U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Olgy Puškinové a soudců JUDr. Miroslavy Jirmanové, Ph. D., a JUDr. Vladimíra Mikuška v exekuční věci oprávněné CORSAIR ( Luxembourg ) N° 11 S.A., se sídlem L-1115 Luxembourg, Boulevard Konrad Adenauer 2, Lucemburské velkovévodství, registrační číslo B90447, zastoupené Mgr. Soňou Bernardovou, advokátkou se sídlem v Brně, Koliště 55, proti povinné Y. K. ( dříve Š. ), zastoupené JUDr. Milanem Poprachem, advokátem se sídlem v Trutnově, Svatojánské nám. 47, pro 1.083.408,70 Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Trutnově pod sp. zn. 26 Nc 6323/2008, o dovolání povinné proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 12. dubna 2011, č. j. 26 Co 62/2011 - 97, takto :

Dovolání se zamítá.
 Odůvodnění :
Shora označeným usnesením Krajský soud v Hradci Králové změnil usnesení ze dne 10. 11. 2010, č. j. 26 Nc 6323/2008 - 75, jímž Okresní soud v Trutnově zastavil podle § 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř. exekuci nařízenou usnesením téhož soudu ze dne 12. 1. 2009, č. j. 26 Nc 6323/2008 - 12, ve spojení s usnesením Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 30. 7. 2009, č. j. 17 Co 255/2009 - 37 ( k uspokojení pohledávky oprávněné ve výši 1.083.408,70 Kč se specifikovaným úrokem z prodlení, pro směnečnou odměnu ve výši 3.661,30 Kč, pro náklady nalézacího řízení ve výši 43.484,- Kč a pro náklady exekuce, podle pravomocného směnečného platebního rozkazu Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 2. 12. 1998, sp. zn. Sm 456/98 ), a kterým rozhodl o náhradě nákladů řízení a o nákladech soudního exekutora, tak, že exekuce na majetek povinné se nezastavuje. Odvolací soud - na rozdíl od soudu prvního stupně, který povinnou vznesenou námitku promlčení vymáhané pohledávky posoudil podle § 408 odst. 1 obch. zák. - vycházel při svém rozhodnutí ze závěrů, k nimž dospěl Nejvyšší soud v usnesení ze dne 2. prosince 2010, sp. zn. 20 Cdo 436/2009, podle nichž „ byla-li směnečná pohledávka přiznána pravomocným rozhodnutím v nalézacím řízení, použije se pro běh promlčení ustanovení § 110 odst. 1 obč. zák., a nikoli ustanovení § 408 obch. zák., a že oprávněný proto může podat návrh na výkon rozhodnutí nejpozději do deseti let ode dne, kdy mělo být podle rozhodnutí plněno ( § 110 odst. 1 obč. zák. )“. Nabyl-li v dané věci vydaný směnečný platební rozkaz ( exekuční titul ) právní moci ve výroku o věci samé dne 1. 1. 1999 a ve výroku o nákladech řízení dne 13. 1. 1999 ( a jeho vykonatelnost nastala uplynutím třídenní lhůty k plnění ) a podala-li oprávněná návrh na nařízení exekuce dne 29. 12. 2008, odvolací soud uzavřel, že vznesená námitka promlčení vymáhané pohledávky není důvodná. Předpoklady pro zastavení exekuce podle § 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř. proto nebyly splněny.

Proti tomuto usnesení odvolacího soudu podala povinná dovolání z důvodu uvedeného v § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř., tedy že napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci. Namítá, že neobsahuje-li zákon č. 191/1950 Sb., směnečný a šekový, úpravu běhu promlčecí doby judikované směnečné pohledávky, je nutné aplikovat obecnou právní úpravu, přičemž pro závěr, zda se použije občanský zákoník ( § 110 obč. zák. ) či obchodní zákoník ( § 408 obch. zák. ), je významná povaha vztahu mezi účastníky. Dovolatelka poukazuje na rozsudek Krajského soudu v Ústí nad Labem sp. zn. 10 Co 665/2007, v němž dovodil, že „ při rozhodování o námitce promlčení v exekučním řízení a při řešení z toho vyplývající otázky aplikace příslušného právního předpisu…, exekuční soud vychází nejen ze záhlaví podkladového rozhodnutí…, ale rovněž i z odůvodnění rozhodnutí, z nějž by otázka druhu právního vztahu měla vyplývat; v opačném případě si exekuční soud takovou otázku posoudí sám… “, a dále na rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 29 Odo 1141/2006, v němž dospěl k závěru, že „ dohoda o zajišťovací povaze směnky není jako smluvní typ upravena obchodním ani občanským zákoníkem ( ani jiným právním předpisem ), že podle okolností případu může mít povahu občanskoprávní nebo obchodněprávní, a to v závislosti na tom, zda plní funkci zajištění obchodněprávní či občanskoprávní pohledávky “. Z toho dovozuje, že byla-li v posuzovaném případě směnkou zajištěna pohledávka ze smlouvy o úvěru, tedy z obchodního závazkového vztahu, je vznesenou námitku promlčení třeba posoudit podle obchodního zákoníku, jmenovitě § 408 odst. 1 obch. zák., podle nějž platí, že promlčecí doba skončí nejpozději po uplynutí 10 let ode dne, kdy počala poprvé běžet. Vzhledem k tomu, že promlčecí doba k vymožení přisouzené pohledávky počala běžet ode dne splatnosti závazku, tj. od 21. 10. 1998, skončila dne 20. 10. 2008, a podala-li oprávněná návrh na nařízení exekuce až dne 29. 12. 2008, došlo k jejímu promlčení. Dovolatelka současně vyslovuje názor, že jako směnečná ručitelka může proti věřiteli uplatnit všechny námitky jako dlužník. Navrhla, aby dovolací soud napadené usnesení odvolacího soudu zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení.

Oprávněná se ve svém písemném vyjádření ztotožnila s usnesením odvolacího soudu a navrhla, aby dovolání bylo jako nedůvodné zamítnuto.

Dovolací soud dovolání projednal a rozhodl o něm podle občanského soudního řádu ve znění účinném od 1. 7. 2009 do 31. 12. 2012 ( viz článek II, bod 12. části první zákona č. 7/2009 Sb. a článek II, bod 7. části první zákona č. 404/2012 Sb. ) a po zjištění, že bylo podáno včas, oprávněnou osobou, účastnicí řízení, řádně zastoupenou advokátem, a že je přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř. ve spojení s § 238a odst. 1 písm. c ), odst. 2 o. s. ř., dospěl po přezkoumání napadeného usnesení odvolacího soudu k závěru, že dovolání není důvodné.

Právní posouzení je ve smyslu § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř. nesprávné, jestliže odvolací soud posoudil věc podle právní normy, jež na zjištěný skutkový stav nedopadá, nebo právní normu, sice správně určenou, nesprávně vyložil, případně ji na daný skutkový stav nesprávně aplikoval ( z podřazení skutkového stavu hypotéze normy vyvodil nesprávné závěry o právech a povinnostech účastníků ).

Podle § 52 odst. 1 zákona č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti ( exekuční řád ) a o změně dalších zákonů, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ exekuční řád “ ), nestanoví-li tento zákon jinak, použijí se pro exekuční řízení přiměřeně ustanovení občanského soudního řádu.

Podle § 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř. výkon rozhodnutí bude zastaven, jestliže výkon je nepřípustný, protože je tu jiný důvod, pro který rozhodnutí nelze vykonat. Jedním z důvodů pro zastavení výkonu rozhodnutí ( exekuce ) podle tohoto ustanovení je důvodně vznesená námitka promlčení vymáhané pohledávky a jejího příslušenství.

Nejvyšší soud v usnesení ze dne 2. prosince 2010, sp. zn. 20 Cdo 436/2009, uveřejněném pod číslem 103/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, na nějž při svém rozhodnutí odkázal odvolací soud, dospěl k závěru, že s ohledem na charakter směnečného závazku se otázky promlčení neupravené zákonem č. 191/1950 Sb., směnečným a šekovým, tedy i běh promlčecí doby soudem přiznané směnečné pohledávky, posoudí podle nejobecnější právní úpravy a tou je občanský zákoník, a že byla-li směnečná pohledávka přiznána v nalézacím řízení pravomocným rozhodnutím, použije se ( bez ohledu na povahu účastníků směnečného závazkového vztahu nebo na povahu kauzální pohledávky ) pro běh promlčení ustanovení § 110 obč. zák., a nikoliv ustanovení § 408 obch. zák. Oprávněný proto může podat návrh na výkon rozhodnutí ( exekuci ) nejpozději do deseti let ode dne, kdy mělo být podle rozhodnutí plněno ( § 110 odst. 1 obč. zák. ). Dále srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. prosince 2010, sp. zn. 20 Cdo 1335/2009, rozsudek téhož soudu ze dne 18. srpna 2009, sp. zn. 29 Cdo 1004/2008, uveřejněný pod číslem 85/2010 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, usnesení ze dne 15. listopadu 2011, sp. zn. 20 Cdo 2973/2011, či usnesení ze dne 26. října 2011, sp. zn. 20 Cdo 4978/2010.

Stejný závěr zastává v současné době ( oproti dříve publikovaným článkům ) i právní teorie - srov. Kovařík, Z., Zákon směnečný a šekový, Komentář, 4. vydání, nakladatelství C. H. Beck, s. 195 - 198, či Kovařík, Z., Směnka a šek v České republice, 4. vydání, C. H. Beck 2001, str. 16 - 18 a str. 274 ).

Z uvedeného vyplývá, že byla-li pohledávka oprávněné proti povinné jako směnečné ručitelce přiznána směnečným platebním rozkazem Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 2. 12. 1998, sp. zn. Sm 4456/98, který vůči ní ve výroku o věci samé nabyl právní moci dne 1. 1. 1999 a ve výroku o nákladech řízení dne 13. 1. 1999 a vykonatelnosti uplynutím třídenní lhůty k plnění, a podala-li oprávněná návrh na nařízení exekuce dne 29. 12. 2008, k promlčení vymáhané pohledávky [včetně přisouzených nákladů řízení, které jsou jejím příslušenstvím a sdílí její osud ( právní režim ) - § 121 odst. 3 obč. zák.] podle § 110 odst. 1 obč. zák. ( dle kterého platí, že bylo-li právo přiznáno pravomocným rozhodnutím soudu nebo jiného orgánu, promlčuje se za deset let ode dne, kdy mělo být podle rozhodnutí plněno ) nedošlo, jak odvolací soud v souladu s judikaturou Nejvyššího soudu dovodil. Správný je tudíž i jeho konečný závěr, že předpoklady pro zastavení exekuce podle § 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř. nebyly splněny.

Protože rozhodnutí odvolací soudu je správné a dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř. tak nebyl naplněn, Nejvyšší soud dovolání povinné podle § 243b odst. 2, části věty před středníkem o. s. ř. zamítl.

O náhradě nákladů dovolacího řízení se rozhoduje ve zvláštním režimu ( hlava VI. zákona č. 120/2001 Sb. ).

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 23. ledna 2013

JUDr. Olga Puškinová, v. r.předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Trutnově

sp. zn. 26 Nc 6323/2008

Krajského soudu v Hradci Králové

č. j. 26 Co 62/2011 - 97

Krajský soud v Hradci Králové

č. j. 26 Nc 6323/2008 - 75

Okresní soud v Trutnově

§ 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř.

č. j. 26 Nc 6323/2008 - 12

Krajského soudu v Hradci Králové

č. j. 17 Co 255/2009 - 37

Krajského soudu v Hradci Králové

sp. zn. Sm 456/98

Odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 408 odst. 1 obch. zák.

Nejvyšší soud

sp. zn. 20 Cdo 436/2009

§ 110 odst. 1 obč. zák.

§ 408 obch. zák.

§ 110 odst. 1 obč. zák.

odvolací soud

§ 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

č. 191/1950 Sb.

§ 110 obč. zák.

§ 408 obch. zák.

Krajského soudu v Ústí nad Labem

sp. zn. 10 Co 665/2007

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Odo 1141/2006

§ 408 odst. 1 obch. zák.

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolací soud

§ 52 odst. 1 zákona č. 120/2001 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

sp. zn. 20 Cdo 436/2009

odvolací soud

č. 191/1950 Sb.

§ 110 obč. zák.

§ 408 obch. zák.

§ 110 odst. 1 obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 1335/2009

sp. zn. 29 Cdo 1004/2008

sp. zn. 20 Cdo 2973/2011

sp. zn. 20 Cdo 4978/2010

Krajského soudu v Hradci Králové

sp. zn. Sm 4456/98

§ 121 odst. 3 obč. zák.

§ 110 odst. 1 obč. zák.

odvolací soud

Nejvyššího soudu

§ 268 odst. 1 písm. h ) o. s. ř.

odvolací soudu

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

hlava VI. zákona č. 120/2001 Sb.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 21. listopadu 2012 o dovolání obviněného V. D. , podanému proti rozsudku Krajského soudu v Plzni ze dne 20. 12. 2011, sp. zn. 7 To 388/2011, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Okresního soudu v Chebu pod sp. zn. 5 T 113/2005, t a k t o :

Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu se dovolání obviněného V. D. odmítá.
Odůvodnění :I.Rozsudkem Okresního soudu v Chebu ze dne 15. 2. 2010, sp. zn. 5 T 113/2005, byl obviněný V. D. uznán vinným jednak trestným činem vydírání podle § 235 odst. 1, odst. 2 písm. b ), c ) trestního zákona, účinného do 31. 12. 2009, ( zákona č. 140/1961 Sb., ve znění pozdějších předpisů, dále jen „ tr. zákon “ ), jednak trestným činem omezování osobní svobody podle § 231 odst. 1, odst. 2 tr. zákona.

Podle skutkových zjištění okresního soudu se těchto trestných činů dopustil tím, že :

„ dne 29. 2. 2004 kolem 01 :00 hodin ve F. L. , okres Ch., v N. ul. , vylákal neztotožněný spolupachatel R. M. , z diskotéky v provozovně P. L. na ulici, kde jej společně s dalším neztotožněným spolupachatelem chytli za ruce a přes odpor poškozeného dovedli k osobnímu automobilu zn. Nissan Maxima, obžalovaného V. D. , který seděl na místě řidiče, poškozeného naložili do tohoto automobilu do prostoru zadního sedadla, kde s ním jeden z neztotožněných spolupachatelů zůstal a držel ho rukou kolem krku v tzv. kravatě, druhý neztotožněný spolupachatel do auta nenastoupil, a obžalovaný D. s poškozeným a neztotožněným spolupachatelem držícím poškozeného okamžitě s vozidlem z místa odjel, přičemž po dobu jízdy tento neztotožněný spolupachatel vyhrožoval poškozenému, aby se nehýbal, nebo jej podřízne, a držel přitom v ruce lovecký nůž o délce čepele asi 20 cm, a když poškozenému několikrát zazvonil v kapse jeho mobilní telefon Nokia 3300 v hodnotě 3.800,- Kč, uvedený neztotožněný spolupachatel na pokyn obžalovaného D. poškozenému telefon odňal a po jízdě trvající cca tři čtvrtě hodiny zastavil obžalovaný s autem na neznámém místě v lese, kde poškozeného z auta vytáhli, obžalovaný D. poškozeného mlátil obuškem do celého těla a hlavy a říkal mu, jak si mohl dovolit ho okrást a dovolit okrást i chomutovskou mafii, a poté, co poškozený nemohl vstát, naložili jej do kufru předmětného automobilu a dále pokračovali v jízdě asi půl hodiny a dovezli poškozeného do obce Č. u Ch. ke garáži č. p. ....., evidenční číslo ... v majetku obžalovaného D. , kde poškozeného vyložili, svázali na nohou a připoutali v garáži policejními pouty k poloose zde se nacházejícího vozidla, do úst mu dali roubík a obžalovaný D. po poškozeném požadoval zaplacení částky 500.000,- Kč s tím, že ho tam nechají a ráno si pro něj přijdou, garáž uzavřeli a odešli, a poškozenému se podařilo k ránu dne 29. 2. 2004 dostat ke dveřím garáže a tyto pootevřít a přivolat osoby, které se v blízkosti zdržovaly, a poté byla uvědomena policie, poškozený utrpěl pohmoždění hlavy v temenní části s podkožním krevním výronem 4x4 cm, pohmoždění obličejové části v oblasti nosu s krvácením z nosních průduchů, pohmoždění pásovitého charakteru na zadní straně hrudníku a pohmoždění paží a stehen v zadní části s mnohočetnými podkožními krevními podlitinami a byl omezen v běžném způsobu života nejméně 3 týdny bolestivostí zranění, pocitem nestability a dvojitým viděním a rovněž psychickým šokem a byl v pracovní neschopnosti od 29. 2. do 31. 3. 2004. “

Za to byl obviněnému D. za současného zrušení výroku o trestu z rozsudku Okresního soudu v Chomutově ze dne 2. 3. 2007, sp. zn. 5 T 164/2000, který nabyl právní moci 23. 7. 2007, jakož i všech rozhodnutí na tento výrok obsahově navazujících, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu, uložen podle § 235 odst. 2 tr. zákona, § 35 odst. 2 tr. zákona souhrnný trest odnětí svobody v trvání tří let, pro jehož výkon byl podle § 39a odst. 2 písm. c ) tr. zákona zařazen do věznice s ostrahou. Podle § 73 odst. 1 písm. c ) tr. zákona byl zabrán černý gumový obušek s vroubkovanou rukojetí o délce 45 cm a průměru 2,5 cm. Poškozený R. M. byl podle § 229 odst. 3 tr. řádu odkázán s uplatněným nárokem na náhradu škody na řízení ve věcech občanskoprávních.

Tímto rozsudkem bylo také rozhodnuto o spoluobviněném P. H. , který byl zproštěn obžaloby pro skutek, v němž byly spatřovány trestný čin vydírání podle § 235 odst. 1, odst. 2 písm. b ), c ) tr. zákona, trestný čin loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zákona a trestný čin omezování osobní svobody podle § 231 odst. 1, odst. 2 tr. zákona.

Proti rozsudku soudu prvního stupně podal odvolání státní zástupce v neprospěch obou obviněných a dále obviněný V. D. Krajský soud v Plzni rozsudkem ze dne 20. 12. 2011, sp. zn. 7 To 338/2011, napadený rozsudek podle § 258 odst. 1 písm. d ), e ) a f ) tr. řádu zrušil v odsuzující části ohledně obviněného V. D. Podle § 259 odst. 3 tr. řádu pak sám při nezměněném popisu skutku rozhodl tak, že obviněného V. D. uznal vinným jednak trestným činem vydírání podle § 235 odst. 1, odst. 2 písm. b ), c ) tr. zákona, trestným činem loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zákona a trestným činem omezování osobní svobody podle § 231 odst. 1, odst. 2 tr. zákona. Nově mu byl uložen podle § 234 odst. 1 tr. zákona trest odnětí svobody v trvání tří a půl roku, pro jehož výkon byl podle § 39a odst. 3 tr. zákona zařazen do věznice s dozorem.

Podle § 35 odst. 2 tr. zákona byl současně zrušen výrok o trestu z rozsudku Okresního soudu v Rakovníku ze dne 11. 9. 2007, sp. zn. 1 T 52/2007, který nabyl právní moci dne 7. 11. 2007, jakož i všechna další rozhodnutí na tento výrok obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu. Krajský soud dále rozhodl podle § 73 odst. 1 písm. c ) tr. zákona o zabrání černého gumového obušku s vroubkovou rukojetí o délce 45 cm a průměru 2,5 cm Podle § 228 odst. 1 tr. řádu byla obviněnému uložena povinnost uhradit poškozenému R. M. škodu ve výši 3.500,- Kč. Odvolání státního zástupce proti zprošťující části rozsudku týkající se obviněného P. H. bylo podle § 256 tr. řádu zamítnuto.
II.Rozhodnutí krajského soudu napadl obviněný V. D. prostřednictvím svého obhájce dovoláním opřeným o ust. § 265b odst. 1 písm. d ), k ) a l ) tr. řádu, neboť má za to, že jednak byla porušena ustanovení o přítomnosti obviněného v hlavním líčení nebo ve veřejném zasedání, dále, že v rozhodnutí některý výrok chybí nebo je neúplný a konečně proto, že bylo rozhodnuto o zamítnutí nebo odmítnutí řádného opravného prostředku proti rozsudku nebo usnesení uvedenému v § 265a odst. 2 ) písm. a ) až g ), aniž byly splněny procesní podmínky stanovené zákonem pro takové rozhodnutí, nebo přestože byl v řízení předcházejícím dán důvod dovolání uvedený v písmenech a ) až k ).

Na podporu uplatněného dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. k ) tr. řádu obviněný v úvodu odůvodnění svého dovolání uvedl, že odvolací soud podle jeho názoru nerozhodl o jeho odvolání samostatným výrokem, když rozhodl pouze o odvolání státního zástupce, aniž by současně zamítl jím podané odvolání. Domnívá se tedy, že jde buď o situaci, kdy výrok odvolacího soudu chybí, nebo o situaci, kdy je nutno na rozhodnutí napadené dovoláním nahlížet jako na rozhodnutí fakticky zamítající jeho odvolání, ačkoliv takový výrok rozsudek odvolacího soudu ve skutečnosti neobsahuje.

Pokud jde o dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu, spatřuje jeho naplnění v postupu soudu prvního stupně, který přečetl usvědčující výpověď poškozeného R. M. v hlavním líčení s odkazem na ustanovení § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu, aniž by podmínky pro takový postup byly splněny. Poukázal v této souvislosti na nálezy Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 662/2001, IV. ÚS 558/2002, týkající se podmínek přečtení protokolu o výpovědi svědka v hlavním líčení. Obviněný konstatuje, že poškozený R. M. podle skutkových zjištění soudů nezemřel, neonemocněl, ani se dlouhodobě nezdržoval v cizině, takže jediný do úvahy přicházející důvod přečtení jeho předchozích výpovědí k důkazu v hlavním líčení by mohl spočívat v tom, že svědek R. M. by byl nezvěstný. Tak tomu ovšem podle obviněného nebylo, neboť z úkonů směřujících k předvedení tohoto svědka vyplývá, že je naživu. Ostatně to potvrzuje i fakt, že byl Policií ČR předveden k soudu prvního stupně a následně vyslechnut mimo hlavní líčení dne 21. 11. 2007.

Obviněný je přesvědčen, že uvedeným postupem při provedení důkazu přečtením předchozích výpovědí tohoto stěžejního svědka došlo k porušení jeho zákonem garantovaných práv, především práva vyslýchat a dát vyslechnout svědky proti sobě garantovaného článkem 6 odst. 3 písm. d ) Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Extenzívní interpretací ustanovení § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu vybočil podle mínění obviněného Krajský soud v Plzni z mezí ústavnosti.

Závěrem svého dovolání proto obviněný navrhl, aby Nejvyšší soud České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) zrušil napadený rozsudek odvolacího soudu i jemu předcházející rozsudek okresního soudu podle § 265k odst. 1 tr. řádu a podle § 265l odst. 1 tr. řádu přikázal Okresnímu soudu v Chebu, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl. Své dovolání následně doplnil návrhem, aby Nejvyšší soud po zrušení výše uvedených rozsudků rozhodl tak, že obviněný se nebere do vazby.

Nejvyšší státní zástupce se k dovolání obviněného písemně vyjádřil v souladu s ust. § 265h odst. 2 tr. řádu. Uvedl, že obviněný namítl nezákonnost provedení důkazů přečtením protokolů o výpovědích poškozeného v hlavním líčení a tedy nesprávnost jejich použití jako důkazu, o který soudy opřely závěr o jeho vině, přičemž se jednalo o důkaz stěžejní. Co se týče dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. d ) tr. řádu, je třeba dospět k závěru, že dovolatelovy námitky o vadnosti důkazu pod uvedený dovolací důvod podřadit nelze, stejně tak je nelze podřadit pod žádný ze zákonných dovolacích důvodů. Ovšem má za to, že dovolací soud musí ve výjimečných případech, pokud to odůvodňuje extrémní rozpor mezi skutkovými zjištěními soudů a provedenými důkazy, zasáhnout do skutkového základu rozhodnutí s ohledem na principy, které vyplývají z ústavně garantovaného práva na spravedlivý proces. A to mimo jiné tehdy, jestliže skutková zjištění soudů jsou založena výlučně nebo v rozhodující míře na takovém úkonu, který je v důsledku nějaké podstatné vady jako důkaz nepoužitelný a zbývající důkazy nejsou způsobilé být podkladem učiněných skutkových zjištění.

Nejvyšší státní zástupce shrnul, že první výslech svědka poškozeného R. M. byl proveden v přípravném řízení dne 16. 5. 2005, podruhé byl tento svědek vyslechnut soudem mimo hlavní líčení v režimu podle § 183a odst. 1 tr. řádu. Z ustanovení § 183a odst. 1 věty první tr. řádu podle nejvyššího státního zástupce vyplývá, že v řízení před soudem lze vyslechnout obviněného, svědka, znalce, nebo provést jiný důkaz mimo hlavní líčení nebo veřejné zasedání, avšak pouze výjimečně z důležitých důvodů, přičemž je věcí soudu, aby posoudil, zda tyto předpoklady jsou naplněny. Základní podmínkou podle něj je, aby soud nepokládal osobní výslech za nutný. Osobní výslech nebude zpravidla nutný v těch případech, kdy vzhledem k předmětu výslechu, případně i k vyslýchané osobě lze připustit výjimku ze zásady ústnosti v hlavním líčení, aniž by to bylo na úkor zjišťování skutkového stavu věci bez důvodných pochybností. Z konkrétních okolností případu je třeba dovodit, že soud prvého stupně k tomuto procesnímu postupu vedlo zjištění, že poškozený má z obviněného důvodné obavy, neboť tento se, byť zprostředkovaně, snažil v průběhu řízení výslech výpovědi poškozeného ovlivnit. Obavy poškozeného z osoby obviněného soud vyhodnotil jako důvodné i s ohledem na charakter trestné činnosti obviněného, který již byl v minulosti pro vyděračské jednání pravomocně odsouzen. Pokud jde o účast obviněného při takovém výslechu, lze ze znění § 183a tr. řádu dovodit, že obviněný nemusí být výslechu svědka mimo hlavní líčení přítomen. S ohledem na obhajovací práva obviněného však musí být podle mínění nejvyššího státního zástupce takto opatřený důkaz proveden v hlavním líčení, a to v souladu s příslušným ustanovením trestního řádu, čímž by mělo být respektováno hledisko kontradiktornosti řízení, neboť bez souhlasu obviněného nelze takto pořízený důkazní prostředek provést jako důkaz a použít jej k rozhodnutí.

Nejvyšší státní zástupce má za to, že okresní soud nepostupoval správně, pokud přečtení protokolu o svědecké výpovědi poškozeného opřel o ustanovení § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu, neboť podmínky pro aplikaci tohoto ustanovení nebyly dány. Svědek R. M. totiž prokazatelně nezemřel, nestal se nezvěstným, nezdržoval se v cizině, ani neonemocněl takovou chorobou, která by natrvalo, nebo po dohlednou dobu znemožňovala jeho výslech. Poukázal přitom na nález Ústavního soudu sp. zn. IV. ÚS 558/02, podle kterého podmínky pro čtení výpovědi svědka v hlavním líčení podle § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu, jde-li o svědka klíčového, jehož výpověď je rozhodujícím důkazem pro výrok o vině, nelze interpretovat extenzivně, neboť takový postup porušuje právo obviněného na fair proces. V takovém případě by výpověď svědka podaná mimo hlavní líčení mohla být podle názoru nejvyššího státního zástupce v hlavním líčení k důkazu přečtena pouze za podmínek § 211 odst. 1 tr. řádu, tedy v případě přítomnosti obviněného u hlavního líčení pouze se souhlasem jeho a se souhlasem státního zástupce. V posuzované trestní věci však výslovný souhlas obviněného se čtením výslechu, který byl proveden mimo hlavní líčení, udělen nebyl. Je to zřetelné i z toho, že obhájce obviněného po takovém provedení výslechu navrhl osobní výslech svědka R. M. Má za to, že v posuzované trestní věci s ohledem na výslovné znění ustanovení § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu nebylo možné číst ani protokol o výpovědi zmíněného svědka pořízený v přípravném řízení.

Nejvyšší státní zástupce z toho vyvozuje, že uvedeným postupem bylo porušeno právo obviněného podle článku 6 odst. 3 písm. d ) Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podle něhož obviněný musí mít možnost nejméně jednou v trestním řízení vyslýchat nebo dát vyslýchat svědky proti sobě. Protože v posuzované trestní věci je podle jeho názoru výpověď poškozeného R. M. výpovědí zásadní, podle níž se odvíjela konkretizace osoby pachatele, je třeba dospět k závěru o extrémním rozporu mezi skutkovými zjištěními a právním závěrem soudu o vině obviněného.

Další dovolací důvody uplatněné obviněným podle § 265b odst. 1 písm. k ) a l ) tr. řádu nejvyšší státní zástupce nepovažuje za opodstatněné. Protože však rozhodnutím soudu obou stupňů došlo k situaci, kdy nepoužitelnost důkazu výslechem stěžejního svědka postavila ve věci učiněná skutková zjištění do extrémního rozporu s ostatními provedenými důkazy, navrhl, aby Nejvyšší soud zrušil jak rozsudek Krajského soudu v Plzni, tak jemu předcházející rozsudek Okresního soudu v Chebu, a Okresnímu soudu v Chebu přikázal, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl. Současně vyjádřil souhlas s tím, aby Nejvyšší soud učinil toto rozhodnutí za podmínek § 265r odst. 1 písm. b ) tr. řádu v neveřejném zasedání.
III.Nejvyšší soud jako soud dovolací nejdříve ověřil, že dovolání obviněného D. je přípustné ( § 265a tr. řádu ), bylo podáno oprávněnou osobou ( § 265d tr. řádu ), v zákonné lhůtě a na předepsaném místě ( § 265e tr. řádu ).

Poté se zaměřil na to, zda námitky uplatněné v dovolání obviněného V. D. lze skutečně považovat za některý z důvodů dovolání podle § 265b odst. 1 tr. řádu, neboť uplatnění námitek, které obsahově naplňují dovolací důvod, je nezbytnou podmínkou přezkumu napadeného rozhodnutí dovolacím soudem podle § 265i odst. 3 tr. řádu. Nyní k jednotlivým uplatněným dovolacím důvodům :

K dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. d ) tr. řádu

 Tento dovolací důvod je naplněn tehdy, pokud byla porušena ustanovení o přítomnosti obviněného v hlavním líčení nebo ve veřejném zasedání.

Jak to v souladu s judikaturou Ústavního i Nejvyššího soudu výstižně konstatoval ve svém vyjádření nejvyšší státní zástupce, námitky obviněného spatřující porušení jeho práv na obhajobu v provedení důkazu přečtením předchozích výpovědí svědka R. M. v hlavním líčení k důkazu podle § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu pod uvedený, ale ani jiný dovolací důvod, podřadit nelze. Současně ovšem shora zmíněná judikatura připouští ve skutečně výjimečných případech, kdy je zjištěn extrémní rozpor mezi skutkovými zjištěními soudů a provedenými důkazy, aby dovolací soud zasáhl do skutkového základu rozhodnutí, aby tak byly respektovány principy, které vyplývají z ústavně garantovaného práva na spravedlivý proces. Jedním z takových případů může být situace, kdy skutková zjištění soudů jsou založena výlučně nebo v rozhodující míře na takovém úkonu, který je v důsledku nějaké podstatné vady jako důkaz nepoužitelný, a zbývající důkazy nejsou způsobilé být podkladem učiněných skutkových zjištění.

V posuzovaném případě napadal dovolatel zákonnost provedení důkazu přečtením výpovědí svědka R. M. z přípravného řízení ze dne 16. 5. 2005 a dále protokolu o jeho výslechu mimo hlavní líčení dne 21. 11. 2007. Ty okresní soud přečetl k důkazu podle § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu a mimo jiné i na nich založil svůj závěr o vině obviněného D.

Výpověď svědka R. M. z přípravného řízení byla učiněna dne 16. 5. 2005. Výslech započal ve 14.05 hodin. Jak je patrné ze spisu, obhájce obviněného JUDr. Petr Zavřel byl o konání výslechu informován písemně, vyrozumění převzal dne 12.5.2005 ( viz doručenka č.l. 226 ). Podle záznamu policejního orgánu se telefonicky omluvil s tím, že se výslechu nezúčastní, neboť je zaneprázdněn. ( výslechu byla přítomna obhájkyně spoluobviněného P. H. ).

Další výslech svědka R. M. , tentokrát již po podání obžaloby, avšak mimo hlavní líčení, proběhl dne 21. 11. 2007. O jeho konání byl obhájce obviněného JUDr. Zavřel vyrozuměn den předem, tj. dne 20. 11. 2007, a to proto, že až tohoto dne byla realizována mnohokrát opakovaná žádost o předvedení svědka Policií ČR. Podle záznamu ve spise pořízeném předsedkyní senátu ( viz č. l. 555 ) byl obhájce JUDr. Zavřel informován o tom, že výslech se bude konat následujícího dne, avšak uvedl, že se výslechu nezúčastní s tím, nechť jej zastoupí obhájkyně spoluobviněného P. H. JUDr. Natálie Slavíková.

Podle § 183a odst. 1 tr. řádu může předseda senátu výjimečně z důležitých důvodů vyslechnout svědka mimo hlavní líčení. Státní zástupce i obhájce obviněného, kterého se takový úkon týká, jsou oprávněni se takového úkonu zúčastnit a o jeho konání být včas vyrozuměni, ledaže nelze provedení úkonu odložit a jejich vyrozumění nelze zajistit. V ust. § 183a odst. 3 tr. řádu se pak zdůrazňuje, že má-li takový důkaz později sloužit k rozhodnutí v hlavním líčení nebo veřejném zasedání, musí v něm být v souladu se zákonem proveden. Číst protokol o výslechu takového svědka je v hlavním líčení možné pouze za podmínek uvedených v § 211.

Ustanovení § 211 tr. řádu pak upravuje případy, kdy lze místo výslechu svědka v hlavním líčení přečíst protokol o jeho výpovědi. Okresní soud přečetl shora zmíněné výpovědi svědka R. M. podle § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu. Podle tohoto ustanovení se protokol o výpovědi svědka přečte také tehdy, byl-li výslech proveden způsobem odpovídajícím ustanovení tohoto zákona ( tj. tr. řádu ) a taková osoba zemřela nebo se stala nezvěstnou, pro dlouhodobý pobyt v cizině nedosažitelnou, nebo onemocněla chorobou, která natrvalo nebo pro dohlednou dobu znemožňuje její výslech. Jinými slovy trestní řád zde připouští čtení protokolu o předchozí výpovědi k důkazu namísto osobního výslechu svědka v případech, kdy je zřejmé, že osobnímu výslechu brání natrvalo či pro dohlednou, nikoli přechodnou dobu některá z vyjmenovaných překážek, v důsledku které je osoba pro soud nedosažitelná. Rigidní setrvávání na osobním výslechu svědka v situacích taxativně uvedených v citovaném ustanovení by totiž znamenalo buď nepoužitelnost předchozí výpovědi jako důkazu anebo extrémní průtahy trestního řízení v případě dlouhodobého čekání s nejistým výsledkem, zda překážka osobního výslechu odpadne. Podle judikatury Ústavního soudu ( srov. III. ÚS 128/06 ) překážky uvedené v § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu musejí mít takový charakter, aby bylo možno důvodně usuzovat, že výslech svědka bude před soudem v dohledné době znemožněn, takže nelze stanovit reálný termín, kdy bude osobní výslech možný. To by bylo v rozporu s jednou ze základních zásad trestního řízení, podle níž musí orgány činné v trestním řízení projednávat urychleně bez zbytečných průtahů, s největším urychlením pak zejména vazební věci ( § 2 odst. 4 tr. řádu ). V této souvislosti nutno připomenout, že okresní soud přistoupil k přečtení výpovědí svědka R. M. v hlavním líčení dne 8. 9. 2009, za situace, kdy od podání obžaloby v lednu 2006 činil mnohačetné marné pokusy o zajištění účasti tohoto svědka a vypátrání jeho pobytu, s jedinou výjimkou v podstatě náhodného předvedení v lednu 2007. Poté následovaly po dobu dvou a půl roku další marné pokusy o zjištění místa, kde se svědek zdržuje. Nebyla zde přitom žádná skutečnost, která by dovolovala činit závěr, že tato situace se v dohledné době změní a účast svědka bude možno zajistit. Další protahování řízení jen z tohoto důvodu by bylo zjevně v rozporu se základním právem obviněného na projednání jeho věci bez průtahů ( čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod ).

Současně ale šlo o výjimku ze zásady ústnosti ( § 2 odst. 11 tr. řádu ), podle níž jednání před soudy je ústní, důkazy výpověďmi svědků se provádí z p r a v i d l a tak, že se tyto osoby vyslýchají. Ust. § 2 odst. 4 tr. řádu současně stanoví, že trestní věci se projednávají při plném šetření práv a svobod zaručených Listinou základních práv a svobod a mezinárodními smlouvami o lidských právech a svobodách, jimiž je Česká republika vázána. Při provádění úkonů trestního řízení lze do těchto práv osob, jichž se takové úkony dotýkají, zasahovat jen v odůvodněných případech na základě zákona a v nezbytné míře pro zajištění účelu trestního řízení.

V posuzovaném případě bylo dovolatelem namítáno, že bylo soudy porušeno jeho právo podle čl. 6 odst. 3 písm. d ) Úmluvy o ochraně lidských práv a svobod ( dále jen Úmluva ), tj. že každý, kdo je obviněn z trestného činu, má právo vyslýchat nebo dát vyslýchat svědky proti sobě ( obdobně viz § 33 odst. 1 tr. řádu ).

Nejvyšší soud ale nezjistil, že by okresní nebo krajský soud postupovaly v rozporu s uvedenými ustanoveními trestního řádu, nebo že by nerespektovaly kontradiktornost trestního řízení garantovanou Úmluvou. Evropský soud pro lidská práva citované minimální právo interpretuje tak, že pouhé přečtení protokolu o výpovědi z přípravného řízení samo o sobě sice nemusí odporovat citovanému ustanovení Úmluvy, situaci je však vždy nutné posoudit z pohledu zachování práv obhajoby, jejichž ochrana je předmětem a účelem uvedeného ustanovení. Pro posouzení, zda došlo k porušení čl. 6 odst. 3 písm. d ) Úmluvy je především rozhodné, zda stěžovatel měl nebo naopak neměl možnost v předchozích stádiích řízení pokládat otázky osobě, jejíž výpověď má být u soudu čtena. ( II. ÚS 662/01 ).

K popsané procesní situaci existuje rozsáhlá judikatura Ústavního soudu, kde ovšem stanovisko Ústavního soudu vždy odvisí od situace v individuálním posuzovaném případu. V obecnější poloze Ústavní soud v nálezu sp. zn. IV. ÚS 558/02 konstatoval, že výčet překážek bránících výslechu svědka uvádí ust. § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu taxativně a jejich existence musí být spolehlivě zjištěna.

Za ještě důležitější pro řešení nastolené otázky považuje Nejvyšší soud další část odůvodnění tohoto nálezu Ústavního soudu, kde se uvádí, že „ při posuzování zda případným extenzivním výkladem vybočily obecné soudy z rámce ústavnosti, je třeba zvažovat, zda výpověď takového svědka byla pouze jedním z důkazů usvědčujících pachatele či se jednalo o zásadní usvědčující důkaz “.

Nejvyšší soud především shledal, že jak při výslechu svědka R. M. v přípravném řízení dne 16. 5. 2005, tak při jeho výslechu mimo hlavní líčení dne 21. 11. 2007, nedošlo k porušení práva obviněného na obhajobu, když v obou případech byl jeho obhájce o konání výslechu včas vyrozuměn a vzdal se účasti u tohoto úkonu, k níž nemůže být nijak donucován. Nelze přitom pominout ani to, že obou výslechů se zúčastnila obhájkyně spoluobviněného P. H. JUDr. Natálie Slavíková, jehož obhajoba i zájmy byly v podstatě totožné s obhajobou obviněného D. Jmenovaná obhájkyně postupovala zejména při prvém výslechu aktivně ( viz č.l. 123 ), kladla svědkovi otázky a to způsobem, který zahrnoval i zájmy obhajoby obviněného D. Nelze proto dovozovat, že by v tomto ohledu právo na obhajobu obviněného D. utrpělo nějakou újmu.

V souladu se zákonem proběhl i druhý výslech svědka R. M. mimo hlavní líčení dne 21. 11. 2007. Z obsahu spisu je zřejmé, že svědek, jak sám připustil, se z obavy z obviněného snažil dlouhodobě vyhnout kontaktu s ním, a to i v rámci podání výpovědi v hlavním líčení. Poté co byla konečně realizována žádost o předvedení tohoto svědka, okresní soud jednal adekvátně situaci a operativně zajistil jeho výslech následujícího dne, i když mimo hlavní líčení. Konání hlavního líčení by v tak krátkém termínu nebylo možno reálně zajistit. S ohledem na zjevně odmítavý postoj svědka M. k účasti v hlavním líčení to byla za těchto podmínek jediná možnost umožnit stranám, a to především obhajobě, jeho opětovný výslech. Tuto možnost stejně jako v případě předchozího výslechu využila jen obhájkyně spoluobviněného H. JUDr. Slavíková, když obhájce obviněného D. JUDr. Petr Zavřel sdělil soudu, že na své účasti netrvá a nechá se při úkonu zastoupit JUDr. Slavíkovou. Shora popsané okolnosti výslechu a negativní postoj svědka M. tak podle Nejvyššího soudu představují „ důležité důvody “, za nichž lze v souladu s ust. § 183a odst. 1 tr. řádu připustit konání výslechu mimo hlavní líčení.

Stěžejní otázkou ale zůstávalo, zda oba shora zmíněné protokoly o výpovědích svědka M. bylo možno přečíst k důkazu podle § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu. Okresní soud dovodil možnost použití tohoto ustanovení se závěru, že svědek R. M. je nezvěstný. Jak důvodně konstatuje ve svém dovolání obviněný, trestní řád tento pojem pro potřeby trestního řízení obecně ani ve vztahu k tomuto ustanovení nedefinuje, přičemž nelze dovodit, že by šlo v případě jeho praktické aplikace podle § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu o nějaký formální status. Z kontextu dalších alternativ umožňujících čtení protokolu o dřívější výpovědi podle § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu však lze dovodit, že se musí jednat o situaci, kdy dosažení osobního výslechu svědka před soudem není reálné a to ani za použití pořádkových opatření, které má soud k dispozici ( pořádkové pokuty, předvedení ). Z obsahu spisu je zřejmé, že okresní soud vyvinul k zajištění osobního výslechu svědka M. v hlavním líčení maximální úsilí. Počínaje prvním nařízením hlavního líčení v lednu 2006 učinil okresní soud desítky marných úkonů ve snaze doručit svědku M. předvolání, vypátrat jeho pobyt, eventuálně ho nechat předvést policií. Poslední se podařilo až díky zjevně šťastné náhodě v jediném případě dne 21. 11. 2007. Nelze přehlížet ani to, že při tomto výslechu byl svědek informován o konání hlavního líčení dne 17. 1. 2008, přičemž slíbil, že se k němu dostaví. Současně sdělil soudu údajnou adresu svého aktuálního faktického pobytu v P., na níž má být obesílán. V rozporu s tím se však k hlavnímu líčení nedostavil a jak plyne z dalšího šetření provedeného soudem, svědkem uvedená adresa nebyla místem, kde by se ve skutečnosti zdržoval. Lze z toho dovodit, že svědek se snažil pod dojmem obavy z obviněného D. za každou cenu vyhnout kontaktu s ním, což koresponduje i jeho vysvětlení k dopisu založenému ve spise ( viz č. l. 446 spisu ). V něm měl ( zjevně v rozporu s dalšími zjištěními ) tvrdit, že obviněného D. nezná a nikdy neznal, čímž zcela změnil svou předchozí výpověď a potvrdil obhajobu obviněného. Tvrzení svědka, že tak učinil pod hrozbou násilí, tak soudy v kontextu důkazů dalších důvodně pokládaly za věrohodné vysvětlení.

Dovolatel v tomto ohledu poukazoval na nález Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 662/2001, který v tam posuzovaném případě při definici nezvěstnosti připouštěl analogické použití § 7 občanského zákoníku. Odlišnost však lze spatřovat v tom, že občanskoprávní interpretace tohoto pojmu má vazbu na podmínky zániku způsobilosti mít práva a povinnosti, kde se obdobně jako u zemřelé osoby vyžaduje absence zpráv o tom, že osoba je naživu. U podmínek čtení protokolu o předchozí výpovědi ze srovnání s dalšími podmínkami uvedenými v § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu lze dovodit, že důvodné pochybnosti no tom, zda hledaná osoba žije, nejsou nevyhnutelně podmínkou pro čtení její předchozí výpovědi ( viz podmínka dlouhodobého pobytu v cizině nebo onemocnění osoby znemožňující na dohlednou dobu její výslech ). Za rozhodující argument pro závěr o porušení práva na obhajobu ve zde posuzovaném případě však Ústavní soud v obdobných případech považoval to, že obviněnému, resp. jeho obhájci nebyla dána možnost zúčastnit se výslechu, kde nezvěstný svědek poskytl výpověď, která byla později k důkazu čtena.

Nejvyšší soud proto shledal, že podmínky dovolující čtení protokolu o předchozích výpovědích svědka R. M. stanovené v § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu byly v obou případech splněny. Poslední otázkou, kterou Nejvyšší soud v této souvislosti řešil, bylo, zda „ snížený standard “ provedení tohoto důkazu v hlavním líčení nezpochybňuje závěr o vině obviněného V. D. , k němuž okresní i krajský soud dospěly. Zde Nejvyšší soud opět důkladně vážil bohatou judikaturu Ústavního soudu k této otázce, která souhrnně řečeno upozorňuje na to, že interpretace ust. § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu nesmí být extenzivní a jeho použití nesmí být mechanické, neboť musí respektovat i význam tohoto důkazu v kontextu dalších důkazů opatřených v předmětném trestním řízení. Nejde tedy o formalistické chápání interpretace procesních předpisů, ale uvážení toho, jak jejich použití ovlivnilo kvalitu výsledných skutkových zjištění.

Přečtení výpovědi svědka podle § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu a zejména její využití pro závěr o vině obviněného je podle Nejvyššího soudu při respektování zásad fair procesu vyloučeno v případě, kdy by se jednalo o tzv. „ klíčového “ svědka, jehož výpověď by byla jediným osamoceným a stěžejním důkazem v předmětné věci.

Ústavní soud ve svém nálezu sp. zn. IV. ÚS 569/11 uvedl, že čtení předchozí výpovědi svědka k důkazu není samo o sobě v rozporu s čl. 6 odst. 1, 3 písm. d ) Úmluvy, lze ho však připustit pouze za předpokladu, že se jedná o opatření striktně nezbytné a nesnáze způsobené obhajobě omezením jejích práv budou dostatečně kompenzovány postupem orgánů činných v trestním řízení. Přečtená výpověď svědka, který nebyl nikdy vyslechnut kontradiktorně, nemůže být výlučným nebo rozhodujícím důkazem viny.

 Tak tomu ale v posuzovaném případě rozhodně nebylo. Bylo nesporné, že R. M. byl svědkem B. nalezen dne 29. 2. 2004 v ranních hodinách v garáži obviněného připoután pouty zraněný, ve značně zbědovaném stavu. Svědci, kteří s ním v této době přišli do kontaktu, shodně potvrzují, že za pachatele označoval od počátku „ Vencu “- mafiána. Při rekognici podle fotografií provedené dne 19. 3. 2004 ( viz č. l. 113 ) jako neodkladný úkon v souladu s ust. § 158a tr. řádu za účasti soudce poškozený obviněného D. poznal a bez zaváhání označil za pachatele svého napadení ( protokol přečten k důkazu v hlavním líčení dne 8. 9. 2009 podle § 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu, ač jeho čtení umožňuje ust. § 211 odst. 2 písm. b ) tr. řádu bez podmínky, že svědek je nezvěstný ). Obviněný D. se v ranních hodinách dne 29. 2. 2004 u garáže objevil, když byl kontrolován hlídkou Policie ČR, k dotazu policistů zapíral, že jde o jeho garáž, později vypověděl, že sem šel jen vybírat nájem. Svědek P. K. ovšem striktně popřel, že by měl garáž obviněného v pronájmu, stejně jako to, že by podpis na nájemní smlouvě patřil jemu. Popis auta, kterým byl poškozený do garáže odvezen, korespondoval vzhledu auta, které obviněný v inkriminované době vlastnil. Poškozený uvedl, že byl opakovaně mlácen obuškem, tedy velmi specifickou zbraní. V autě obviněného byl vzápětí nalezen pod sedadly obušek, jehož parametry přesně odpovídaly zbrani popisované poškozeným. Alibi obviněného bylo vyvráceno prostřednictvím údajů o telekomunikačním provozu jeho mobilního telefonu a telefonu poškozeného, ze kterých plyne, že v inkriminované době se pohybovali ve stejném čase po stejné trase. Tvrzení obviněného, že telefon náhodně zakoupil až po činu, soudy důvodně hodnotily jako zcela nevěrohodné. Konečně nelze přehlížet, že i důvod, pro který měl obviněný k útoku na poškozeného přistoupit, tak jak jej uvedl poškozený, odpovídá dalším zjištěným skutečnostem ( vymáhání hotovosti v souvislosti s podvodným jednáním poškozeného, jehož se předtím dopustil ). Nelze odhlížet ani od faktu, že obviněný byl v minulosti opakovaně trestán. Mezi odsouzeními obviněného figuruje i pravomocné odsouzení rozsudkem Okresního soudu v Rakovníku sp. zn. 1 T 52/2007 pro trestný čin vydírání podle § 235 odst. 1, odst. 2 písm. b ), c ) tr. zákona spočívající v násilném vymáhání údajného dluhu spolu s dalšími dvěma spolupachateli, tedy pro jednání zcela shodné jako tomu bylo v posuzovaném případě. Lze tedy shrnout, že výpovědi svědka R. M. byly sice důležitým důkazem pro závěr o vině obviněného D. , ale zdaleka ne důkazem jediným, když ( jak patrno z rekapitulace důkazů shora ) byl obviněný ze spáchání trestné činnosti spolehlivě usvědčován celou řadou důkazů dalších, které by podle názoru Nejvyššího soudu k závěru o vině obviněného vedly i při odhlédnutí od výpovědi svědka M. Nejvyšší soud proto uzavřel, že i při rezervovaném hodnocení významu výpovědí svědka R. M. se závěr o vině obviněného V. D. , k němuž shodně dospěly Okresní soud v Chebu a Krajský soud v Plzni, jeví jako dostatečně podložený mnoha dalšími důkazy, prostý libovůle při jejich hodnocení, a proto zcela přesvědčivý a zákonný.

K dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. k ) tr. řádu

Tento důvod je naplněn, pokud v napadeném rozhodnutí některý výrok chybí nebo je neúplný. Podle názoru dovolatele odvolací soud neuvedl ve výroku svého rozsudku, jak rozhodl o jeho odvolání, když k odvolání státního zástupce rozhodl znovu o vině i trestu, aniž by současně podle § 256 tr. řádu zamítl odvolání podané obviněným.

Nejvyšší soud ovšem zjistil, že tato námitka dovolatele není opodstatněná. Krajský soud ve výroku svého rozsudku z 20. 12. 2011 výslovně uvedl ( viz první odstavec výroku ), že rozsudek okresního soudu zrušuje „ k odvolání státního zástupce a obžalovaného “. I když v některých ohledech krajský soud rozsudek okresního soudu zpřísnil ( doplnění výroku o vině trestným činem loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zákona, zvýšení výměry uloženého trestu odnětí svobody o půl roku ), což mohl učinit toliko z podnětu odvolání státního zástupce podaného v neprospěch obviněného, současně provedl i změnu v jeho prospěch, když jej pro výkon uloženého trestu odnětí svobody zařadil do věznice s dozorem, zatímco rozsudkem okresního soudu byl zařazen do přísnějšího režimu věznice s ostrahou. Ve prospěch obviněného tak zohlednil jednak průtahy předchozího řízení, na nichž se nepodílel, i pozitivní hodnocení chování obviněného v předchozím výkonu trestu, které dovodil z faktu, že byl z výkonu tohoto trestu podmíněně propuštěn ( blíže viz str. 14 odůvodnění rozsudku krajského soudu ). Z toho je zjevné, že ke změně rozsudku okresního soudu došlo i z podnětu odvolání obviněného. Nelze se tedy ztotožnit s jeho námitkou, že výrok o tom, jak bylo krajským soudem rozhodnuto o jeho odvolání, ve výroku chybí.

K dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. řádu

Podle dovolatele spočívalo naplnění tohoto dovolacího důvodu v tom, že „ bylo ( implicitně ) rozhodnuto o jeho dovolání, aniž by pro takový postup byly splněny procesní podmínky “. Dovolatel naplnění tohoto dovolacího důvodu blíže nespecifikoval.

Nejvyšší soud k tomu uvádí, že ustanovení § 265b odst. 1 písm. l ) tr. řádu v sobě obsahuje dvě alternativy dovolacího důvodu. Může jím být existence vady spočívající v tom, že bylo rozhodnuto o zamítnutí nebo odmítnutí řádného opravného prostředku proti rozsudku nebo usnesení uvedenému v § 265a odst. 2 písm. a ) až g ) tr. řádu, aniž byly splněny procesní podmínky stanovené zákonem pro takové rozhodnutí ( alternativa prvá ) nebo byl v řízení mu předcházejícím dán důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. a ) až k ) tr. řádu ( alternativa druhá ). Prvá alternativa tedy dopadá na případy, kdy došlo k zamítnutí nebo odmítnutí řádného opravného prostředku bez jeho věcného přezkoumání a procesní strana tak byla zbavena přístupu ke druhé instanci, druhá na případy, kdy byl zamítnut řádný opravný prostředek, ačkoliv již v předcházejícím řízení byl dán některý ze shora uvedených dovolacích důvodů.

V posuzované věci prvá alternativa tohoto dovolacího důvodu nemohla nastat, neboť Krajský soud v Plzni rozhodl o odvolání obviněného D. ve veřejném zasedání. Druhá alternativa tohoto dovolacího důvodu by pak v posuzovaném případě byla naplněna toliko za předpokladu, že by napadené rozhodnutí a řízení mu předcházející bylo skutečně zatíženo vadami předpokládanými v dovolacím důvodu podle § 265b odst. 1 písm. d ) nebo k ) tr. řádu, na které dovolatel ve svém mimořádném opravném prostředku odkazoval, což však Nejvyšší soud nezjistil.IV.
Nejvyšší soud proto uzavřel, že dovolání obviněného je zjevně neopodstatněné, a jako takové je odmítl podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu.

 Toto rozhodnutí učinil Nejvyšší soud v souladu s ust. § 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu v neveřejném zasedání.

Poučení : Proti tomuto rozhodnutí není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. řádu ).

V Brně dne 21. listopadu 2012

Předseda senátu :
JUDr. Robert Fremr

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Plzni

sp. zn. 7 To 388/2011

soudu odvolacího

Okresního soudu v Chebu

sp. zn. 5 T 113/2005

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu

Okresního soudu v Chebu

sp. zn. 5 T 113/2005

účinného do 31. 12. 2009

zákona č. 140/1961 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 231 odst. 1, odst. 2 tr. zákona

okresního soudu

Okresního soudu v Chomutově

sp. zn. 5 T 164/2000

§ 39a odst. 2 písm. c ) tr. zákona

§ 73 odst. 1 písm. c ) tr. zákona

§ 229 odst. 3 tr. řádu

§ 234 odst. 1 tr. zákona

§ 231 odst. 1, odst. 2 tr. zákona

soudu prvního stupně

Krajský soud v Plzni

sp. zn. 7 To 338/2011

§ 259 odst. 3 tr. řádu

§ 234 odst. 1 tr. zákona

§ 231 odst. 1, odst. 2 tr. zákona

§ 234 odst. 1 tr. zákona

§ 39a odst. 3 tr. zákona

§ 35 odst. 2 tr. zákona

Okresního soudu v Rakovníku

sp. zn. 1 T 52/2007

Krajský soud

§ 73 odst. 1 písm. c ) tr. zákona

§ 228 odst. 1 tr. řádu

§ 256 tr. řádu

krajského soudu

§ 265a odst. 2 ) písm. a ) až g )

písmenech a ) až k )

§ 265b odst. 1 písm. k ) tr. řádu

odvolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

soudu prvního stupně

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 662/2001

IV. ÚS 558/2002

soudu prvního stupně

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

Krajský soud v Plzni

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

okresního soudu

§ 265k odst. 1 tr. řádu

§ 265l odst. 1 tr. řádu

Okresnímu soudu v Chebu

Nejvyšší soud

§ 265h odst. 2 tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. d ) tr. řádu

dovolací soud

§ 183a odst. 1 tr. řádu

§ 183a odst. 1 věty první tr. řádu

§ 183a tr. řádu

okresní soud

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 558/02

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

§ 211 odst. 1 tr. řádu

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. k ) a l ) tr. řádu

Nejvyšší soud

Krajského soudu v Plzni

Okresního soudu v Chebu

Okresnímu soudu v Chebu

Nejvyšší soud

§ 265r odst. 1 písm. b ) tr. řádu

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265a tr. řádu

§ 265d tr. řádu

§ 265e tr. řádu

§ 265b odst. 1 tr. řádu

dovolacím soudem

§ 265i odst. 3 tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. d ) tr. řádu

Nejvyššího soudu

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

dovolací soud

okresní soud

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

§ 183a odst. 1 tr. řádu

§ 183a odst. 3 tr. řádu

§ 211

§ 211 tr. řádu

Okresní soud

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

tr. řádu

Ústavního soudu

III. ÚS 128/06

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

§ 2 odst. 4 tr. řádu

okresní soud

§ 2 odst. 11 tr. řádu

§ 2 odst. 4 tr. řádu

§ 33 odst. 1 tr. řádu

Nejvyšší soud

krajský soud

čl. 6 odst. 3 písm. d ) Úmluvy

II. ÚS 662/01

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. IV. ÚS 558/02

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

Nejvyšší soud

okresní soud

Nejvyššího soudu

§ 183a odst. 1 tr. řádu

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

Okresní soud

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

okresní soud

okresní soud

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 662/2001

§ 7 občanského zákoníku

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

Ústavní soud

Nejvyšší soud

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

Nejvyšší soud

krajský soud

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

Nejvyššího soudu

Ústavní soud

sp. zn. IV. ÚS 569/11

čl. 6 odst. 1, 3 písm. d ) Úmluvy

§ 158a tr. řádu

§ 211 odst. 2 písm. a ) tr. řádu

§ 211 odst. 2 písm. b ) tr. řádu

Okresního soudu v Rakovníku

sp. zn. 1 T 52/2007

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

Okresní soud v Chebu

Krajský soud v Plzni

§ 265b odst. 1 písm. k ) tr. řádu

odvolací soud

§ 256 tr. řádu

Nejvyšší soud

Krajský soud

okresního soudu

krajský soud

okresního soudu

§ 234 odst. 1 tr. zákona

okresního soudu

krajského soudu

okresního soudu

krajským soudem

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. řádu

Krajský soud v Plzni

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu

§ 265n tr. řádu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Františka Duchoně a soudců Ivany Janů a Vojena Güttlera ve věci ústavní stížnosti stěžovatelky I. M., zastoupené JUDr. Vladimírem Turkem, advokátem se sídlem Krkonošská 16/2001, Praha 2, proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 18. 2. 2009, č. j. 23 Co 572/2008-83, a proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 7 ze dne 14. 11. 2007, č. j. 47 C 208/2006-90, za účasti Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 7 jako účastníků řízení, spojené s návrhem na zrušení § 15a odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb. ( zákona o rodině ), takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.
Včasnou ústavní stížností stěžovatelka navrhla zrušení shora označených rozsudků Městského soudu v Praze ( dále též "odvolací soud" ), a Obvodního soudu pro Prahu 7 ( dále též "soud prvního stupně" ). Rozsudkem odvolacího soudu byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně, jímž byla zamítnuta žaloba stěžovatelky, aby její manželství s žalovaným P. M., uzavřené dne 19. 3. 2004 před Úřadem městské části Praha 11, bylo prohlášeno za neplatné. Stěžovatelka tvrdila, že tímto postupem bylo porušeno její právo na soudní ochranu, garantované čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, a její právo na spravedlivý proces, garantované čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Stěžovatelka v ústavní stížnosti popsala dosavadní průběh řízení, v němž se domáhala prohlášení jejího manželství s P. M. za neplatné.

Jak vyplývá z ústavní stížnosti stěžovatelky i z Ústavním soudem vyžádaného soudního spisu, žaloba na prohlášení manželství za neplatné byla soudem prvního stupně zamítnuta, přičemž toto rozhodnutí bylo dále potvrzeno i soudem odvolacím. Postupu soudu prvního stupně stěžovatelka vytýká "nechuť zabývat se nezvyklou právní problematikou". Samosoudkyně ji měla přesvědčovat, aby se "spokojila s běžným rozvodem manželství", řízení měla vést liknavým způsobem.

Stěžovatelka dále vyjadřuje přesvědčení, že ustanovení § 15a, jež se dotýká možnosti prohlásit manželství za neplatné, je "poplatné době svého vzniku, která nebyla nakloněna lidským právům jednotlivce." Obecné soudy tak dle jejího názoru měly postupovat více vstřícně a pružně, neměly se tedy striktně omezovat na pouhé doslovné formulace právních předpisů. V ústavní stížnosti stěžovatelka také odůvodňuje, proč se domáhá prohlášení manželství za neplatné.

Stěžovatelka postup soudů označuje za nesprávný, a to zejména z důvodu, že k "jejímu žalobnímu návrhu přistoupily s přepjatým formalismem, úzkostlivě se držíce doslovného znění historicky překonaného zákona a pomíjejíce skutečnost, že § 15a odst. 1 byl do zákona o rodině vložen právě proto, aby byla možná náprava takových nehod, jakou bylo uzavření jejího manželství s P. M.."

Stejně tak stěžovatelka uvádí, že pojem "totožnost" má širší význam, neboť nespadá pouze do sféry právní, nýbrž také sociální a mravní. V pojmu totožnost tak spatřuje nejen "administrativní a statistické údaje o jedinci, ale také soubor různých znaků formální a neformální povahy, které vymezují jedince, odlišují jej od ostatních a vypovídají o míře jeho způsobilosti naplnit obsah institutu manželství v jeho širším, tj. nejen formálně-právním, ale také sociálním a mravním pojetí."

S ohledem na uvedené skutečnosti stěžovatelka navrhla, aby Ústavní soud napadené rozsudky zrušil.

Stěžovatelka se dále také dotýká ustanovení § 15a odst. 2 zákona o rodině, které stanoví, že právo manžela uplatnit neplatnost manželství podle § 15a odst. 1 zanikne uplynutím jednoho roku ode dne, kdy se o rozhodné skutečnosti dozvěděl. Stěžovatelka uvádí, že "nutnost žít v manželství, které bylo založeno v rozporu se smyslem manželství dle zákona o rodině, nejčastěji nekorektním jednáním druhého partnera, a také související nutnost nést právní následky takto založeného manželství, jsou pro poškozeného manžela velmi ponižující, dotýkají se dokonce ústavního práva na ochranu osobní důstojnosti." Omezení práva domáhat se prohlášení manželství za neplatné stanovením lhůty by dle stěžovatelky nemělo bránit nápravě "aktu založení manželství", resp. by nemělo bránit "uvedení životních poměrů manželů do souladu s obecným pojetím mravnosti a spravedlnosti." Lhůta jednoho roku je dle stěžovatelky nepřiměřeně krátká, neboť neodpovídá složitosti lidského života.

Na základě toho stěžovatelka navrhla zrušení ustanovení § 15a odst. 2 zákona o rodině.

Relevantní znění příslušných ustanovení Listiny základních práv a svobod, jejichž porušení stěžovatelka namítá, jsou následující :

Čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod :
Každý se může domáhat stanoveným postupem svého práva u nezávislého a nestranného soudu a ve stanovených případech u jiného orgánu.

Čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod :
Každý má právo na to, aby jeho záležitost byla spravedlivě, veřejně a v přiměřené lhůtě projednána nezávislým a nestranným soudem, zřízeným zákonem, který rozhodne o jeho občanských právech nebo závazcích nebo o oprávněnosti jakéhokoli trestního obvinění proti němu. Rozsudek musí být vyhlášen veřejně, avšak tisk a veřejnost mohou být vyloučeny buď po dobu celého nebo části procesu v zájmu mravnosti, veřejného pořádku nebo národní bezpečnosti v demokratické společnosti, nebo když to vyžadují zájmy nezletilých nebo ochrana soukromého života účastníků anebo, v rozsahu považovaném soudem za zcela nezbytný, pokud by, vzhledem ke zvláštním okolnostem, veřejnost řízení mohla být na újmu zájmům spravedlnosti.

II.
Z předložených usnesení a Ústavním soudem vyžádaného spisu bylo zjištěno, že žalobou podanou u soudu prvního stupně se stěžovatelka domáhala prohlášení jejího manželství s P. M. za neplatné, přičemž jako nejzásadnější důvod uvádí neustálé uvádění v omyl ze strany žalovaného P. M. Uvádění v omyl spočívalo zejména ve skutečném počtu jím uzavřených manželství, počtu jeho dětí, vyživovací povinnosti k jeho dětem, stejně tak i příjmech a neuhrazených závazcích. Stěžovatelka byla soudem prvního stupně poučena, že pro vyslovení manželství nebyly splněny zákonné podmínky, přičemž se však lze domáhat rozvodu manželství. Stěžovatelka však trvala na původním návrhu prohlášení manželství za neplatné. Dne 14. 11. 2007 vydal Obvodní soud pro Prahu 7 rozsudek č. j. 47 C 208/2006-90, jímž zamítl žalobu stěžovatelky o prohlášení manželství za neplatné. V odůvodnění soud prvního stupně správně uvádí, že výčet důvodů, pro něž lze manželství prohlásit za neplatné, je taxativní, přičemž ustanovení § 11 až 17a zákona o rodině jsou kogentní povahy. Vyslovit neplatnost manželství dle ustanovení § 15a zákona o rodině lze jen z důvodů jeho uzavření v důsledku bezprávné výhrůžky anebo omylu týkajícího se totožnosti snoubenců nebo povahy právního úkonu uzavření manželství. Možnost domáhat se prohlášení manželství za neplatné je však omezena lhůtou jednoho roku ode dne, kdy se manžel o rozhodné skutečnosti dozvěděl. Soud prvního stupně uvádí, že věc nelze subsumovat pod ustanovení § 15a zákona o rodině, neboť právně významným omylem by byl ten, který by se týkal totožnosti osoby snoubence jako takové, tedy omyl v identifikačních znacích. Pod omyl v totožnosti tak dle soudu prvního stupně nelze vztáhnout utajení informací o sobě, které by stěžovatelku od sňatku odradily, přičemž výslovně uvádí celkový počet uzavřených manželství, počet dětí, rozsah vyživovací povinnosti, závazky apod. Soud prvního stupně v odůvodnění dále správně uvádí, že zákon o rodině navíc v § 2 výslovně stanoví, že muž a žena hodlající uzavřít manželství mají předem poznat své charakterové vlastnosti a svůj zdravotní stav. Zákon o rodině dále v § 6 stanoví, že snoubenci musí prohlásit, že jim nejsou známy okolnosti vylučující uzavření manželství, že navzájem znají svůj zdravotní stav a že zvážili úpravu budoucích majetkových vztahů, uspořádání budoucího bydlení a hmotné zajištění rodiny po uzavření manželství.

Stěžovatelka podala proti uvedenému rozsudku soudu prvního stupně odvolání, v němž se domáhala zrušení napadeného rozsudku a vrácení věci soudu prvního stupně. V odvolání uvádí, že žalovaný P. M. s návrhem souhlasí a stěžovatelkou tvrzené skutečnosti nepopírá. V rámci jednání u odvolacího soudu zástupce stěžovatelky uvedl, že rozsudek soudu prvního stupně se vyznačuje přepjatým formalismem. Stěžovatelka se tak měla cítit oklamána chováním žalovaného, kdy poškozením jejího dobrého jména mělo také dojít k zásahu do jejích práv chráněných Ústavou. Odvolací soud odvolání neshledal důvodným a napadený rozsudek soudu prvního stupně dne 18. 2. 2009 rozsudkem, č. j. 23 Co 572/2008-83, potvrdil. K postupu soudu prvního stupně uvádí, že v něm přepjatý formalismus neshledává. Odvolací soud zdůrazňuje, že důvody vyslovení neplatnosti manželství jsou zákonem o rodině vymezeny jasně, přičemž je nelze pojímat šířeji, a to ani s ohledem na přání obou účastníků. Důvod omylu stěžovatelky spatřuje ve skutečnosti, že žalovaného dobře neznala a zejména si neověřila údaje o jeho osobě a údaje o jeho předchozím životě. Tyto údaje však odpovědné osoby uzavírající manželství mají o sobě vědět, aby nedocházelo k obdobným situacím.

III.
Po seznámení s obsahem ústavní stížnosti a napadenými rozsudky Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 7 Ústavní soud konstatuje, že návrh stěžovatelky na zrušení napadených rozsudků je zjevně neopodstatněný. Opodstatněností ústavní stížnosti je v řízení před Ústavním soudem třeba rozumět podmínku, že napadeným rozhodnutím bylo porušeno základní právo nebo svoboda stěžovatele.

Ústavní soud ve své judikatuře opakovaně zdůrazňuje, že není vrcholem soustavy obecných soudů a zásadně není oprávněn zasahovat do jejich rozhodovací činnosti. Zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen tehdy, shledá-li současně porušení základního práva či svobody.

Právo na spravedlivý proces podle čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a právo na soudní ochranu podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod by bylo porušeno, pokud by komukoliv byla upřena možnost domáhat se svého práva u nezávislého a nestranného soudu, popř. pokud by soud odmítl jednat a rozhodovat o podaném návrhu, event. pokud by zůstal v řízení bez zákonného důvodu nečinný. K takové situaci v posuzované věci nedošlo, neboť se obecné soudy v rámci řízení o prohlášení manželství za neplatné věcí podrobně zabývaly a svá rozhodnutí, tedy proč došlo zamítnutí žaloby, resp. potvrzení rozsudku soudem odvolacím, řádně odůvodnily.

Argument stěžovatelky, že pojem "totožnost" je širší než pouhé administrativní a statistické údaje o jedinci, se v uvedené věci jeví jako nedůvodný. Omyl týkající se totožnosti jednoho ze snoubenců typicky znamená, že manželství je uzavíráno s osobou, která předložila padělaný či odcizený doklad totožnosti. ( Hrušáková, M. a kol. Zákon o rodině, 3. vydání. Praha : 2005, 478 s. ). Další ( než administrativní ) údaje o snoubenci, zejména pak o jeho vlastnostech a předchozím životě, mají osoby vstupující do manželství s ohledem na ustanovení § 2 a § 6 zákona o rodině poznat předem, resp. výslovně prohlásit, že jim nejsou známy okolnosti vylučující uzavření manželství, že navzájem znají svůj zdravotní stav a že zvážili úpravu budoucích majetkových vztahů, uspořádání budoucího bydlení a hmotné zajištění rodiny po uzavření manželství. Lze tedy konstatovat, že "povinnost snoubenců, aby navzájem poznali své charakterové vlastnosti, zdůrazňuje význam manželství jako životního společenství, a tedy i uvážlivost při výběru partnera." ( Hrušáková, M. a kol. Zákon o rodině, 3. vydání. Praha : 2005, 478 s. )

K ustanovení § 15a odst. 2 Ústavní soud uvádí, že lhůta jednoho roku je pojímána jako lhůta se subjektivně určeným počátkem, přičemž ji nelze vnímat jako nepřiměřeně krátkou. Délku jednoho roku lze vnímat jako pomyslnou hranici. Na jednu stranu je zapotřebí vybavit oprávněnou osobu dostatečným časovým prostorem pro možnost domáhat se ochrany prostřednictvím prohlášení manželství za neplatné, na druhou stranu je však nutno respektovat právo na ochranu právní jistoty ( zejména druhého ) manžela, které by se prodloužením uvedené lhůty dostalo do ohrožení.

Ústavní soud dále připomíná, že zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, rozeznává v § 43 odst. 2 písm. a ) jako zvláštní kategorii návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v rámci racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že jde v této fázi o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení meritorního a kontradiktorního.

Vzhledem k tomu, že Ústavním soudem nebylo shledáno žádné porušení ústavně zaručených základních práv a svobod stěžovatelky, byla její ústavní stížnost, bez přítomnosti účastníků a mimo ústní jednání, odmítnuta jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů. Stejný osud sdílí i akcesorický návrh na zrušení ustanovení § 15a odst. 2 zákona o rodině.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 5. srpna 2009

František Duchoň
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

č. j. 23 Co 572/2008-83

Obvodního soudu pro Prahu 7

č. j. 47 C 208/2006-90

Městského soudu

Obvodního soudu

Městského soudu v Praze

odvolací soud

Obvodního soudu pro Prahu 7

soud prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Ústavním soudem

soudem prvního stupně

soudem odvolacím

soudu prvního stupně

§ 15a

§ 15a odst. 1 byl do zákona o rodině

Ústavní soud

§ 15a odst. 2 zákona o rodině

§ 15a odst. 1

zákona o rodině

§ 15a odst. 2 zákona o rodině

Listiny základních práv a svobod

Ústavním soudem

soudu prvního stupně

soudem prvního stupně

Obvodní soud pro Prahu 7

č. j. 47 C 208/2006-90

soud prvního stupně

§ 11 až 17a zákona o rodině

§ 15a zákona o rodině

Soud prvního stupně

§ 15a zákona o rodině

soudu prvního stupně

Soud prvního stupně

zákon o rodině navíc v § 2

Zákon o rodině dále v § 6

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Odvolací soud

soudu prvního stupně

č. j. 23 Co 572/2008-83

soudu prvního stupně

Odvolací soud

Městského soudu

Obvodního soudu

Ústavní soud

Ústavním soudem

Ústavní soud

soudem odvolacím

§ 2 a § 6 zákona o rodině

§ 15a odst. 2

Ústavní soud

Ústavní soud

č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavním soudem

ve znění pozdějších předpisů

§ 15a odst. 2 zákona o rodině


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu JUDr. Mojmíra Putny a soudců JUDr. Ljubomíra Drápala a JUDr. Romana Šebka, Ph.D., ve věci péče o L. Z., zastoupenou Mgr. Františkem Šejnostem, advokátem se sídlem v Praze 2, Pod Slovany č. 12, a o nezletilou T. Z., zastoupenou Městskou částí Praha 17 se sídlem Úřadu městské části v Praze 6 - Řepích, Žalanského č. 291, jako opatrovníkem, dcer S. Z., a M. Z., o návrhu otce na změnu výchovy a o návrhu matky na zvýšení výživného, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 6 pod sp. zn. 39 P 146/2004, o dovolání L. Z. proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 12. února 2009, č. j. 18 Co 52/2009-336, takto :

Usnesení městského soudu se zrušuje a věc se vrací Městskému soudu v Praze k dalšímu řízení.
 O d ů v o d n ě n í :
Rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 3. 2. 2004, č. j. 12 Nc 252/2003-66, byla schválena dohoda rodičů, podle níž se tehdy nezletilá L. Z. a nezletilá T. Z. svěřují na dobu před a po rozvodu manželství rodičů do výchovy matky a otec se zavazuje přispívat na výživné pro tehdy nezletilou L. 3.000,- Kč měsíčně a pro nezletilou T. 3.000,- Kč měsíčně od 1. 6. 2003 k rukám matky do každého 15. dne v měsíci předem s tím, že nedoplatek na výživném za červen až leden 2004 ve výši 9.000,- Kč zaplatí do 3 dnů od právní moci k rukám matky a že výživné na dobu po rozvodu ve stejné výši, lhůtě a k rukám matky je splatné počínaje dnem právní moci rozsudku o rozvodu; zároveň bylo rozhodnuto, že účastníci nemají právo na náhradu nákladů řízení.

Návrhem ze dne 2. 5. 2005 ( doručeným Obvodnímu soudu pro Prahu 6 dne 4. 5. 2005 ) se otec domáhal, aby nezletilé dcery L. Z. a T. Z. byly svěřeny do jeho výchovy a aby matce bylo na ně stanoveno výživné. Návrh zdůvodnil zejména tím, že obě dcery samy požádaly „ u svého soudně určeného opatrovníka MČ Praha 6 “ o svěření do výchovy otce a že žádaly i otce, aby si je „ ihned vzal do výchovy vzhledem k situaci doma “.

Podáním ze dne 3. 8. 2005 ( doručeným Obvodnímu soudu pro Prahu 6 téhož dne ) matka požádala o „ úpravu výše výživného pro dcery “ a navrhla vydání rozsudku, podle kterého - mimo jiné- „ otec je povinen přispívat na výživu nezletilé L. částkou 10.000,- Kč měsíčně a na nezletilou T. částkou 10.000,- Kč měsíčně počínaje od 1. 9. 2005 “, přičemž „ částku 20.000,- Kč bude otec poukazovat k rukám matky vždy do každého 15. dne v měsíci předem “. S odvoláním na rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 3. 2. 2004, č. j. 12 Nc 252/2003-66, jímž bylo otci naposled stanoveno výživné, poukazuje na zvýšené potřeby dcer od 1. 9. 2005.

Obvodní soud pro Prahu 6 rozsudkem ze dne 12. 6. 2007, č. j. 39 P 146/2004-238, návrh otce na změnu výchovy u nezletilé T. Z. zamítl, řízení o změně výchovy u tehdy nezletilé L. Z.zastavil, upravil styk otce s dětmi a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení. Odvolání, které otec podal proti tomuto rozsudku soudu prvního stupně, vzal do protokolu o jednání před odvolacím soudem ze dne 15. 2. 2008 zpět, a proto Městský soud v Praze usnesením ze dne 15. 2. 2008, č. j. 18 Co 516/2007-257, odvolací řízení zastavil a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů odvolacího řízení.

Podáním ze dne 9. 4. 2008 ( doručeným Obvodnímu soudu pro Prahu 6 dne 10. 4. 2008 ), označeným jako „ Žádost o zahájení soudního řízení ve věci zvýšení výživného na dcery podaného dne 3. 8. 2005 u zdejšího soudu “, matka - mimo jiné - sdělila, že „ dne 3. 8. 2005 si písemně požádala o zvýšení výživného na své dvě nezletilé dcery L. a T. Z. “, že „ spisová zn. byla 39 P 146/2004 “, že v jejím podání „ se jednalo i o úpravu styku otce s nezletilými dcerami “, že „ soudní řízení ve věci bylo uzavřeno vydáním rozsudku ze dne 12. června 2007 “ s tím, že soudkyně „ v závěrečné řeči uvedla, že její žádost o zvýšení výživného na obě dcery bude řešena zvlášť, že zahájí soudní řízení ve věci “, a že „ do dnešního dne nebyla vůbec vyrozuměna ohledně nařízení soudního jednání ve věci zvýšení výživného na dcery “.

Obvodní soud pro Prahu 6 rozsudkem ze dne 22. 7. 2008, č. j. 39 P 146/2004-285, ve znění usnesení ze dne 2. 12. 2008, č. j. 39 P 146/2004-330, a usnesení ze dne 2. 12. 2008, č. j. 39 P 146/2004-331, rozhodl, že „ výživné stanovené otci rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 3. 2. 2004, č. j. 12 Nc 252/2003-66, se s účinností od 1. 9. 2005 zvyšuje na částku 4.000,- Kč měsíčně pro tehdy nezletilou L. a částku 4.000,- Kč měsíčně pro nezl. T. “, že „ výživné pro L. je splatné do 15. dne v měsíci předem k rukám L. a do 15. dne v měsíci předem k rukám T. “, že „ nedoplatek na výživném ve výši 35.000,- Kč na L. a 35.000,- Kč pro nezl. T. za období od 1. 9. 2005 do 31. 7. 2008 je otec povinen splácet spolu s běžným výživným po 1.000,- Kč počínaje právní mocí tohoto rozsudku, pod ztrátou výhody splátek “ a že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

Proti tomuto rozsudku soudu prvního stupně podal otec odvolání.

Městský soud v Praze usnesením ze dne 12. 2. 2009, č. j. 18 Co 52/2009-336, rozsudek soudu prvního stupně ve vztahu ke zletilé L. Z. zrušil, řízení v tomto rozsahu zastavil a rozhodl, že „ ve vztahu mezi zletilou L. Z. a ostatními účastníky “ nemá žádný z účastníků právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů. Vycházeje z toho, že řízení bylo zahájeno na základě návrhu matky ze dne 9. 4. 2008, který byl doručen soudu prvního stupně dne 10. 4. 2008, tedy „ již za situace, kdy L. předchozího dne dosáhla zletilosti a byla tak již zcela procesně způsobilá k právním úkonům “, že „ návrh je formulován tak, že se jedná o žádost o zahájení soudního řízení ve věci zvýšení výživného na obě dcery “, odvolací soud dovodil, že „ ve vztahu k již zletilé L. Z. však její matka neměla legitimaci k podání návrhu na změnu vyživovací povinnosti otce “ a že „ takový návrh mohla po dosažení své zletilosti podat pouze L. Z. sama, když z obsahu podání není zřejmé, že by matku k takovému postupu zmocnila “. Odvolací soud uzavřel, že „ jde o tzv. vadu řízení dle § 104 odst. 1 o. s. ř., konkrétně o nedostatek návrhu na zahájení řízení “.

Poté Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 25. 3. 2009, č. j. 18 Co 52/2009-349, rozsudek soudu prvního stupně ve vztahu k nezletilé T. Z. změnil ve výrocích o zvýšení výživného jen tak, že výživné je splatné k rukám matky, a ve výroku o nedoplatku vzniklém zvýšením výživného tak, že nedoplatek za dobu od 1. 9. 2005 do 31. 3. 2009 ve výši 43.000,- Kč je otec povinen zaplatit do 30. 9. 2009 k rukám matky, jinak jej ve výrocích o zvýšení výživného potvrdil a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů.

Proti usnesení odvolacího soudu ze dne 12. 2. 2009, č. j. 18 Co 52/2009-336, podala L. Z. dovolání. Odvolacímu soudu vytýká „ naprostou zmatečnost “ výrokové části rozhodnutí a dále to, že se při zastavení řízení o jejím návrhu na zvýšení výživného s tímto nárokem nevypořádal. Dovolatelka je přesvědčena, že „ by stačilo, kdyby odvolací soud zrušil napadený rozsudek soudu prvního stupně a současně poučil soud o nutnosti oddělit v dalším řízení nároky žalobkyně od nároků ostatních účastníků řízení, aniž by byl promlčen nárok žalobkyně na vyplacení dlužného výživného proti žalovanému “. Vychází přitom z toho, že „ pokud by přijala výrok napadeného usnesení odvolacího soudu v tom smyslu, že se řízení zastavuje, musela by uplatnit u soudu prvního stupně nový návrh, který však u zletilé počíná běžet ode dne podání na podatelnu soudu, a nároky před podáním návrhu na uhrazení dlužného výživného proti žalovanému by nemohly být uplatněny “. Dovolatelka současně připomíná - a v tomto směru odkazuje na obsah protokolu o jednání soudu prvního stupně ze dne 13. 5. 2008 – že se připojila k návrhu matky na zvýšení výživného z důvodu, že dosáhla zletilosti. Navrhla, aby dovolací soud usnesení odvolacího soudu „ ve spojení s rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 22. 7. 2009, pod č. j. 39 P 146/2004-184 “, zrušil a aby věc vrátil „ k novému projednání a rozhodnutí “.

Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací ( § 10a občanského soudního řádu ) věc projednal podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění účinném do 30. 6. 2009 ( dále jen „ o. s. ř. “ ), neboť dovoláním je napadeno usnesení odvolacího soudu, které bylo vydáno před 1. 7. 2009 ( srov. Čl. II bod 12 zákona č. 7/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., ve znění pozdějších předpisů a další související zákony ). Po zjištění, že dovolání proti pravomocnému usnesení odvolacího soudu bylo podáno oprávněnou osobou ( účastníkem řízení ) v zákonné lhůtě ( § 240 odst. 1 o. s. ř. ) a že jde o usnesení, proti němuž je dovolání přípustné podle ustanovení § 239 odst. 1 písm. a ) o. s. ř., přezkoumal napadené usnesení bez nařízení jednání ( § 243a odst. 1 věta první o. s. ř. ) a dospěl k závěru, že dovolání L. Z. je opodstatněné.

V projednávané věci matka písemným podáním ze dne 3. 8. 2005 ( doručeným Obvodnímu soudu pro Prahu 6 téhož dne ) – jak vyplývá z jeho obsahu ( srov. § 41 odst. 2 o. s. ř. ) - učinila návrh na zvýšení výživného otci na nezletilé dcery L. a T. Z.; v době podání tohoto návrhu byla L. Z. ještě nezletilá. V závěru protokolu o jednání Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 12. 6. 2007, při němž došlo k vyhlášení rozsudku ze dne 12. 6. 2007, č. j. 39 P 146/2004-238 – v části následující po vyhlášení rozsudku a dání poučení - soud prvního stupně uvedl, že „ řízení ohledně zvýšení výživného se odročuje na neurčito “. Podáním ze dne 9. 4. 2008 ( doručeným Obvodnímu soudu pro Prahu 6 dne 10. 4. 2008 ), označeným jako „ Žádost o zahájení soudního řízení ve věci zvýšení výživného na dcery podaného dne 3. 8. 2005 u zdejšího soudu “, matka připomněla soudu prvního stupně, že „ do dnešního dne nebyla vůbec vyrozuměna ohledně nařízení soudního jednání ve věci zvýšení výživného na dcery “. Soud prvního stupně poté ve věci zvýšení výživného nařídil jednání na den 13. 5. 2008, které zahájil přečtením návrhu „ na č.l. 78 “ ( podání matky ze dne 3. 8. 2005 ), matka uvedla, že „ na svém návrhu tak, jak byl podán, trvá “, a L. Z., která dne 9. 4. 2008 nabyla zletilosti, do protokolu o jednání prohlásila, že se k návrhu matky ( na zvýšení výživného ) připojuje.

Výklad právní otázky, jaký vliv na další řízení o zvýšení výživného má okolnost, že nezletilé dítě nabude v jeho průběhu zletilosti, se již v soudní praxi ustálil.
 Ve věcech péče soudu o nezletilé děti podle ustanovení § 176 a násl. o. s. ř., v němž je účastenství určováno ustanovením § 94 odst. 1 o. s. ř., jsou oba rodiče dítěte účastníky řízení o výživném nezletilého dítěte. Proto také matka může v době nezletilosti dítěte podat za něj návrh na určení ( zvýšení ) výživného vůči otci dítěte. Dosažení zletilosti dítěte v průběhu řízení před soudem má ten důsledek, že v řízení vystupuje zletilé dítě samo ( odpadá jeho zastoupení kolizním opatrovníkem ), případně prostřednictvím zástupce na základě plné moci, a že i plnění dávek výživného, jež byly splatné za jeho nezletilosti, je třeba stanovit přímo k rukám dítěte. Dosažení zletilosti dítěte v průběhu řízení o výživném však nemá ten důsledek, že by matka dítěte přestala být účastnicí řízení, pokud jde o projednání výživného dítěte za dobu do jeho zletilosti. ( srov. např. rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 9. 1. 1974, sp. zn. 9 Co 3/74, který byl uveřejněn pod pořadovým číslem 18 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, ročník 1975, nebo usnesení Nejvyššího soudu ČR ze dne 23. 9. 1999, sp. zn. 20 Cdo 1717/98, které bylo uveřejněno pod pořadovým číslem 42 v časopise Soudní judikatura, ročník 2000 ).

Soud, který rozhoduje o nárocích dítěte na výživné v řízení, které sice začalo ještě v době nezletilosti dítěte, ale končí už v době, kdy dítě nabylo zletilosti, rozhodne o jeho nároku na výživné i za dobu zletilosti podle stavu ke dni rozhodování ( srov. § 154 odst. 1 o. s. ř. ). Ustanovení § 99 odst. 2 zákona o rodině, podle kterého ke změně dohody anebo soudního rozhodnutí o výživném pro zletilé dítě v důsledku změny poměrů může dojít jen na návrh, na tento případ nedopadá, neboť o výživném v tomto probíhajícím řízení nebylo ještě rozhodnuto a návrh ve smyslu uvedeného ustanovení není proto potřebný. Zletilé dítě se v řízení musí vyjádřit, zda navrhuje v řízení pokračovat proti rodiči, o jehož vyživovací povinnost se dosud jednalo, zda i na dobu po dosažení zletilosti uplatňuje a v jaké výši nárok na výživné ( zvýšení výživného ). Okruh účastníků je pro část řízení týkající se výživného na dobu po dosažení zletilosti dítěte sice užší o rodiče, vůči kterému návrh zletilého dítěte nesměřuje, avšak – jak výše uvedeno - ten se řízení dále účastní, protože se v něm rozhoduje i o výživném dítěte za dobu do jeho zletilosti ( srov. např. Stanovisko občanskoprávního kolegia bývalého Nejvyššího soudu SSR ze dne 13. 9. 1984, Cpj 13/84, které bylo uveřejněno pod pořadovým číslem 2 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, ročník 1985 ).

Vzhledem k tomu, že matka podala návrh na zvýšení výživného otci pro L. Z. již podáním ze dne 3. 8. 2005, tedy v době, kdy byla L. Z. ještě nezletilá, nebylo možné - jak to nesprávně učinil odvolací soud - uzavřít, že v posuzované věci „ jde o tzv. vadu řízení dle § 104 odst. 1 o. s. ř., konkrétně o nedostatek návrhu na zahájení řízení “. Údaj odvolacího soudu, že řízení bylo zahájeno až na základě návrhu matky ze dne 9. 4. 2008, který byl doručen soudu prvního stupně dne 10. 4. 2008, tedy „ již za situace, kdy dříve nezletilá L. předchozího dne dosáhla zletilosti a byla tak již zcela procesně způsobilá k právním úkonům “, a že tedy „ ve vztahu k již zletilé L. Z. její matka neměla legitimaci k podání návrhu na změnu vyživovací povinnosti otce “, nemůže obstát. Okolnost, že odvolací soud podání matky ze dne 3. 8. 2005 při svém rozhodování přehlédl nebo jej nesprávně podle jeho obsahu posoudil ( srov. § 41 odst. 2 o. s. ř. ), v žádném případě nemůže jít k tíži L. Z..

Jestliže za této situace odvolací soud rozsudek soudu prvního stupně o zvýšení výživného ve vztahu k již zletilé L. Z. zrušil a řízení zastavil, je právní posouzení věci nesprávné.

Protože usnesení odvolacího soudu není správné, Nejvyšší soud České republiky je podle ustanovení § 243b odst. 2 části věty za středníkem o. s. ř. zrušil a věc podle ustanovení § 243b odst.3 věty první o. s. ř. vrátil Městskému soudu v Praze k dalšímu řízení.

Právní názor vyslovený v tomto usnesení je závazný; v novém rozhodnutí o věci rozhodne soud nejen o náhradě nákladů nového řízení a dovolacího řízení, ale znovu i o nákladech původního řízení ( § 226 odst. 1, § 243d odst. 1 část věty za středníkem a věta druhá o. s. ř. ).

Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 22. srpna 2011

JUDr. Mojmír Putna, v. r.
předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 6

sp. zn. 39 P 146/2004

Městského soudu v Praze

č. j. 18 Co 52/2009-336

městského soudu

Městskému soudu v Praze

Obvodního soudu pro Prahu 6

č. j. 12 Nc 252/2003-66

Obvodnímu soudu pro Prahu 6

Obvodnímu soudu pro Prahu 6

Obvodního soudu pro Prahu 6

č. j. 12 Nc 252/2003-66

Obvodní soud pro Prahu 6

č. j. 39 P 146/2004-238

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

Městský soud v Praze

č. j. 18 Co 516/2007-257

Obvodnímu soudu pro Prahu 6

39 P 146/2004

Obvodní soud pro Prahu 6

č. j. 39 P 146/2004-285

č. j. 39 P 146/2004-330

č. j. 39 P 146/2004-331

Obvodního soudu pro Prahu 6

č. j. 12 Nc 252/2003-66

soudu prvního stupně

Městský soud v Praze

č. j. 18 Co 52/2009-336

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

odvolací soud

Odvolací soud

§ 104 odst. 1 o. s. ř.

Městský soud v Praze

č. j. 18 Co 52/2009-349

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

č. j. 18 Co 52/2009-336

Odvolacímu soudu

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

dovolací soud

odvolacího soudu

Obvodního soudu pro Prahu 6

č. j. 39 P 146/2004-184

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

§ 10a občanského soudního řádu

č. 99/1963 Sb.

občanský soudní řád

ve znění účinném do 30. 6. 2009

o. s. ř.

odvolacího soudu

Čl. II bod 12 zákona č. 7/2009 Sb.

č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

odvolacího soudu

§ 240 odst. 1 o. s. ř.

§ 239 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.

Obvodnímu soudu pro Prahu 6

§ 41 odst. 2 o. s. ř.

Obvodního soudu pro Prahu 6

č. j. 39 P 146/2004-238

soud prvního stupně

Obvodnímu soudu pro Prahu 6

soudu prvního stupně

Soud prvního stupně

§ 176 a násl. o. s. ř.

§ 94 odst. 1 o. s. ř.

Městského soudu v Praze

sp. zn. 9 Co 3/74

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 20 Cdo 1717/98

§ 154 odst. 1 o. s. ř.

§ 99 odst. 2 zákona o rodině

Nejvyššího soudu SSR

Cpj 13/84

odvolací soud

§ 104 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

odvolací soud

§ 41 odst. 2 o. s. ř.

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Nejvyšší soud České republiky

§ 243b odst.3 věty první o. s. ř.

Městskému soudu v Praze