veselý

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 7 To 107/2012

soudu odvolacího

Okresního soudu v Prostějově

sp. zn. 2 T 177/2011

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

Okresního soudu v Prostějově

sp. zn. 2 T 177/2011

§ 228 odst. 1 tr. zákoníku

§ 228 odst. 1 tr. zákoníku

§ 81 odst. 1 tr. zákoníku

§ 82 odst. 1 tr. zákoníku

§ 228 odst. 1 tr. ř.

Krajský soud v Brně

sp. zn. 7 To 107/2012

§ 256 tr. ř.

Krajského soudu v Brně

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

odvolací soud

Okresního soudu v Prostějově

sp. zn. 1 T 275/2011

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudem prvního stupně

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 265r odst. 1 tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. c ) tr. ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. ř.

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 7 To 107/2012

§ 265a odst. 1, 2 písm. h ) tr. ř.

§ 265d odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

§ 265d odst. 2 tr. ř.

§ 265e odst. 1 tr. ř.

§ 265b tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 279/03

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 449/03

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 73/03

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Dovolací soud

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 tr. ř.

soudem prvního stupně

§ 259 odst. 3, § 263 odst. 6, 7 tr. ř.

čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě

Dovolací soud

§ 265r odst. 7 tr. ř.

Nejvyšší soud

Nejvyšším soudem

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 73/03

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 5 Tdo 22/2007

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

dovolací soud

dovolací soud

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 15 Tdo 574/2006

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 1692/07

Nejvyšším soudem

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Ústavního soudu

dovolací soud

sp. zn. III. ÚS 282/03

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 3272/07

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

§ 265f odst. 1 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. a ) – l ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 tr. ř.

§ 265b tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b tr. ř.

dovolacím soudem

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 78/05

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 651/02

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

§ 265n tr. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dnešního dne bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Františka Duchoně a soudců Vojena Güttlera a Ivany Janů o ústavní stížnosti stěžovatele P. B., zastoupeného Mgr. Janem Kutějem, advokátem, se sídlem Preslova 1269/17, 150 00 Praha 5, proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 7. 10. 2008, č. j. 30 Co 327/2008-304, a proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 16. 4. 2008, č. j. 14 Nc 434/2007-238,( O P 108/09 ) za účasti Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 4, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.
Včas a řádně podanou ústavní stížností se stěžovatel domáhal zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí obecných soudů. Tvrdil, že jimi bylo porušeno jeho právo zakotvené v čl. 7 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte, čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod, čl. 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, dále čl. 36 odst. 1 ve spojení s čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod a čl. 90 Ústavy. Rovněž měla být porušena ustanovení čl. 2 odst. 2 a odst. 4 Ústavy a čl. 2 odst. 2 Listiny základních práv a svobod. Rovněž měla být porušena ustanovení a základní práva plynoucí z čl. 4 Ústavy, čl. 1, čl. 36 odst. 2 a čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod.

Rozsudkem ze dne 16. dubna 2006, č. j. 14 Nc 434/2007-238, rozhodl Obvodní soud pro Prahu 4 ( dále jen "obvodní soud" ) tak, že nezletilý Pavel ( jedná se o pseudonym ), syn stěžovatele, se svěřuje do výchovy matky ( výrok I. ), stěžovatel je povinen počínaje dnem 16. 4. 2008 přispívat na výživu nezletilého Pavla částkou 4.000,- Kč měsíčně vždy do každého 15. dne v měsíci předem k rukám matky ( výrok II. ) s tím, že tato úprava platí i pro dobu po rozvodu manželství rodičů ( výrok III. ). Dále rozhodl, že stěžovatel je oprávněn stýkat se s nezletilým synem každý lichý víkend v roce od pátku 13.00 hod. do pondělí 8.30 hod., každou středu od 13.00 do 18.00 hod., v sudém roce o jarních prázdninách od pátku 13.00 hodin do neděle následujícího týdne 18.00 hodin, každý lichý rok o Velikonocích od středy předcházející Velikonočnímu pondělí 13.00 hodin do Velikonočního pondělí 18.00 hodin, o letních prázdninách 4 týdny s tím, že termín sdělí otec matce vždy do 30. 4. každého roku, v sudém roce o podzimních prázdninách od 13.00 hodin dne předcházejícího prvnímu dni školních prázdnin do neděle 18.00 hodin, o Vánocích v sudém roce od 24. 12. 10.00 hod. do 28. 12. 17.00 hodin, v lichém roce od 28. 12. 17.00 hodin do 1. 1. následujícího roku 17.00 hodin ( výrok IV. ). Dále rozhodl, že matka je povinna nezletilého ke styku řádně připravit ( výrok V. ), stěžovatel nezletilého převezme a předá v místě faktického bydliště nezletilého ( výrok VI. ), matka je povinna zaplatit 1/2 nákladů řízení státu spočívajících ve znalečném ve výší 14 755,- Kč do 60-ti dnů od právní moci rozsudku ( výrok VII. ), stěžovatel je povinen zaplatit 1/2 nákladů řízení státu spočívajících ve znalečném ve výši 14 755,- Kč do 60-ti dnů od právní moci rozsudku ( výrok VIII. ) a žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení ( výrok IX. ).

Proti všem výrokům tohoto rozhodnutí obvodního soudu podal stěžovatel odvolání, na jehož základě vydal dne 7. 10. 2008 Městský soud v Praze ( dále jen "městský soud" ) pod č. j. 30 Co 327/2008-304, rozsudek, kterým rozsudek obvodního soudu ve výrocích o výchově pod body I. a IV. ( v rozsudku nesprávně uvedeno jako I. a III. ) potvrdil ( výrok I. ), ve výrocích o vyživovací povinnosti stěžovatele pod body II. a III. změnil tak, že stanovené výživné je stěžovatel povinen platit s účinností od právní moci rozsudku, jinak rozsudek obvodního soudu potvrdil ( výrok II. ).

II.
V ústavní stížnosti stěžovatel uvádí, že obecné soudy neprovedly jím navrhované důkazy ( zpráva a výslech znalců, znalecké posudky, výslech dalších svědků aj. ). Dále zdůrazňuje, že obvodní soud nikdy nedokončil účastnickou výpověď stěžovatele. Odvolací soud pak nečetl vyjádření stěžovatele ( 17 stran ). Dále soudy, podle názoru stěžovatele, dostatečně nezjišťovaly příjmy matky a vycházely ze starých údajů. K tomu stěžovatel poukazuje na judikaturu Ústavního soud ve věcech tzv. opomenutých důkazů.

Dále stěžovatel tvrdí, že v rozporu s právem dítěte na výchovu a péči obou rodičů je úzký rozsah styku s dítětem, který měl obvodní soud převzít z návrhu matky. Obecné soudy podle stěžovatele rozhodly toliko ve prospěch zachování styku jeho a nezletilého syna, ačkoliv měly rozhodnout o co nejširší možnosti dítě vychovávat a rozvíjet jeho osobnost. Poukazuje na 2 zprávy psycholožky PhDr. A. U. a neprovedený důkaz výslechem PhDr. Š.

Rovněž se stěžovatel dovolává rovného postavení obou rodičů ve smyslu čl. 7 Úmluvy, které by při rozhodování o vztazích k dětem měli požívat. Poukazuje především na možnost střídavé výchovy, která by takové rovnosti odpovídala lépe. Nesprávný považuje stěžovatel názor obecných soudů, podle něhož je střídavá výchova plně realizovatelná ( pouze ) v situaci, kdy panuje u obou rodičů shoda ve všech otázkách péče a výchovy nezletilého dítěte. V napadených rozhodnutích stěžovatel nespatřuje snahu soudu vést rodiče k řádnému plnění při péči o nezletilého ( § 178 o. s. ř. ).

Dále stěžovatel tvrdí, že závěry soudů jsou v extrémním nesouladu se skutkovými zjištěními, zejména ve vztahu ke stěžovatelem požadované střídavé výchově. Stěžovatel v této souvislosti podrobně rekapituluje svou úlohu od narození dítěte, kdy, kromě jiného, byl se synem na rodičovské dovolené, a poukazuje na své možnosti se synovi věnovat na rozdíl od matky, která je časově vytížená.

Porušení práva na rovné postavení účastníků spatřuje stěžovatel v tom, že jej soudy "bez racionálního a přesvědčivého zdůvodnění" postavily do role "návštěvníka" svého dítěte. Napadená rozhodnutí stěžovatel chápe jako porušení práva na ochranu před neoprávněnými zásahy do osobního a rodinného života, ve smyslu judikatury Evropského soudu pro lidská práva.

Ze všech výše uvedených důvodů stěžovatel požaduje napadená rozhodnutí zrušit pro rozpor se základními právy a svobodami. K návrhu stěžovatel připojil návrh ve smyslu § 83 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), aby Ústavní soud uložil České republice povinnost nahradit zcela náklady na jeho zastoupení.

III.
Městský soud se jako účastník řízení o ústavní stížnosti k této písemně vyjádřil. Uvedl, že nesdílí názor stěžovatele, že by rozhodnutím byla porušena základní práva. Pokud jde o námitku nedostatečného dokazování, městský soud uvedl, že provedl k návrhu stěžovatele důkaz jeho výslechem, resp. dokončením jeho účastnické výpovědi. Další důkazy nebylo zapotřebí již provádět s ohledem na již provedené důkazy, na jejichž základě byl skutkový stav zjištěn dostatečně tak, aby bylo možno ve věci rozhodnout. Zmiňované důkazy dalšími znaleckými posudky, výslechem PhDr. Š. a zprávou PhDr. U. nebyly shledány potřebnými, neboť v tomto směru byl proveden důkaz znaleckým posudkem, který řádně objasnil pro rozhodnutí podstatné otázky týkající se věci. Nepotřebnost těchto důkazů odvolací soud vyjádřil v odůvodnění svého rozhodnutí. V dalším odkázal na odůvodnění napadeného rozhodnutí a navrhl, aby ústavní stížnost stěžovatele byla zamítnuta.

Obvodní soud pro Prahu 4 jako účastník řízení uvedl, že při řízení před soudem I. stupně byl otec zastoupen právním zástupcem. Obvodní soud v podstatě odkázal na odůvodnění napadených rozhodnutí.

V replice stěžovatel uvedl, že výrok soudu je nejasný, neboť neřeší vztah mezi "běžným stykem" a "zvláštním stykem" ( např. po dobu prázdnin ), přičemž především poukazuje na údajně rozporná stanoviska obou soudů, které odpověděly na jeho neformální dotaz. Dále stěžovatel zpochybňuje závěry soudů co do výše jeho zjištěných příjmů a z toho odvozené výše výživného. Uvedl, že v době rozhodování soudu ještě neměl zpracováno daňové přiznání a proto proti určené výši výživného nic nenamítal. Zároveň stěžovatel poukázal na skutečnost, že již dne 4. 9. 2007 podal k Obvodnímu soudu pro Prahu 4 návrh podle § 49 zákona o rodině, o němž dosud nebylo rozhodnuto ( z kontextu plyne, že se jedná o návrh ve věci výběru mateřské školky pro nezletilého ). Konečně stěžovatel brojil proti skutečnosti, že mu nebylo přiznáno osvobození od soudních poplatků.

IV.
Po zvážení obsahu ústavní stížnosti, jejích příloh, stanovisek účastníků řízení a obsahu spisu Obvodního soudu pro Prahu 4 sp. zn. 14 Nc 434/2007, který si Ústavní soud vyžádal, je nutno konstatovat, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud připomíná, že jeho úkolem je ochrana ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ). Není součástí soustavy obecných soudů a nepřísluší mu právo dozoru nad rozhodovací činností obecných soudů. Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, byla-li jejich pravomocným rozhodnutím porušena základní práva a svobody chráněné ústavním pořádkem České republiky.

V nyní posuzované věci Ústavní soud spatřuje dva základní aspekty předložené ústavní stížnosti. Stěžovatel jednak zpochybňuje rozsah provedených důkazů a jednak hodnotící a právní závěry, které obecné soudy na základě provedených důkazů učinily.

Co do námitky nedokončené účastnické výpovědi stěžovatele, ze spisu obvodního soudu je z protokolu o jednání před soudem prvního stupně ze dne 11. 7. 2007 patrno, že výslech otce byl "přerušen" a jednání odročeno na 7. 9. 2007. Z protokolu o jednání dne 7. 9. 2007 již neplyne, že by na výslech otce bylo formálně navázáno. Pro posouzení ústavně právního aspektu je však jednak významný fakt, že stěžovatel i jeho zástupce v těchto jednáních soudu nadále vystupovali aktivně, překládali návrhy a vyjadřovali se k důkazům, a ani z protokolu ze dne 7. 9. 2007 není zřejmé, že by stěžovatel něco proti uplatněnému postupu namítal. Za zcela stěžejní ovšem považuje Ústavní soud zjištění, že výslech otce byl proveden ( dokončen ) na základě návrhu stěžovatele v intencích ustanovení § 131 o. s. ř. v řízení před odvolacím soudem, který jednal dne 7. 10. 2008 ( č. l. 297 - 299 ). Proto má Ústavní soud zato, že stěžovatel měl v řízení dostatek prostoru, aby činil návrhy a vyjadřoval se k prováděným důkazům. V tomto smyslu není ani podstatné, že doplnění odvolání otce na č. l. 287-296 nebylo čteno, nýbrž pouze předáno krátkou cestou opatrovníku a zástupkyni matky. Ústavní soud posuzuje řízení jako celek a neplatí, že eventuální pochybení soudu prvního stupně nemůže zhojeno soudem odvolacím.

Ani námitkám stěžovatele, který obecným soudů vytýká, že vycházely z neúplných důkazů, nemohl Ústavní soud přisvědčit. Ve vztahu k otázce znaleckých posudků vyšly obecné soudy ze znaleckých posudků MUDr. M. K. ( znalkyně z oboru zdravotnictví - odvětví psychiatrie včetně dětské a dorostové ) a PhDr. I. Ch. ( znalce z oboru zdravotnictví a školství - odvětví klinická a pedagogická psychologie ). Vzhledem k jejich dostatečnému obsahu městský soud v napadeném rozhodnutí výslovně uvedl, že je není třeba doplňovat zprávou PhDr. A. U. ani doplňovat dokazování dalšími důkazy navrhovanými otcem. Z provedených znaleckých posudků obecné soudy učinily jasné závěry ve vztahu ke vhodnosti či nevhodnosti stěžovatelem navrhované střídavé výchovy i se zohledněním stěžovatelem připomínané skutečnosti, že byl s nezletilým od útlého věku na rodičovské dovolené.

Ústavní soud zásadně nevystupuje jako další instance obecného soudnictví, a proto ani nyní, kdy stěžovatel v ústavní stížnosti uplatnil v zásadě stejné námitky jako v odvolání, nebude Ústavní soud vstupovat do rozhodovací činnosti obecných soudů. Odvolací soud v otázce hodnocení důkazů na námitky stěžovatele již dostatečně reagoval, napadená rozhodnutí jsou logicky a přesvědčivě odůvodněna. V žádném případě se nejedná o extrémní rozpor mezi provedenými důkazy a skutkovými zjištěními, ani o extrémní rozpor mezi skutkovými zjištěními a právními závěry, jak v ústavní stížnosti naznačil stěžovatel. Obecné soudy naopak respektovaly zásadu volného hodnocení důkazů, kterou dostatečně vyjádřily v odůvodnění napadených rozhodnutí.

Ve vztahu k námitkám, které stěžovatel ( nově ) uvedl v odpovědi na vyjádření účastníků řízení poznamenává Ústavní soud, že i ony se míjí s podstatou řízení o ústavní stížnosti. Ve výrocích obecných soudů Ústavní soud nespatřuje tvrzenou "nejasnost", která by měla odůvodnit zrušení napadených rozhodnutí, a nebude se vyjadřovat k neformálním přípisům, na něž stěžovatel odkazuje. Formulace výroků je věcí obecných soudů a jejich praxe. Pokud se ve věci určení výše výživného objevila po rozhodnutí soudů nová skutečnost, za kterou stěžovatel považuje nově zpracované daňové přiznání z února 2009, resp. očekávanou výši příjmů po nástupu do zaměstnání, není taková ( případná ) změna poměrů důvodem pro zrušení napadených rozhodnutí Ústavním soudem. Určení, resp. zvýšení či snížení výživného je předmětem řízení před obecnými soudy. Konečně ve vztahu k tvrzeným průtahům v jiném ( souvisejícím ) řízení konstatuje Ústavní soud, že tato námitka se neváže k návrhu na zrušení nyní napadených rozhodnutí, stejně jako otázka přiznání či nepřiznání soudních poplatků.

Ústavní soud nenabyl názoru, že obecné soudy rozhodly libovolně, v rozporu s nejlepším zájmem dítěte nebo právy stěžovatele. Pokud jsou tedy závěry obecných soudů dostatečně odůvodněny a podloženy provedenými důkazy a námitky stěžovatele řádně vypořádány, nevidí Ústavní soud prostor pro vyslovení, že bylo porušeno některé ze stěžovatelových práv, tedy ani pro kasaci rozhodnutí.

Ústavní soud připomíná, že zákon o Ústavním soudu rozeznává v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ), jako zvláštní kategorii návrhů, návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti a jejích přílohách, případně dalších vyžádaných písemných vyjádřeních. Pokud informace zjištěné uvedeným postupem vedou Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, ústavní stížnost bude bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že v této fázi jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního. Z tohoto důvodu Ústavní soud nejednal ani s vedlejším účastníkem řízení.

Ústavní soud proto z výše uvedených důvodů ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů. Návrhem na postup Ústavního soudu dle ustanovení § 83 odst. 1 zákona o Ústavním soudu nebylo možné se zabývat, neboť uvedený postup by bylo možné zvažovat jen v případě, že ústavní stížnost by nebyla odmítnuta.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 7. května 2009

František Duchoň,
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

č. j. 30 Co 327/2008-304

Obvodního soudu pro Prahu 4

č. j. 14 Nc 434/2007-238

Městského soudu

Obvodního soudu pro Prahu 4

čl. 7 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte

čl. 90 Ústavy

čl. 2 odst. 2 a odst. 4 Ústavy

čl. 4 Ústavy

č. j. 14 Nc 434/2007-238

Obvodní soud pro Prahu 4

obvodního soudu

Městský soud v Praze

č. j. 30 Co 327/2008-304

obvodního soudu

obvodního soudu

obvodní soud

Odvolací soud

Ústavního soud

obvodní soud

čl. 7 Úmluvy

§ 178 o. s. ř.

§ 83 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavní soud

městský soud

odvolací soud

Obvodní soud

Obvodnímu soudu pro Prahu 4

§ 49 zákona o rodině

Obvodního soudu pro Prahu 4

sp. zn. 14 Nc 434/2007

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy

Ústavní soud

obvodního soudu

soudem prvního stupně

Ústavní soud

§ 131 o. s. ř.

odvolacím soudem

Ústavní soud

Ústavní soud

soudu prvního stupně

soudem odvolacím

Ústavní soud

městský soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Odvolací soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

§ 83 odst. 1 zákona o Ústavním soudu

Ústavního soudu