Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Snaha otce o co možná nejširší styk s nezletilým synem nemůže být použita proti němu. Je a stále zůstává rodičem se všemi právy a povinnostmi z tohoto vztahu vyplývajícími.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález

Ústavního soudu - I. senátu složeného z předsedy senátu Františka Duchoně a soudců Vojena Güttlera a Ivany Janů - ze dne 17. ledna 2006 sp. zn. I. ÚS 238/05 ve věci ústavní stížnosti J. V. proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě, pobočky v Olomouci, ze dne 31. 1. 2005 č. j. 12 Co 761/2004-117 a rozsudku Okresního soudu v Olomouci ze dne 3. 5. 2004 č. j. P 855/2002-75, jimiž bylo rozhodnuto o úpravě styku stěžovatele s jeho nezletilým synem.

Krajský soud v Ostravě, pobočka v Olomouci, rozsudkem ze dne 31. 1. 2005 č. j. 12 Co 761/2004-117 a Okresní soud v Olomouci rozsudkem ze dne 3. 5. 2004 č. j. P 855/2002-75 porušily základní právo stěžovatele zakotvené v čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod, a proto se tyto rozsudky zrušují.

Odůvodnění

Stěžovatel ve včasné ústavní stížnosti, která splňuje i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), navrhl zrušení v záhlaví označených rozsudků Krajského soudu v Ostravě, pobočky v Olomouci, ( dále též "krajský soud" ) a Okresního soudu v Olomouci ( dále též "okresní soud" ).

Stěžovatel uvedl, že rozsudkem okresního soudu byla v roce 2002 schválena dohoda rodičů, podle níž jeho nezletilý syn byl svěřen do výchovy matce, byla dohodnuta výše výživného placeného otcem a rozsah jeho styku se synem. Rozsudkem ze dne 3. 5. 2004 okresní soud vyhověl návrhu matky a styk stěžovatele se synem zúžil. Krajský soud rozsudek okresního soudu potvrdil. Obecné soudy, podle stěžovatele, porušily jeho ústavní práva daná Listinou základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) v čl. 32 odst. 4, čl. 37 odst. 3 a čl. 38 odst. 2. Bylo zasaženo zejména do práva dítěte na rodičovskou výchovu a péči, do práva stěžovatele dítě vychovávat a pečovat o něj ve smyslu Listiny, Úmluvy o právech dítěte, usnesení Rady pro lidská práva ze dne 6. 1. 2003. Jedná se i o zásah do práv rodiče, zaručených v § 26 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině. Obecné soudy obou stupňů nevzaly v úvahu právo dítěte na rovnocenný vztah s oběma rodiči, ani právo rodiče, který nemá dítě v přímé péči, na jeho co nejširší účast na výchově dítěte. Změnu poměrů viděly v tom, že dítě začalo chodit do školy. Stěžovatel v této souvislosti odkázal na nález Ústavního soudu ze dne 20. 1. 2005 sp. zn. II. ÚS 363/03 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 36, nález č. 12, str. 133 ), podle něhož ani povinná školní docházka není důvodem pro výrazné omezení styku rodiče s dítětem. V jeho případě se nejednalo o změnu poměrů předpokládanou § 28 zákona o rodině. Dohoda schválená předchozím rozsudkem okresního soudu se může realizovat i poté, co nastaly změny. Obecné soudy zaměnily zájem matky za zájmy dítěte a nevypořádaly se dostatečně se skutkovými zjištěními o mnohočetném zmaření styků nezletilého se stěžovatelem, k nimž došlo z vůle matky. Je v rozporu se zájmem dítěte, aby odvyklo výchovnému působení rodiče, u něhož není ve stálé péči.

V souladu s ustanovením § 42 odst. 3 a 4 zákona o Ústavním soudu byla vyžádána vyjádření účastníků řízení.

Krajský soud uvedl, že argumentace použitá v ústavní stížnosti nemá ústavněprávní relevanci, protože zpochybňuje skutkové a právní závěry obecných soudů.

Okresní soud sdělil, že neporušil právo otce na péči o dítě a jeho výchovu ani právo dítěte na rodičovskou výchovu a péči. Původní rozsah styku stěžovatele s nezletilým byl schválen za odlišných podmínek, matka byla na mateřské dovolené, nezletilý byl v její celodenní péči, nenavštěvoval žádné předškolní zařízení a rodiče deklarovali schopnost dobré komunikace a spolupráce. Poté, co matka nastoupila do zaměstnání a nezletilý začal navštěvovat předškolní zařízení, soud změnil rozsah styku s ohledem na věk nezletilého, jeho režim a celkové poměry v rodině, protože stávající úprava byla již neudržitelná. Nová úprava styku je podle okresního soudu natolik široká, že i nadále otci umožňuje plné využití jeho práva podílet se na péči o syna a na jeho výchově.

Z rozhodnutí obecných soudů bylo zjištěno, že poprvé byl rozsah styku stěžovatele s jeho nezletilým synem upraven rozsudkem okresního soudu ze dne 29. 8. 2002 č. j. Nc 837/2000-35, podle něhož byl stěžovatel oprávněn mít u sebe nezletilého v liché týdny v odpoledních hodinách v úterý a ve čtvrtek, v sudé týdny v úterý odpoledne a od soboty do neděle, dále v určené době svátků a školních prázdnin.

V řízení zahájeném na návrh matky okresní soud rozsudkem ze dne 3. 5. 2004 č. j. P 855/2002-75 změnil rozsah styku stěžovatele s nezletilým tak, že stěžovatel je oprávněn mít nezletilého u sebe v lichých týdnech ve čtvrtek odpoledne a v sudých týdnech od pátku do neděle. Došlo ke změně rozsahu styku i v době svátků a prázdnin. V odůvodnění soud konstatoval, že ačkoli byl rozsah styku otce s nezletilým upraven nadstandardně široce, přesto se otec domáhá kontaktu i mimo stanovený rozsah, nerespektuje rozhodnutí soudu a narušuje režim dítěte, což je v rozporu s jeho zájmy. Podle soudu vztahy mezi rodiči a zejména nový režim dítěte neumožňují tak rozsáhlý styk, je nutná změna směrem ke standardní úpravě. Přesto i po úpravě zůstává styk otce s nezletilým dost široký a umožňuje otci se v dostatečné míře podílet na výchově nezletilého.

K odvolání otce krajský soud potvrdil rozsudek okresního soudu rozsudkem ze dne 31. 1. 2005 č. j. 12 Co 761/2004-117. Krajský soud se ztotožnil se závěrem okresního soudu o změně poměrů, nový rozsah styku nezletilého s otcem vystihuje potřeby nezletilého a specifika daného případu. Nejedná se o zúžení rozsahu styku, ale pouze o vyjádření nastalé změny na straně nezletilého. Konstatoval, že vedle základního kritéria - zájmu nezletilého je pro soudní rozhodnutí o úpravě styku podstatné, zda je vykonatelné nejen materiálně, ale i formálně. Původní rozsudek o úpravě styku byl částečně nevykonatelný.

Ústavní soud po přezkoumání všech okolností případu dospěl k závěru, že návrh stěžovatele je důvodný.

Stěžovatel ve stížnosti namítá jednak zásah do práva rodiče na péči o děti a jejich výchovu, jednak porušení práva na rovnost v řízení a právo na projednání věci veřejně, bez zbytečných průtahů, v přítomnosti účastníka řízení a možnosti vyjádřit se ke všem prováděným důkazům.

K právům garantovaným čl. 32 odst. 4 Listiny se Ústavní soud vyslovil v několika nálezech ( např. nález ze dne 20. 8. 2004 sp. zn. III. ÚS 459/03, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 34, nález č. 117, str. 233, nebo nález ze dne 20. 1. 2005 sp. zn. II. ÚS 363/03, uveřejněn tamtéž, svazek 36, nález č. 12, str. 133 ). Ústavní soud tedy zkoumal, zda obecné soudy, s ohledem na závěry obsažené v uvedených nálezech, nezasáhly do ústavně zaručených základních práv stěžovatele.

V nálezu sp. zn. II. ÚS 363/03, na který odkazuje i stěžovatel, Ústavní soud konstatoval, že z ústavněprávního pohledu není možné nadřazovat modely fungování vztahů mezi oddělenými rodiči a nezletilými dětmi, které mají orgány veřejné moci zažité, nad zájem dítěte, který je definován v čl. 3 Úmluvy o právech dítěte. Tyto modely, jakkoliv jsou v mnoha případech přínosné a použitelné, nemohou postihovat situaci každého jednotlivého dítěte. Je proto věcí obecných soudů, aby při zohledňování všech konkrétních okolností daného případu a z nich vyplývajícího zájmu dítěte, který musí být vždy předním hlediskem při jakékoli činnosti týkající se dětí, ať už uskutečňované veřejnými nebo soukromými zařízeními sociální péče, soudy nebo správními orgány, rozhodly o konkrétní podobě nejvhodnějšího uspořádání vztahu mezi rodiči a dětmi. Na tom nemůže nic měnit ani to, že se rodiče nejsou schopni na takovémto uspořádání sami dohodnout.

Jak vyplývá z odůvodnění rozsudku okresního soudu, tento soud aplikoval v daném případě poměrně tvrdě tzv. "standardní úpravu styku". Krajský soud, patrně se znalostí judikatury Ústavního soudu, se celkem sofistikovaně snažil přejít tento postoj okresního soudu. Konstatoval, že úprava rozsahu styku musí vystihovat potřeby nezletilého a specifika daného případu, ale nijak blíže a podrobněji neodůvodnil, jak a z jakých důvodů přijatá úprava vystihuje specifika tohoto případu a potřeby nezletilého. Formou, která zdánlivě odpovídá nálezu Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 363/03, se snažil zastřít nezměněný obsah, který kritériím stanoveným v citovaném nálezu rozhodně neodpovídá.

V odůvodnění svého rozsudku okresní soud přímo konstatoval, že vztahy mezi rodiči a zejména nový režim dítěte a matky neumožňují tak rozsáhlý styk, ale že je nezbytná změna úpravy směrem ke standardní úpravě ( viz předchozí odstavec ). Takový závěr nerespektuje další premisu obsaženou v citovaném nálezu sp. zn. II. ÚS 363/03, tj. že úpravu styku není možné podřídit neschopnosti rodičů dohodnout se. Chování otce a jeho snaha o co možná nejčastější styk s nezletilým nemůže být použita proti němu. Je a stále zůstává rodičem se všemi právy a povinnostmi z tohoto vztahu vyplývajícími. Jeho chování nemůže být použito jako argument ( jak lze dovodit zejména z odůvodnění rozsudku okresního soudu na str. 5 ) k omezení rozsahu jeho styku s nezletilým dítětem. Navíc i z této části odůvodnění rozhodnutí okresního soudu ( potvrzeného soudem krajským ) je zřejmé, že soudy nepřihlížely ani tak k zájmům dítěte ( viz předchozí odstavec ), ale akcentovaly především zájem matky.

V nálezu sp. zn. II. ÚS 363/03 Ústavní soud také uvedl, že školní docházka ( tedy jiný, nový režim dítěte ) rozhodně nemůže být sama o sobě důvodem pro výrazné omezení styku otce s nezletilým dítětem, které je v péči matky. Je totiž nutné se zabývat širšími okolnostmi s touto novou skutečností spojenými a jejich dopadem na nezletilého.

Ve zkoumané věci lze z rozsudků obecných soudů dovodit jejich názor, že sice byla změněna frekvence a struktura styku stěžovatele s nezletilým, ale celkově rozsah styku zúžen nebyl, příp. zůstal stále velmi široký. Při podrobném srovnání původní a nové úpravy lze celkem bez problému zjistit, že rozsah styku novou úpravou omezen byl. Podstata rozhodnutí okresního soudu je obsažena při posuzování kvantitativní otázky ( rozsah styku ), kde bezprostředně zmiňuje samotný ( podle jeho názoru legitimní ) důvod pro změnu rozsahu styku ( str. 6 rozsudku ). Důvody, na nichž obecné soudy vystavěly své závěry o nutnosti změny rozsahu styku stěžovatele s jeho nezletilým synem, jsou tedy rozporné s judikaturou Ústavního soudu týkající se čl. 32 odst. 4 Listiny a zejména se závěry obsaženými v několikrát již citovaném nálezu sp. zn. II. ÚS 363/03.

Ústavní soud vzhledem k výše uvedenému dospěl k závěru, že napadeným rozsudkem Krajského soudu v Ostravě, pobočky v Olomouci, ze dne 31. 1. 2005 č. j. 12 Co 761/2004-117 a rozsudkem Okresního soudu v Olomouci ze dne 3. 5. 2004 č. j. P 855/2002-75 bylo zasaženo do základního práva stěžovatele garantovaného čl. 32 odst. 4 Listiny. Ústavní soud proto ústavní stížnosti vyhověl podle ustanovení § 82 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu a napadené usnesení zrušil podle ustanovení § 82 odst. 3 písm. a ) téhož zákona.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 238/05

č. j. 12 Co 761/2004-117

Okresního soudu v Olomouci

č. j. P 855/2002-75

č. j. 12 Co 761/2004-117

Okresní soud v Olomouci

č. j. P 855/2002-75

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Okresního soudu v Olomouci

okresního soudu

okresní soud

Krajský soud

okresního soudu

Listinou základních práv a svobod

Listiny

Úmluvy o právech dítěte

§ 26 zákona č. 94/1963 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 363/03

Ústavního soudu

§ 28 zákona o rodině

okresního soudu

okresního soudu

okresního soudu

č. j. Nc 837/2000-35

okresní soud

č. j. P 855/2002-75

krajský soud

okresního soudu

č. j. 12 Co 761/2004-117

Krajský soud

okresního soudu

Ústavní soud

čl. 32 odst. 4 Listiny

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 459/03

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 363/03

Ústavní soud

sp. zn. II. ÚS 363/03

Ústavní soud

čl. 3 Úmluvy o právech dítěte

okresního soudu

Krajský soud

Ústavního soudu

okresního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 363/03

okresní soud

sp. zn. II. ÚS 363/03

okresního soudu

okresního soudu

soudem krajským

sp. zn. II. ÚS 363/03

Ústavní soud

okresního soudu

Ústavního soudu

čl. 32 odst. 4 Listiny

sp. zn. II. ÚS 363/03

Ústavní soud

č. j. 12 Co 761/2004-117

Okresního soudu v Olomouci

č. j. P 855/2002-75

čl. 32 odst. 4 Listiny

Ústavní soud

§ 82 odst. 3 písm. a ) téhož zákona


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Vladimíra Mikuška a soudkyň JUDr. Olgy Puškinové a JUDr. Miroslavy Jirmanové, Ph.D., v právní věci žalobce Českomoravské stavební spořitelny, a. s., identifikační číslo osoby 49 24 13 97, se sídlem v Praze 10, Vinohradská 3218/169, proti žalovaným 1 ) Ing. Arch. J. Ž. a 2 ) P. Z., o zaplacení 115.447,80 s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu ve Frýdku - Místku pod sp. zn. 116 C 154/2009, o návrhu na přikázání věci z důvodu vhodnosti, takto :

Věc vedená u Okresního soudu ve Frýdku - Místku pod sp. zn. 116 C 154/2009 se přikazuje Obvodnímu soudu pro Prahu 6.

V souladu s ustanovením § 169 odst. 2 občanského soudního řádu usnesení není odůvodněno.

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 12. prosince 2012

JUDr. Vladimír Mikušek
předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu ve Frýdku - Místku

sp. zn. 116 C 154/2009

Okresního soudu ve Frýdku - Místku

sp. zn. 116 C 154/2009

Obvodnímu soudu pro Prahu 6

§ 169 odst. 2 občanského soudního řádu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedkyně senátu Ivany Janů a soudců Vojena Güttler a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatelky D. H., zastoupené JUDr. Hanou Neštickou, advokátkou, se sídlem Ječná 1, Praha 2, proti výroku II rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 7. 4. 2010, č. j. 26 Co 86/2010-417, a proti výroku I a III rozsudku Okresního soudu Praha - západ z 15. 10. 2009, č. j. 11 Nc 147/2008-373, 11 PaNc 518, 519/2008, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Stěžovatelka se ústavní stížností domáhá zrušení výše uvedených rozhodnutí ( jejich jednotlivých výroků ). Opírá ji zejména o následující důvody.

Okresní soud Praha - západ citovaným rozsudkem ze dne 15. 10. 2009, č. j. 11 Nc 147/2008-373, 11 PaNc 518, 519/2008, ve věci úpravy poměrů nezl. J. H., nezl. M. H. a T. H., pro dobu do a po rozvodu rozhodl tak, že nezl. J. byl svěřen do výchovy otce a nezl. dvojčata M. a T. byly svěřeny do výchovy matky. Dále bylo tímto rozsudkem oběma rodičům stanoveno výživné ( stěžovatelce k nezletilému J. a otci k nezletilému M. a T. ). Proti tomuto rozsudku podala stěžovatelka odvolání, jímž brojila proti výrokům, jímiž byl nezletilý J. svěřen do výchovy otce a kterými jí byla stanovena vyživovací povinnost, a proti výroku jímž jí bylo uloženo nahradit státu 1/4 nákladů řízení.

Krajský soud v Praze výroky o výchově nezletilého J. a výroky o povinnosti matky přispívat na jeho výživu potvrdil, leč změnil výrok o výživném, které je po vyměřenou dobu povinen platit otec nezletilých dětí.

Ústavní stížností brojí stěžovatelka proti v záhlaví citovaným výrokům obou rozsudků, kterými bylo rozhodnuto o svěření nezletilého J. do výchovy otce a jimiž byla stanovena výše výživného pro stěžovatelku. Má za to, že zejména citovanými výroky byla porušena její základní práva ( svobody ) garantovaná jí zejména čl. 32 odst. 4 a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), čl. 90 Ústavy, čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a dále čl. 3 a 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte. V podrobnostech pak stěžovatelka vytýká soudům zejména to, že neprovedly jí navrhované důkazy a ty, které provedly, interpretovaly mylně. Na základě těchto pochybení, při zjevném nerespektování principů zákona o rodině svěřily nezl. J. do výchovy otci. Soudy nezkoumaly, kdo z rodičů ( tedy stěžovatelka nebo otec dětí ) je lepší vychovatel a nevzaly v úvahu sourozenecké vazby všech dětí. Pokud soudy v této souvislosti vycházely znaleckého posudku PhDr. M. z oboru psychologie, pak stěžovatelka namítá, že tento posudek má odborné nedostatky, a to ve srovnání s těmi, které si stěžovatelka nechala vypracovat u renomovaných institucí a jež soudům poskytla. Sama znalkyně .neměla pro jeho vypracování potřebnou kvalifikací, neboť neměla odbornost z klinické psychologie; nadto se stěžovatelka domnívá, že u této znalkyně lze, vzhledem k jejím pracovním vazbám, pochybovat o její nepodjatosti.

II.

Ústavní soud si vyžádal spis sp. zn. 11 Nc 147/2008 ( 11 PaNc 518/2008 a 11 PaNc 519/2008 ) vedený u Okresního soudu Praha - západ. Zjistil, že jmenovaný soud rozhodl rozsudkem ze dne 15. 10. 2009, č.j. 11 Nc 147/2008-373 tak, že : "I. Nezl. J. se svěřuje do rozvodu a pro dobu po rozvodu do výchovy otce. […] II. Nezl. M. a nezl. T. se svěřují do rozvodu a pro dobu po rozvodu do výchovy matky. […] III. S účinností od právní moci tohoto rozsudku a s účinností od právní moci rozsudku o rozvodu je matka povinna přispívat na výživu nezl. J. částkou 1.000,- Kč měsíčně splatnou k rukám otce vždy do každého 5. dne v měsíci předem. […] IV. S účinností od 19.9.2008 a s účinností od právní moci rozsudku o rozvodu je otec povinen přispívat na výživu nezl. T. částkou 6.000,- Kč měsíčně a na výživu nezl. M. částkou 6.000,- Kč měsíčně splatnou k rukám matky vždy do každého 5. dne v měsíci předem. […] V. S účinností od 19.9.2008 do právní moci tohoto rozsudku je otec povinen přispívat na výživu nezl. J. částkou 4.000,- Kč měsíčně splatnou k rukám matky vždy do každého 5. dne v měsíci předem. […] VI. Matce se výživné pro nezl. J. za dobu od 19.9.2008 do právní moci tohoto rozsudku nevyměřuje. […] VII. Dlužné výživné za dobu od 19.9.2008 do 31.10.2009 ve výši 49.200,- Kč pro nezl. T. a ve výši 49.200,- Kč pro nezl. M. je otec povinen zaplatit k rukám matky do 3 měsíců od právní moci tohoto rozsudku. […] VIII. Dlužné výživné pro nezl. J. za dobu od 19.9.2008 do 31.10.2009 ve výši 33.200,- Kč je otec povinen zaplatit k rukám matky do 3 měsíců od právní moci tohoto rozsudku. […] IX. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení. […] X. Matka je povinna zaplatit státu náklady řízení ve výši 1/4 z celkových nákladů, jejichž přesná výše bude specifikována v samostatném usnesení, a to do 1 měsíce od právní moci tohoto usnesení na účet Okresního soudu Praha-západ. […] XI. Státu se nepřiznává náhrada nákladů řízení ve výši 3/4 z celkové výše nákladů řízení."

Okresní soud se obsáhle zabýval majetkovými poměry rodičů a jejich výchovným potenciálem. Vysvětlil, proč vycházel z konkrétních důkazů, z jakého důvodu nevzal v úvahu důkazní návrhy stěžovatelky a proč jsou podle něj závěry znalkyně z oboru psychologie PhDr. N. M., kterou pověřil vypracováním posudku, přijatelné. Podle soudu se tato znalkyně vypořádala se všemi námitkami, které stěžovatelka k jejímu posudku vznesla, ať už formou písemného vyjádření nebo přímo při jednání před soudem ( srov. č.l. např. 329 a násl. ). Tato skutečnost, jakož i to, že znalkyně pověřená soudem, zkoumala nejen osobnost matky či otce, ale také jejich vztahy k dětem, přiměla soud k upřednostnění jejího posudku před specializovaným zkoumáním, které si nechala vypracovat matka u jiných institucí ( podle soudu posudky předložené stěžovatelkou nadto působily tendenčně ). Soud rovněž - s ohledem na právě uvedené - nepovažoval za nutné provádět další revizní posudky ( týkající se např. osoby otce ).

Okresní soud - v souvislosti se samotným svěřením nezletilého J. do výchovy otci - pak zejména akcentoval, že nezletilý J. má slabou a negativní vazbu na matku ( stěžovatelku ); naopak otec je mu hlavní oporou a pomáhá mu zvládnout rozpad rodiny. Má k tomu, narozdíl od matky, potřebnou dávku empatie. Sám nezletilý J. chce být podle posudku znalkyně, jejž měl okresní soud k dispozici, u otce; stěžovatelka má ke chlapci chladný vztah. J. se u stěžovatelky cítí špatně - strádá. Má rovněž sklony k paranoiditě, to znamená, že vnější věci jeho se dotýkající, vnímá záporně. Podle znalkyně, jejíž závěry soud v tomto směru převzal, chlapec zatím nepotřebuje psychiatrickou pomoc, ovšem negativní vztahy mezi stěžovatelkou a otcem mohou jeho stav do budoucna zhoršit; soud, vědom si tohoto nebezpečí, byl podle svého rozhodnutí, při rozhodování celé věci, veden rovněž tím, že chtěl zakotvit pro nezletilého J. stabilní výchovné prostředí a nechtěl prodlužovat již tak dlouho běžící soudní řízení.

V závěru svého odůvodnění konečně uvedl : "Rodiče spolu nežijí od 18.9.2008, matka podala 10.10.2008 návrh na rozvod manželství. Soud proto musel rozhodnout o úpravě poměrů rodičů k nezletilým před a po rozvodu manželství. Rodiče dohodu o daných otázkách neuzavřeli, bylo pro ně problematické plnit dohodu o styku otce s nezl. Soud proto s ohledem na prokázané skutečnosti hodnotil zájem nezl. dětí, životní poměry rodičů, právo jich obou na podíl o péči o děti, citovou orientaci rodičů a dětí, jakož i výchovné schopnosti rodičů, včetně schopnosti se na výchově dohodnout, a svěřil nezl. J. do péče otce a nezl. dvojčata do péče matky ( výrok I a II ). […] Zbývající výroky ve věci samé se týkají vyživovací povinnosti rodičů k nezletilým, kdy soud přihlédl především k potřebám dětí a poté k majetkovým poměrům, možnostem a schopnostem rodičů, jakož i k péči rodiče o dítě ( § 85 a § 96 odst. 1 zákona o rodině ). S ohledem na poměrně nízký příjem matky a zvýšené náklady na bydlení a péči o nezl. dvojčata, stanovil jí soud nízkou vyživovací povinnost k nezl. J., a to až od právní moci rozsudku, resp. pro dobu po rozvodu od právní moci rozsudku o rozvodu manželství ( výrok III ). Lepší možnost zajistit potřeby nezl. J. má otec, který o nezl. dvojčata nepečuje. Matka měla nezl. J. na základě střídavé výchovy po určitý čas v péči ( § 85 odst. 3 zákona o rodině )â€š proto a pro její majetkové poměry jí soud neurčil vyživovací povinnost od opuštění společné domácnosti do právní moci rozsudku ( výrok VI ). Otci soud určil vyživovací povinnost jednak k nezl. J. od rozpadu společné domácnosti s matkou do právní moci rozsudku, protože nezl. byl ve střídavé péči a otec měl vyšší příjem ( jako jednatel a pronajímatel ) nežli matka, a také s ohledem na úspory otce ( z převodu obch. podílu, jeho stavebního spoření ) a možnosti pronajímat garsoniéru v SJM za vyšší nájemné, a dále vyživovací povinnost k nezl. dvojčatům od odchodu matky do budoucna ( výroky IV a V ). S ohledem na stanovenu vyživovací povinnost pro období od opuštění společné domácnosti matkou do právní moci rozsudku, respektive u nezl. J. do konce měsíce října 2009, v němž soud rozhodl, vyměřil rodičům dluh na výživném a stanovil s ohledem na poměry otce dlouhou lhůtu splatnosti ( § 160 odst. 1 o.s.ř., výroky VII a VIII ). […] O nákladech mezi účastníky rozhodl soud podle § 146 odst. 1 a ) a 151 odst. 1 o.s.ř., tedy, že žádný z účastníků nemá právo na jejich náhradu, protože řízeni mohlo být dle § 81 odst. o.s.ř. zahájeno i bez návrhu a v řízení nebyly zjištěny žádné mimořádné okolnosti, pro které by měl soud rozhodnout jinak, tj. přiznat některému účastníku oproti jinému náhradu nákladů. Převažující veřejný zájem na úpravě poměrů mezi rodiči a dětmi se tak promítl i otázky náhrady nákladů řízení, které si musí každý z účastníků nést sám ( výrok IX ). […] Protože státu vznikly náklady na znalečném, uložil soud podle § 151 odst. 1 o.s.ř. a § 148 odst. 1 o.s.ř. úhradu části znalečného ( 1/4 ) matce, protože byla se svým návrhem, k němuž bylo řízení zahájeno, úspěšná pouze zčásti a znalecký posudek byl nařízen i v jejím zájmu ( výrok X ). Protože však její poměry jsou pro péči o dvě nezletilé děti, nízký příjem, nastávající vyživovací povinnost k nezl. J., a do jisté míry odkázanost na pomoc rodičů omezené ( §150 o.s.ř. ) nepřiznal soud státu zbývající 3/4 nákladů, které vydal na znalečné, protože vůči matce by to nebylo spravedlivé."

K odvolání stěžovatelky proti výše specifikovaným výrokům I, III a X rozhodl Krajský soud v Praze rozsudkem ze dne 7. 4. 2010, č.j. 26 Co 86/2010-417 tak, že : "I. Rozsudek soudu I. stupně se mění […] a ) ve výrocích ad V. a VIII. tak, že otec je povinen zaplatit výživné pro nezletilého J. za dobu od 19.9.2008 do 31.3.2010 ve výši 33.200,-Kč k rukám matky do tří měsíců od právní moci tohoto rozsudku. […] b ) ve výrocích ad X. a XI. tak, že otec je povinen v rozsahu jedné poloviny zaplatit náklady státu. jak budou co do výše a lhůty k plnění specifikovány v samostatném usnesení soudu 1. stupně. […] II. Ve výrocích ad I., III. a VI. se rozsudek soudu I. stupně potvrzuje. […] III. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů."

Odvolací soud zejména zdůraznil, že prvostupňový soud v otázce rozhodování o výchovném prostředí nezletilého J. ( § 26 odst. l, § 50 Zákona o rodině ) správně vyšel zejména ze závěrů soudního znaleckého posudku. I dle názoru odvolacího soudu znalkyně své závěry, které byly podkladem pro rozhodování o výchově nezletilého J., náležitě obhájila, a nebylo proto již třeba je přezkoumávat revizním znaleckým posudkem. Námitky matky ke způsobilosti jmenované soudní znalkyně nepovažuje odvolací soud za případné. Výše výživného stanoveného matce ve výroku III. odpovídá i dle názoru odvolacího soudu jak odůvodněným potřebám nezletilého J., tak příjmovým a majetkovým poměrům obou rodičů ( § 96 odst. 1, § 85 odst.2 o.s.ř. ), a to i přes zjištění, že matka přestala března 2010 rodičovský příspěvek. Proto odvolací soud rozsudek soudu prvního stupně ve výroku I. a III. jako věcně správný potvrdil.

III.

K výzvě Ústavního soudu se k ústavní stížnosti vyjádřil Okresní soud Praha - západ tak, že považuje ústavní stížnost za nedůvodnou, neboť se se všemi námitkami stěžovatelky vypořádal v odůvodnění rozhodnutí. S případným upuštěním s případným upuštěním od ústního jednání ve smyslu § 44 odst. 2 zákona č. 182/1993 Sb., zákon o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ) vyjádřil souhlas.

Krajský soud v Praze ve svém vyjádření k ústavní stížnosti plně odkázal na odůvodnění svého rozhodnutí. S upuštěním od ústního jednání podle § 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu vyjádřil souhlas.

Citovaná vyjádření nezasílal Ústavní soud stěžovatelce k replice, neboť do věci nevnesla nic nového a Ústavní soud k nim při rozhodování nepřihlížel.

IV.

Ústavní soud již mnohokrát ve svých rozhodnutích konstatoval, že není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů ( viz např. nález sp. zn. III. ÚS 23/93, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 1, str. 41 ). Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení jeho základních práv či svobod chráněných ústavním pořádkem. Vzhledem k tomu, že se stěžovatelka dovolávala zejména ochrany svého základního práva na spravedlivý proces a práva na péči o dítě a výchovu dítěte ( řečeno obecně ), přezkoumal Ústavní soud z těchto hledisek napadená rozhodnutí ( jejich jednotlivé výroky ) i řízení, z něhož tato rozhodnutí vzešla a dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Z ústavní stížnosti vyplývá, že směřuje především proti tomu, že oba soudy svěřily nezletilého J. do péče otce a stěžovatelce stanovily i v této souvislosti pro J. výživné ve smyslu § 26 zákona o rodině. K této námitce poukazuje Ústavní soud na obsah spisu a na odůvodnění napadených rozhodnutí; zvláště rozhodnutí prvostupňového soudu považuje Ústavní soud za velmi přesvědčivé. Již jen z odůvodnění těchto rozhodnutí vyplývá, že oba soudy tuto otázku řešil v souladu s ústavními principy. Pokud stěžovatelka v této souvislosti vyjadřuje nesouhlas s jejich právními závěry, pak tím v zásadě jen polemizuje s jejich právním názorem a staví tak v podstatě Ústavní soud do role běžné další soudní instance. Toto postavení však Ústavnímu soudu, jak již opakovaně dal najevo v mnoha svých rozhodnutích, nepřísluší. Do rozhodovací činnosti obecných soudů může Ústavní soud zasahovat - jak již uvedl - pouze v případě, že jejich rozhodnutím je zasaženo do ústavně zaručených práv a svobod účastníka řízení. Takové porušení základních práv stěžovatelky však Ústavní soud neshledal.

Oba soudy - se zřetelem na provedená skutková zjištění - dovodily, že svěření nezletilého J. do výchovy otce bylo v době jejich rozhodování v jeho zájmu; to zejména proto, že mu otec dokázal poskytnout dostatečné citové zázemí a empatii. Svůj názor přesvědčivé, jasně a logicky odůvodnily a Ústavní soud nemá, co by zásadního k věci dodal.

Namítá-li stěžovatelka, že znalkyně pověřená soudem vypracováním specializovaného posudku nebyla pro vypracování posudku dostatečně kvalifikovaná a že lze mít pochybnosti o její nepodjatosti, pak nemůže Ústavní soud ani jedné z těchto námitek přisvědčit. Ústavní soud se sám studiem spisového materiálu mohl přesvědčit, že posudek znalkyně ( č.l. 248 - 274 ) je vypracován velmi přesvědčivě a pečlivě. Pokud stěžovatelka pochybuje o nepodjatosti znalkyně, činí tak pouze v rovině spekulativní; souvislosti ve stížnosti uváděné ( str. 5 ) a z nich údajně resultující vztahy znalkyně k otci dětí jsou totiž natolik vzdálené, že z nich podjatost znalkyně seriozně dovozovat nelze.

Ústavní soud uzavírá, že v souzené věci jde o otázku výkladu běžného práva, což zásadně přísluší soudu obecnému; Ústavní soud při přezkoumání jeho rozhodnutí je oprávněn posuzovat pouze to, zda byly dodrženy ústavní hranice a zda takovým rozhodnutím nedošlo k porušení základních práv či svobod stěžovatelky. V předmětné věci však dospěl k závěru, že obecné soudy postupovaly v rámci daném jim příslušnými procesními předpisy. Aplikovaly běžné právo ústavněkonformním způsobem, nedopustily se svévolného jednání, které by mohlo způsobit porušení základních práv stěžovatelky a mezi jejich skutkovými zjištěními a právními závěry z nich vyvozenými neexistuje ani extrémní rozpor ve smyslu ustálené judikatury Ústavního soudu. Napadená rozhodnutí ( jejich jednotlivé výroky ) jsou proto i z hlediska ústavnosti plně přijatelná.

Za tohoto stavu dospěl Ústavní soud k závěru, že základní práva a svobody, jichž se stěžovatelka dovolává, napadenými rozhodnutími zjevně porušeny nebyly.

Ústavnímu soudu proto nezbylo než ústavní stížnost podle § 43 odst. 2 písm. a )zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, jako návrh zjevně neopodstatněný, odmítnout.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 8. února 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Praze

č. j. 26 Co 86/2010-417

Okresního soudu Praha - západ

č. j. 11 Nc 147/2008-373

11 PaNc 518

Okresní soud Praha - západ

č. j. 11 Nc 147/2008-373

Krajský soud v Praze

čl. 90 Ústavy

Ústavní soud

sp. zn. 11 Nc 147/2008

11 PaNc 518/2008

11 PaNc 519/2008

Okresního soudu Praha - západ

č.j. 11 Nc 147/2008-373

Okresního soudu

Okresní soud

Okresní soud

okresní soud

§ 85 a § 96 odst. 1 zákona o rodině

§ 85 odst. 3 zákona o rodině

§ 160 odst. 1 o.s.ř.

§ 146 odst. 1 a ) a 151 odst. 1 o.s.ř.

§ 81 odst. o.s.ř.

§ 151 odst. 1 o.s.ř.

§ 148 odst. 1 o.s.ř.

§150 o.s.ř.

Krajský soud v Praze

č.j. 26 Co 86/2010-417

Odvolací soud

§ 26 odst. l, § 50 Zákona o rodině

odvolacího soudu

odvolací soud

odvolacího soudu

§ 96 odst. 1, § 85 odst.2 o.s.ř.

odvolací soud

soudu prvního stupně

Ústavního soudu

Okresní soud

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Krajský soud v Praze

§ 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 23/93

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 26 zákona o rodině

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Hany Gajdziokové a soudců JUDr. Miroslava Galluse a JUDr. Pavla Příhody v právní věci žalobkyně Bohemia Faktoring, s.r.o., se sídlem v Praze 1-Malé Straně, Letenská 121/8, PSČ 118 00, identifikační číslo osoby 27 24 26 17, zastoupené Mgr. Tomášem Rašovským, advokátem se sídlem v Brně, Kotlářská 51a, proti žalovanému R. P., o zaplacení částky 24.153,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Táboře pod sp. zn. 32 EC 589/2010, o dovolání žalovaného proti rozsudku Krajského soudu v Českých Budějovicích - pobočky v Táboře ze dne 27. října 2011, č. j. 15 Co 668/2011-117, takto :

I. Dovolání se odmítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.Odůvodnění :

Okresní soud v Táboře rozsudkem ze dne 21. dubna 2011, č. j. 32 EC 589/2010-45, uložil žalovanému zaplatit žalobkyni částku 10.744,49 Kč s příslušenstvím ( výrok I. ), žalobu o zaplacení částky 13.408,51 Kč s příslušenstvím zamítl ( výrok II. ) a žádnému z účastníků nepřiznal náhradu nákladů řízení ( výrok III. ).
K odvolání obou účastníků Krajský soud v Českých Budějovicích - pobočka v Táboře v záhlaví označeným rozsudkem potvrdil rozsudek soudu prvního stupně ve výroku I. ( první výrok ), v zamítavém výroku jej změnil tak, že žalovanému uložil zaplatit žalobkyni částku 13.408,51 Kč s příslušenstvím ( druhý výrok ) a rozhodl o nákladech řízení před soudy obou stupňů ( třetí výrok ).
 Proti rozsudku odvolacího soudu podal žalovaný dovolání [posuzováno podle obsahu - § 41 odst. 2 občanského soudního řádu ( dále jen „ o. s. ř. “ )], požaduje, aby Nejvyšší soud rozsudek odvolacího soudu zrušil „ v plném rozsahu “, neboť se jím cítí být poškozen.
Dovolání v dané věci není přípustné.
Podle ustanovení § 236 odst. 1 o. s. ř. dovoláním lze napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští.
Přípustnost dovolání proti rozsudku upravuje ustanovení § 237 o. s. ř.
Podle ustanovení § 237 odst. 2 písm. a ) o. s. ř. dovolání podle odstavce 1 není přípustné ve věcech, v nichž dovoláním dotčeným výrokem bylo rozhodnuto o peněžitém plnění nepřevyšujícím 50.000,- Kč a v obchodních věcech 100.000,- Kč; k příslušenství pohledávky se přitom nepřihlíží.
V projednávané věci jde o nárok ze smlouvy o úvěru uzavřené podle ustanovení § 497 a násl. obchodního zákoníku ( dále jen „ obch. zák. “ ), přitom závazkový vztah založený smlouvou o úvěru je podle ustanovení § 261 odst. 3 písm. d ) obch. zák. závazkovým vztahem obchodním, bez ohledu na povahu účastníků, a z procesního hlediska jde o obchodní věc ( k tomu srov. např. důvody rozhodnutí uveřejněných pod čísly 1/2000 a 16/2005 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ). Dovolání žalovaného tak není přípustné, když předmětem sporu bylo zaplacení částky 24.153,- Kč se smluvními úroky a úroky z prodlení, tedy peněžité plnění nepřevyšující 100.000,- Kč.
Nejvyšší soud proto dovolání podle ustanovení § 243b odst. 5 a § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.
Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení se opírá o ustanovení § 243b odst. 5, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř., když dovolání žalovaného bylo odmítnuto a žalobkyni podle obsahu spisu v dovolacím řízení náklady nevznikly.
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 26. listopadu 2012

JUDr. Hana Gajdzioková
předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Táboře

sp. zn. 32 EC 589/2010

č. j. 15 Co 668/2011-117

Okresní soud v Táboře

č. j. 32 EC 589/2010-45

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 41 odst. 2 občanského soudního řádu

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 236 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 o. s. ř.

§ 237 odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

§ 497 a násl. obchodního zákoníku

§ 261 odst. 3 písm. d ) obch. zák.

Nejvyšší soud


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Odvolání
Dotčené předpisy : § 253 odst. 1 tr. ř.
§ 2 odst. 5,6 tr. ř.
Kategorie rozhodnutí : D

7 Tz 71/2012-30ČESKÁ REPUBLIKA
ROZSUDEK

JMÉNEM REPUBLIKY

 Nejvyšší soud České republiky projednal dne 15. ledna 2013 ve veřejném zasedání v senátě složeném z předsedy JUDr. Michala Mikláše a soudců JUDr. Petra Hrachovce a JUDr. Jindřicha Urbánka, stížnost pro porušení zákona podanou ministrem spravedlnosti ve prospěch obviněného F. P. proti usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 26. 9. 2011, sp. zn. 3 To 595/2011, a rozhodl podle § 268 odst. 2 tr. ř., § 269 odst. 2 tr. ř. a § 270 odst. 1 tr. ř. t a k t o :

 Pravomocným usnesením Krajského soudu v Ostravě ze dne 26. 9. 2011, sp. zn. 3 To 595/2011,
b y l p o r u š e n z á k o n

v ustanoveních § 2 odst. 5, 6 tr. ř. a § 253 odst. 1 tr. ř. v neprospěch obviněného F. P.
 Toto usnesení Krajského soudu v Ostravě se z r u š u j e. Zrušují se také další rozhodnutí na zrušené usnesení obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu.

 Krajskému soudu v Ostravě se přikazuje, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.

O d ů v o d n ě n í :

 Krajský soud v Ostravě usnesením ze dne 26. 9. 2011, sp. zn. 3 To 595/2011, podle § 253 odst. 1 tr. ř. zamítl jako opožděné odvolání obviněného F. P., které podal proti odsuzujícímu rozsudku Okresního soudu v Ostravě ze dne 13. 5. 2011, sp. zn. 8 T 64/2011. Dnem vyhlášení nabylo uvedené usnesení krajského soudu právní moci.

 Dne 12. 10. 2012 podal ministr spravedlnosti České republiky proti tomuto usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 26. 9. 2011, sp. zn. 3 To 595/2011, stížnost pro porušení zákona ve prospěch obviněného. Uvedl, že písemné vyhotovení rozsudku soudu I. stupně bylo doručeno obviněnému dne 26. 7. 2011, a jeho obhájci Mgr. I. Enenklovi dne 15. 8. 2011, takže posledním dnem lhůty k podání odvolání byl den 23. 8. 2011. Obhájce tento poslední den lhůty podal odvolání formou faxového podání, jehož stejnopis doručil poté soudu osobně dne 25. 8. 2011. V trestním spise bylo ale založeno toliko podání doručené soudu v písemné podobě dne 25. 8. 2011, přičemž doklad o předchozím faxovém přijetí podání, ani samotné faxové podání, nebyly do spisu založeny a tak nebyly odvolacímu soudu při jeho rozhodování známy. Následně toto podání nebylo ani soudem prvního stupně dohledáno a byl pouze zdokladován příjem faxového podání soudem v rozsahu dvou stran dne 23. 8. 2011 v 17 :28 hodin. Odvolací soud tak vycházel při posuzování včasnosti podaného odvolání z obsahu trestního spisu, jehož součástí bylo toliko odvolání obviněného podané osobně obhájcem na podatelně soudu prvního stupně dne 25. 8. 2011, nikoliv z faxového podání učiněného dne 23. 8. 2011 a odvolání jako opožděné zamítl v neveřejném zasedání. Tím byl v neprospěch obviněného porušen zákon, a náprava není v současné době možná jinak, než cestou stížnosti pro porušení zákona. Proto ministr spravedlnosti navrhl, aby Nejvyšší soud podle § 268 odst. 2 tr. ř. vyslovil, že napadeným usnesením byl v neprospěch obviněného porušen zákon v ustanoveních § 59 odst. 1, § 60 odst. 1 a § 253 odst. 1 tr. ř., podle § 269 odst. 2 tr. ř. aby napadené usnesení zrušil, včetně obsahově navazujících rozhodnutí, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu, a podle § 270 odst. 1 tr. ř. pak přikázal Krajskému soudu v Ostravě, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.

 Nejvyšší soud přezkoumal podle § 267 odst. 3 tr. ř. napadené rozhodnutí i předcházející řízení a shledal, že zákon v neprospěch obviněného byl porušen.

 Nejvyšší soud z trestního spisu Okresního soudu v Ostravě sp. zn. 8 T 64/2011 zjistil, že po doručení rozsudku soudu prvního stupně obviněnému i jeho obhájci, kdy běh lhůty k podání odvolání se ve smyslu ustanovení § 248 odst. 2 tr. ř. počítá od 15. 8. 2011, je na str. 81 tr. spisu založeno odvolání obviněného proti rozsudku soudu prvního stupně ( datováno dnem 23. 8. 2011 ), přičemž podle podacího razítka bylo podáno u soudu dne 25. 8. 2011. Ač je na tomto podání s odvoláním uvedeno datum 23. 8. 2011 a dále údaj „ FAXEM “, žádné faxové podání není v trestním spise zaevidováno. Věc pak byla předložena Krajskému soudu v Ostravě, který podle protokolu o neveřejném zasedání ze dne 26. 9. 2011, rozhodl usnesením sp. zn. 3 To 595/2011 tak, že podle § 253 odst. 1 tr. ř. odvolání obviněného F. P. zamítl. Z písemného vyhotovení usnesení odvolacího soudu na str. 93 a násl. trestního spisu vyplývá, že posledním dnem lhůty k podání odvolání byl den 23. 8. 2011, a protože odvolání podal obviněný dne 25. 8. 2011, bylo podáno opožděně. Na č. l. 124 trestního spisu se pak nachází úřední záznam pracovnice soudu ze dne 14. 12. 2011, ze kterého vyplývá, že téhož dne se dostavil obhájce Mgr. Klimeš, který při studiu spisu zjistil, že v něm chybí odvolání zaslané faxem poslední den lhůty dne 23. 8. 2011. Následně, že byl sám u sekretářky soudu, kde zjistil, že tento fax byl přijat. Následně je ve spise podnět obhájce ministru spravedlnosti k podání stížnosti pro porušení zákona, ke které přiložil, jako doklad potvrzující podání odvolání faxem, příslušné dokumenty Okresního soudu v Ostravě ( fax č. 596 972 801 ) o přijetí faxového podání dne 23. 8. 2011 v 17 :28 hod. Toto potvrzení faxového podání bylo na žádost Nejvyššího soudu zasláno ministerstvem spravedlnosti, když nebylo přiloženo k podané stížnosti pro porušení zákona a bylo jím doplněno dokazování.

 Z uvedených skutečností vyplývá, že obhájce obviněného skutečně v poslední den lhůty k podání odvolání dne 23. 8. 2011, zasílal faxem soudu prvního stupně dokument v rozsahu dvou stran, který svým rozsahem odpovídá odvolání osobně doručenému soudu prvního stupně následně dne 25. 8. 2011. Žádný doklad o tomto podání faxem, které bylo učiněno v souladu s ustanovením § 59 odst. 1 tr. ř., ale nebyl do trestního spisu založen. Odvolací soud tak při svém rozhodování vycházel pouze z obsahu trestního spisu, na jehož základě dospěl k nesprávnému závěru o opožděnosti podaného odvolání, které proto zamítl podle § 253 odst. 1 tr. ř. Stalo se tak zejména z důvodu administrativního pochybení při manipulaci s podáními, která jsou soudu prvního stupně doručována faxem a tedy ne výlučně pochybením odvolacího soudu. Současně ale odvolací soud nevěnoval dostatečnou pozornost datu 23. 8. 2011, uvedenému na odvolání doručeném soudu prvního stupně dne 25. 8. 2011, jakož ani údaji o jeho zaslání faxem, které měly vyvolat pochybnosti o skutečném datu jeho podání. I v takovýchto případech je totiž nutno před rozhodnutím soudu řádně zjistit skutkový stav na základě hodnocení důkazů, a to postupem podle § 2 odst. 5, 6 tr. ř. Odvolací soud takto důsledně nepostupoval a tak i jeho přičiněním došlo k nesprávnému zamítnutí odvolání obviněného podle § 253 odst. 1 tr. ř. jako opožděného, ač ve skutečnosti bylo podáno včas a na jeho základě měl být napadený rozsudek soudu prvního stupně meritorně přezkoumán.

Na základě uvedených důvodů rozhodl Nejvyšší soud tak, jak je uvedeno ve výrokové části tohoto rozsudku, když na rozdíl od návrhu ministra spravedlnosti bylo porušení zákona v neprospěch obviněného vysloveno pouze v těch ustanoveních zákona, která svým postupem odvolací soud porušil.

P o u č e n í : Proti tomuto rozsudku není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 15. ledna 2013 Předseda senátu : JUDr. Michal Mikláš

§ 253 odst. 1 tr. ř.

§ 2 odst. 5,6 tr. ř.

7 Tz 71/2012-30

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 3 To 595/2011

§ 268 odst. 2 tr. ř.

§ 269 odst. 2 tr. ř.

§ 270 odst. 1 tr. ř.

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 3 To 595/2011

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

§ 253 odst. 1 tr. ř.

Krajského soudu v Ostravě

Krajskému soudu v Ostravě

Krajský soud v Ostravě

sp. zn. 3 To 595/2011

§ 253 odst. 1 tr. ř.

Okresního soudu v Ostravě

sp. zn. 8 T 64/2011

krajského soudu

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 3 To 595/2011

odvolacímu soudu

soudem prvního stupně

Odvolací soud

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

§ 268 odst. 2 tr. ř.

§ 269 odst. 2 tr. ř.

§ 270 odst. 1 tr. ř.

Krajskému soudu v Ostravě

Nejvyšší soud

§ 267 odst. 3 tr. ř.

Nejvyšší soud

Okresního soudu v Ostravě

sp. zn. 8 T 64/2011

soudu prvního stupně

§ 248 odst. 2 tr. ř.

soudu prvního stupně

Krajskému soudu v Ostravě

sp. zn. 3 To 595/2011

§ 253 odst. 1 tr. ř.

odvolacího soudu

Okresního soudu v Ostravě

Nejvyššího soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

§ 59 odst. 1 tr. ř.

Odvolací soud

§ 253 odst. 1 tr. ř.

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

Odvolací soud

§ 253 odst. 1 tr. ř.

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

odvolací soud


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Miroslava Feráka a soudkyň Doc. JUDr. Věry Korecké, CSc., a JUDr. Pavlíny Brzobohaté ve věci žalobců a/ V. P. a b/ A. P., obou bytem P., zastoupených Mgr. Janem Vlkem, advokátem se sídlem Praha 2, Římská 14, proti žalovanému O. P., bytem H., zastoupenému JUDr. Jiřím Peške, advokátem se sídlem Praha 3 – Žižkov, náměstí Winstona Churchilla 2, o zaplacení částky 151.409,- Kč s příslušenstvím, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 9 pod sp. zn. 6 C 135/2007, o dovolání žalovaného proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 24. ledna 2012, č. j. 21 Co 458/2011-173, takto :

I. Dovolání se odmítá.
 II. Žalovaný je povinen zaplatit žalobcům oprávněným společně a nerozdílně na náhradě nákladů dovolacího řízení částku 8.497,- Kč k rukám Mgr. Jana Vlka, advokáta se sídlem v Praze 2, Římská 14, do tří dnů od právní moci tohoto usnesení.Odůvodnění :

Žalobci ( vlastníci „ bytové jednotky, situované v domě v P., nacházejícím se na pozemku, v katastrálním území V., zapsané na LV u Katastrálního úřadu pro hlavní město Praha, katastrální pracoviště P. “ – dále jen „ předmětný byt “, resp. „ byt “ ) se změněnou ( resp. postupně rozšiřovanou ) žalobou nakonec domáhali, aby jim žalovaný zaplatil částku 151.409,- Kč s příslušenstvím ( v podobě poplatku z prodlení ), a to dílem z titulu dlužného nájemného z bytu a úhrad za služby a dílem z titulu bezdůvodného obohacení za užívání předmětného bytu v období od 1. června 2005 do 18. ledna 2009 bez právního důvodu.
Obvodní soud pro Prahu 9 ( dále též jen „ soud prvního stupně “ ) rozsudkem ze dne 27. května 2008, č. j. 6 C 135/2007-44, vyhověl tehdejší ( změněné – postupně rozšířené ) žalobě na zaplacení částky 69.218,- Kč s příslušenstvím a uložil žalovanému zaplatit žalobcům uvedenou částku s příslušenstvím do tří dnů od právní moci rozsudku; současně rozhodl o nákladech řízení účastníků.
K odvolání žalovaného Městský soud v Praze jako soud odvolací usnesením ze dne 21. dubna 2009, č. j. 21 Co 472/2008-62, zrušil citovaný vyhovující rozsudek soudu prvního stupně a věc mu vrátil k dalšímu řízení.
Poté soud prvního stupně rozsudkem ( v pořadí druhým ) ze dne 26. května 2011, č. j. 6 C 135/2007-141, zastavil řízení – v důsledku částečného zpětvzetí žaloby – ohledně částky 41.711,- Kč ( výrok I. ), uložil žalovanému povinnost zaplatit žalobcům do tří dnů od právní moci rozsudku částku 104.459,- Kč ( z toho částku 22.395,- Kč z titulu dlužného nájemného a částku 82.064,- Kč z titulu bezdůvodného obohacení ) s tam uvedenými poplatky z prodlení ( výrok II. ) a zamítl žalobu ohledně částky 5.239,- Kč ( výrok III. ). Současně rozhodl o povinnosti žalobců zaplatit státu tam specifikovaný nedoplatek na soudním poplatku ( výrok IV. ) a o nákladech řízení účastníků ( výrok V. ).
K odvolání žalovaného odvolací soud rozsudkem ze dne 24. ledna 2012, č. j. 21 Co 458/2011-173, potvrdil citovaný ( v pořadí druhý ) rozsudek soudu prvního stupně v napadeném vyhovujícím výroku o věci samé ( dále jen „ potvrzující výrok “ ) a ve výroku o nákladech řízení ( výrok I. ) a rozhodl o nákladech odvolacího řízení účastníků ( výrok II. ).
Na zjištěném skutkovém základě ( jenž je účastníkům řízení znám a nelze ho v daném případě zpochybnit /viz posléze uvedený výklad/ prostřednictvím dovolacího důvodu podle § 241a odst. 3 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění před novelou provedenou zákonem č. 404/2012 Sb. – dále jen „ o. s. ř. “ ) odvolací soud shodně se soudem prvního stupně rovněž dovodil, že poté, co uplynula výpovědní lhůta a lhůta k vyklizení bytu, určená pravomocným rozsudkem ze dne 15. listopadu 2006, č. j. 9 C 63/2006-26, jímž Obvodní soud pro Prahu 9 přivolil k výpovědi žalobců z nájmu žalovaného k předmětnému bytu, užíval žalovaný předmětný byt v období od 17. května 2007 do 18. ledna 2009 ( dále jen „ rozhodné období “ ) bez právního důvodu, čímž na úkor žalobců získával majetkový prospěch ( bezdůvodné obohacení ) odpovídající nájemnému obvyklému v daném místě a čase za srovnatelný byt, tj. tzv. tržnímu nájemnému.
Proti rozsudku odvolacího soudu podal žalovaný – nezastoupen advokátem – dovolání, které následně nahradil podáním ustanoveného advokáta. V dovolání, které s přihlédnutím k jeho obsahu ( § 41 odst. 2 o. s. ř. ) směřuje proti potvrzujícímu výroku ohledně částky 82.064,- Kč ( s příslušenstvím ), zpochybnil správnost právního názoru, že výše bezdůvodného obohacení, které získal v rozhodném období užíváním bytu bez právního důvodu, odpovídá tzv. tržnímu nájemnému. K dovolání se žalobci prostřednictvím svého advokáta písemně vyjádřili.
Podle čl. II bodu 7. věty před první větnou čárkou zákona č. 404/2012 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony, dovolání proti rozhodnutím odvolacího soudu vydaným přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona ( tj. před 1. lednem 2013 ) se projednají a rozhodnou podle dosavadních právních předpisů. Bylo-li napadené rozhodnutí vydáno dne 24. ledna 2012, Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací dovolání projednal a o něm rozhodl podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění před novelou provedenou zákonem č. 404/2012 Sb. ( dále opět jen „ o. s. ř.” ).
Přípustnost dovolání proti potvrzujícímu rozsudku odvolacího soudu se řídí ustanoveními § 237 odst. 1 písm. b/ a c/ o. s. ř. ( ustanovení § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř. bylo zrušeno uplynutím dne 31. prosince 2012 nálezem Ústavního soudu České republiky ze dne 21. února 2012, sp. zn. Pl. ÚS 29/11; pro posouzení přípustnosti dovolání podaných do 31. prosince 2012 je však i nadále použitelné /srov. nález Ústavního soudu České republiky ze dne 6. března 2012, sp. zn. IV. ÚS 1572/11/ ).
Podle § 237 odst. 1 písm. b/ o. s. ř. není dovolání v dané věci přípustné proto, že napadeným rozsudkem odvolací soud potvrdil rozsudek, jímž soud prvního stupně nerozhodl jinak než v předchozím ( zrušeném ) rozsudku ( v obou případech šlo o vyhovující rozsudky soudu prvního stupně ). Navíc ve druhém případě rozhodoval soud prvního stupně poprvé o změněné žalobě na zaplacení částky 151.409,- Kč ( s příslušenstvím ), která předmětem původního řízení – alespoň zčásti – nebyla. Z následujících důvodů pak nemůže být dovolání přípustné ani podle § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.
Je-li přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř. spjata se závěrem o zásadním významu rozsudku po stránce právní, je způsobilým dovolacím důvodem zásadně jen důvod podle § 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř.; k okolnostem uplatněným dovolacím důvodem podle § 241a odst. 3 o. s. ř. se nepřihlíží ( srov. § 237 odst. 3 větu za středníkem o. s. ř. ).
Prostřednictvím způsobilého dovolacího důvodu podle § 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř. ( jiné dovolací důvody nebyly v dovolání uplatněny ) dovolatel zpochybnil správnost právního názoru, že výše bezdůvodného obohacení, které získal v rozhodném období užíváním bytu bez právního důvodu, odpovídá tzv. tržnímu nájemnému. Uvedený právní závěr je však ve skutečnosti výrazem standardní soudní praxe ( srov. rozsudky Nejvyššího soudu České republiky z 22. června 2004, sp. zn. 33 Odo 24/2004, uveřejněný pod C 2705 ve svazku 30 Souboru rozhodnutí Nejvyššího soudu, z 29. října 2008, sp. zn. 26 Cdo 3663/2007, z 18. listopadu 2008, sp. zn. 26 Cdo 3395/2007, a z 10. února 2009, sp. zn. 28 Cdo 1730/2008, a dále např. nález Ústavního soudu České republiky ze 7. září 2005, sp. zn. IV. ÚS 113/05, uveřejněný pod č. 172 ve svazku č. 38 z roku 2005 Sbírky nálezů a usnesení Ústavního soudu ), jež je dlouhodobě ustálena v názoru, že výše bezdůvodného obohacení získaného užíváním bytu bez právního důvodu odpovídá ceně obvyklé v daném místě a čase, která se vytváří na trhu s byty s neregulovaným nájemným, tj. právě tzv. tržnímu nájemnému.
Za této situace dovolací soud nedovodil přípustnost dovolání ani z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř., a proto je podle § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c/ o. s. ř. jako nepřípustné odmítl.
O náhradě nákladů dovolacího řízení dovolací soud rozhodl podle § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1, § 151 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř. a zavázal dovolatele, jehož dovolání bylo odmítnuto, k náhradě nákladů dovolacího řízení vzniklých žalobcům v souvislosti s podáním vyjádření k dovolání prostřednictvím advokáta. Vzhledem k tomu, že napadené rozhodnutí – jak vyplývá z předchozího textu odůvodnění tohoto usnesení – bylo dovoláním zpochybněno pouze v rozsahu, v němž se týkalo vydání ( zaplacení ) bezdůvodného obohacení, bylo předmětem dovolacího řízení peněžité plnění ve výši 82.064,- Kč. Za tohoto stavu sestávají náklady dovolacího řízení z odměny advokáta v částce 6.422,- Kč ( § 2 odst. 1, § 3 odst. 1 bod 7. ve spojení s § 10 odst. 3, § 15 ve spojení s § 14 odst. 1, § 16 odst. 2, § 18 odst. 1 a § 19a věta první vyhlášky č. 484/2000 Sb., ve znění pozdějších předpisů ), z paušální částky náhrad hotových výdajů ve výši 2 krát 300,- Kč, jež stojí vedle odměny ( srov. § 2 odst. 1, § 13 odst. 1 a 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb., ve znění pozdějších předpisů ), a z částky 1.475,- Kč představující 21 % DPH ( § 137 odst. 3 písm. a/ o. s. ř. ).
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
Nesplní-li povinný dobrovolně, co mu ukládá vykonatelné rozhodnutí, mohou oprávnění podat návrh na soudní výkon rozhodnutí.V Brně dne 15. ledna 2013

JUDr. Miroslav Ferák
předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 9

sp. zn. 6 C 135/2007

Městského soudu v Praze

č. j. 21 Co 458/2011-173

Obvodní soud pro Prahu 9

č. j. 6 C 135/2007-44

Městský soud v Praze

soud odvolací

č. j. 21 Co 472/2008-62

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

č. j. 6 C 135/2007-141

odvolací soud

č. j. 21 Co 458/2011-173

soudu prvního stupně

§ 241a odst. 3 zákona č. 99/1963 Sb.

občanský soudní řád

č. 404/2012 Sb.

o. s. ř.

odvolací soud

soudem prvního stupně

č. j. 9 C 63/2006-26

Obvodní soud pro Prahu 9

odvolacího soudu

§ 41 odst. 2 o. s. ř.

č. 99/1963 Sb.

občanský soudní řád

ve znění pozdějších předpisů

odvolacího soudu

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

č. 99/1963 Sb.

občanský soudní řád

č. 404/2012 Sb.

o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. b/ a c/ o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

Ústavního soudu České republiky

sp. zn. Pl. ÚS 29/11

Ústavního soudu České republiky

sp. zn. IV. ÚS 1572/11

§ 237 odst. 1 písm. b/ o. s. ř.

odvolací soud

soud prvního stupně

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř.

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř.

Nejvyššího soudu České republiky

sp. zn. 33 Odo 24/2004

Nejvyššího soudu

sp. zn. 26 Cdo 3663/2007

sp. zn. 26 Cdo 3395/2007

sp. zn. 28 Cdo 1730/2008

Ústavního soudu České republiky

sp. zn. IV. ÚS 113/05

Ústavního soudu

dovolací soud

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

dovolací soud

ve znění pozdějších předpisů

ve znění pozdějších předpisů

§ 137 odst. 3 písm. a/ o. s. ř.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Roberta Waltra a soudců JUDr. Marty Škárové a JUDr. Petra Vojtka ve věci žalobce J. M., zastoupeného JUDr. Hanou Marvanovou, advokátkou, se sídlem Praha 1, Újezd 19, proti žalovaným 1 ) Ing. P. S., zastoupenému Mgr. Tomášem Vašíčkem, advokátem, se sídlem Praha 6, Liborova 405/14, 2 ) Ing. J. E., zastoupenému JUDr. Monikou Zoulovou, advokátkou, se sídlem Praha 4, Podolská 126/103, 3 ) J. V., zastoupenému Mgr. Tomášem Vašíčkem, advokátem, se sídlem Praha 6, Liborova 405/14, a 4 ) JUDr. L. T., zastoupenému JUDr. Monikou Zoulovou, advokátkou, se sídlem Praha 4, Podolská 126/103, o zaplacení 1.740.000,- Kč s příslušenstvím, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 1 pod sp. zn. 11 C 123/2006, o dovolání žalovaného 2 ) a žalovaného 4 ) proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 25. února 2011, č.j. 51 Co 4/2010-307, takto :
I. Dovolání žalovaného 2 ) a žalovaného 4 ) se odmítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.Odůvodnění :
Žalobce se domáhal zaplacení 1.740.000,- Kč s příslušenstvím s odůvodněním, že se jedná o náhradu škody, kterou mu způsobili žalovaní jako členové statutárního orgánu společnosti H-SYSTÉM, a. s., porušením právní povinnosti, přičemž za své jednání byli odsouzeni rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 19. 2. 2004, sp. zn. 3 T 14/2001, pro trestný čin podvodu.

Obvodní soud pro Prahu 1 rozsudkem pro uznání ze dne 14. 11. 2006, č.j. 11 C 123/2006-52, uložil žalovaným zaplatit žalobci společně a nerozdílně 1.740.000,- Kč s příslušenstvím a rozhodl o náhradě nákladů řízení. Fikce uznání ve smyslu § 114b odst. 5 o. s. ř. jako jeden z předpokladů vydání rozsudku pro uznání ( § 153a odst. 3 o. s. ř. ) nastala poté, co byli žalovaní podle ustanovení § 114b o. s. ř. vyzváni, aby se vyjádřili k žalobě do 30 dnů od případného podání odporu proti platebnímu rozkazu vydanému dne 29. 5. 2006 pod č.j. 39 Ro 1271/2005-20. Ve stanovené lhůtě podaná vyjádření žalovaných, že nesouhlasí s platebním rozkazem, neboť trestní řízení vedené proti nim doposud nebylo pravomocně skončeno a z obsahu žaloby je zřejmá její účelovost, soud nepovažoval za dostatečná z hlediska požadavků podle § 114b o. s. ř., protože žalovaní nevylíčili rozhodující skutkové okolnosti, na nichž staví svou obranu, ani nenavrhli žádné důkazy k prokázání svých tvrzení.

K odvolání všech žalovaných Městský soud v Praze částečným rozsudkem ze dne 25. 2. 2011, č.j. 51 Co 4/2010-307, potvrdil rozsudek soudu prvního stupně ve vztahu k žalovaným 2 ) – 4 ) a ve vztahu k těmto žalovaným rozhodl o náhradě nákladů odvolacího řízení. Rozhodnutí o odvolání ve vztahu k žalovanému 1 ) vyhradil konečnému rozsudku. S odkazem na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 7. 4. 2010, sp. zn. 28 Cdo 604/2010, se zcela ztotožnil se závěrem soudu prvního stupně stran nedostatečnosti vyjádření žalovaných ve smyslu ustanovení § 114b odst. 5 o. s. ř. Konstatoval, že relevanci ( z procesního hlediska ) by mohla mít pouze žalovanými vznesená námitka litispendence, ta však není důvodná, neboť žalobce, resp. jeho právní předchůdce, se se svým nárokem na náhradu škody k trestnímu řízení vedenému proti žalovaným nepřipojil. Dále odvolací soud uzavřel, že v dané věci byly splněny podmínky pro vydání platebního rozkazu ( § 172 o. s. ř. ) i tzv. kvalifikované výzvy ( § 114b o. s. ř. ), že žalobce v žalobě náležitě vylíčil takové skutečnosti, jimiž řádně vymezil předmět řízení po skutkové stránce, žaloba netrpěla vadami, a připomněl, že v případě fikce uznání ( § 114b odst. 5 o. s. ř. ) soud rozhodne rozsudkem pro uznání ( § 153a odst. 3 o. s. ř. ) bez ohledu na to, zda jsou žalobní tvrzení podložená důkazy a zda dosavadní výsledky řízení svědčí o oprávněnosti či nedůvodnosti nároku. Vzhledem k prohlášení konkursu na majetek žalovaného 1 ) bylo podle § 263 zákona č. 182/2006 Sb., insolvenčního zákona, řízení vůči žalovanému 1 ) přerušeno, proto bylo rozhodováno částečným rozsudkem.

Rozsudek odvolacího soudu napadli žalovaní 2 ) a 4 ) dovoláním, jehož přípustnost dovozují z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. Za otázku dosud v rozhodovací praxi dovolacího soudu neřešenou považují otázku oprávnění soudu prvního stupně vydat platební rozkaz, když předmětná věc je podle dovolatelů občanským soudním řádem vyloučena z okruhu věcí, ve kterých lze platební rozkaz vydat. K tomu uvádějí, že dosud nejsou ve sporu pasivně legitimováni, neboť jejich odpovědnost za škodu bude dána až v okamžiku pravomocného skončení trestního řízení vedeného pod sp. zn. 3 T 14/2001, a že v žalobě nebyla výslovně vyloučena možnost aplikace ustanovení § 441 a § 450 obč. zák. Namítají, že jejich vyjádření k výzvě podle § 114b o. s. ř. vyhovovala zákonným požadavkům, uvedené skutečnosti ( nesouhlas s platebním rozkazem, námitka, že trestní řízení vedené proti nim nebylo k datu podání žaloby pravomocně skončeno, námitka, že žalovaný nárok je předmětem jiného řízení ) nejsou pouhým obecným konstatováním, fikce uznání ve smyslu § 114b odst. 5 o. s. ř. proto nastat nemohla. Vadu řízení spatřují v tom, že soudem prvního stupně vydaný platební rozkaz ze dne 29. 5. 2006, č.j. 39 Ro 1271/2005-20, byl vydán vůči neexistující osobě, neboť Ing. P. S. [žalovaný 1 )] byl označen jako podnikající fyzická osoba s identifikačním číslem, avšak uvedené označení nekoresponduje s údaji v registru ekonomických subjektů. Přestože byl platební rozkaz doručen fyzické osobě Ing. P. S., nemohlo takové doručení mít procesní účinky, tudíž nemohly nastat právní účinky s doručením platebního rozkazu spojené. Dovolatelé dále poukazují na nedostatky plné moci, jíž žalobce zmocnil advokátku JUDr. Hanu Marvanovou k zastupování v dané věci, a dovozují, že žalobce nebyl po celou dobu řízení řádně zastoupen. Odvolacímu soudu vytýkají, že bez rozhodnutí o vyloučení věci k samostatnému projednání zrušil solidární postavení žalovaných jako dlužníků, když meritorně rozhodl jen vůči některým z nich. Pokud byla soudem prvního stupně uložena žalovaným povinnost „ společně a nerozdílně “, je takový postup odvolacího soudu v rozporu se zákonem. Dovolatelé navrhují, aby Nejvyšší soud odložil vykonatelnost napadeného rozsudku odvolací soudu, poté napadený rozsudek zrušil a věc odvolacímu soudu vrátil k dalšímu řízení.

Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 10a o. s. ř. ) shledal, že bylo podáno včas, účastníky řízení ( § 240 odst. 1 o. s. ř. ), za splnění zákonné podmínky advokátního zastoupení dovolatelů ( § 241 odst. 1 a 4 o. s. ř. ), směřuje však proti rozhodnutí, proti němuž není tento mimořádný opravný prostředek přípustný.

Přípustnost dovolání proti rozsudku, kterým odvolací soud potvrdil rozsudek soudu prvního stupně, upravuje ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) a c ) o. s. ř. O případ uvedený v § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. v daném případě nejde ( odlišné rozhodnutí soudu prvního stupně v důsledku závazného právního názoru vyjádřeného ve zrušovacím rozhodnutí odvolacího soudu ) a Nejvyšší soud neshledal ani přípustnost dovolání podle písmene c ), které vyžaduje, aby napadené rozhodnutí bylo rozhodnutím zásadního právního významu.

Podle § 237 odst. 3 o. s. ř. rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam [odstavec 1 písm. c )] zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 se nepřihlíží.

Dovolatelé namítají, že soud v dané věci nebyl oprávněn vydat platební rozkaz a že jejich vyjádření k výzvě soudu podle § 114b o. s. ř. obsahovalo dostatečné vylíčení rozhodujících skutečností ve smyslu ustanovení § 114b odst. 1 o. s. ř.

Rozhodl-li soud o věci platebním rozkazem, jsou splněny předpoklady pro vydání usnesení podle ustanovení § 114b odst. 1 o. s. ř. jen tehdy, bylo-li v žalobě uplatněno právo na zaplacení peněžité částky, vyplývá-li uplatněné právo ze skutečností uvedených žalobcem a nejde-li o případy uvedené v ustanovení § 172 odst. 2 o. s. ř. ( srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 19. 8. 2008, sp. zn. 21 Cdo 3597/2007 ). Uplatněné právo vyplývá ze skutečností uvedených žalobcem tehdy, jestliže jejich posouzení samo o sobě vede k právnímu závěru o důvodnosti žalobního návrhu ( srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 26. 1. 2005, sp. zn. 32 Odo 382/2004, uveřejněný pod č. 65/2005 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ).

Co se týče nároku na náhradu škody způsobené protiprávním jednáním, jež je současně předmětem trestního řízení, je soud v občanskoprávním řízení oprávněn posoudit otázku protiprávnosti jednání žalovaného sám, bez ohledu na probíhající, dosud neskončené, trestní řízení. V rozsahu, v jakém jsou znaky skutkové podstaty trestného činu zároveň důležitými okolnostmi pro rozhodnutí o náhradě škody, se propojenost občanskoprávního a trestního řízení projeví toliko ve vázanosti soudu pravomocným odsuzujícím výrokem trestního rozsudku o tom, že byl spáchán trestný čin a kdo jej spáchal; pokud jde o výši škody, popřípadě zprošťujícím rozsudkem vázán není ( viz zpráva bývalého Nejvyššího soudu ČSR publikovaná pod č. 22/1979 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ). Námitka, že v trestním řízení vedeném proti žalovaným nebylo v době vydání platebního rozkazu pravomocně rozhodnuto, tedy zásadní právní význam nemá.

Stejně tak vydání platebního rozkazu nebrání skutečnost, že žalobou nebyla výslovně vyloučena aplikace ustanovení § 441 a § 450 obč. zák. Pokud by z žalobních tvrzení vyplývaly skutečnosti, jež by mohly vést k závěru o spoluzavinění poškozeného ( § 441 obč. zák ) nebo by mohly vést k úvaze soudu o mimořádném využití moderačního práva ( § 450 obč. zák. ), bylo by vydání platebního rozkazu skutečně vyloučeno, neboť by se nedalo dovodit, že uplatněné právo beze zbytku vyplývá ze skutečností uvedených v žalobě. O takovou situaci však v posuzované věci nejde, ostatně ani dovolatelé netvrdí existenci skutečností rozhodných z hlediska ustanovení § 441 obč. zák. nebo § 450 obč. zák.

Judikatura Nejvyššího soudu je ustálena v názoru, že žalovaný se ve smyslu § 114b odst. 5 o. s. ř. kvalifikovaně vyjádří ( a zabrání tak fikci uznání nároku a vydání rozsudku pro uznání ), jestliže z jeho včasného písemného vyjádření vyplývá, že nárok, který byl proti němu uplatněn žalobou, zcela neuznává a jestliže alespoň v základních obrysech vylíčí rozhodující skutečnosti, na nichž staví svoji obranu. Žalovaný se nemusí výslovně vyjádřit ke všem žalobcovým tvrzením, není hodnocena ani kvalita nebo obšírnost jeho vyjádření, vyjádření ale nemůže být obecné a vágní, protože jinak by smysl usnesení vydaného podle § 114b odst. 1 o. s. ř. nemohl být naplněn. Pouhý nesouhlas s žalobou nelze považovat za kvalifikované vyjádření způsobilé zabránit následkům předvídaným § 114b odst. 5 o. s. ř. ( srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 1. 7. 2008, sp. zn. 28 Cdo 611/2008, nebo rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 19. 8. 2008, sp. zn. 21 Cdo 3597/2007 ). Kvalifikovaným vyjádřením nejsou ani pouhé procesní námitky ( srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 29. 07. 2009, sp. zn. 33 Cdo 1862/2007 ). Obecnou námitkou nezpůsobilou zabránit fikci uznání nároku je i tvrzení dovolatele, že ve věci není pasivně legitimován, protože jí je vyjádřeno pouze stanovisko žalovaného, že není nositelem povinnosti tvrzené žalobcem. Nijak z ní ovšem nevyplývá, z čeho žalovaný neexistenci tvrzené povinnosti ( tj. neexistenci pasivní legitimace ) vyvozuje a jakým směrem by se tedy mělo soudní řízení vyvíjet, tj. která tvrzení jsou sporná a mají být předmětem dokazování ( k tomu srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 7. 4. 2010, sp. zn. 28 Cdo 604/2010 ). Okolnost, že dosud neskončilo trestní řízení proti žalovaným, s sebou závěr o nedostatku pasivní legitimace nenese, neboť o tom, zda žalovaní jsou nebo nejsou povinni k náhradě škody, nic nevypovídá ( viz výše ).

S ohledem na shora uvedené nelze za zásadně právně významný považovat ani závěr soudů obou stupňů, dle něhož námitka, že trestní řízení proti žalovaným nebylo doposud pravomocně skončeno, nepředstavuje kvalifikované vyjádření ve smyslu ustanovení § 114b odst. 1 o. s. ř. způsobilé zabránit fikci uznání nároku.

Rozhodnutí odvolacího soudu není v rozporu ani s rozhodnutími Ústavního a Nejvyššího soudu citovanými v dovolání. Pokud se v nálezu Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 454/04 uvádí, že mezi podmínky vydání rozsudku pro uznání náleží především existence nezpochybnitelného projevu vůle, spočívajícího v uznání nároku žalovaným, pak nelze přehlédnout, že v uvedené věci šlo o to, že bylo tvrzeno zfalšování uznávacího prohlášení žalovaného, takže uvedený závěr nelze z povahy věci vztáhnout na projednávaný případ, kdy je uznání konstruováno na základě zákonné fikce. Dovolatelé dále odkazují na rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 21 Cdo 2646/2005 ( správně rozsudek ze dne 26. 6. 2006, sp. zn. 22 Cdo 2646/2005 ) a v něm vyslovený právní názor, že uvede-li žalovaný ve vyjádření podle § 114b odst. 1 o. s. ř. skutečnosti, které, pokud by byly prokázány, by mohly být posouzeny jako skutečnosti bránící vzniku žalobcem uplatněného práva, a tudíž by mohly vést k zamítnutí žaloby, aniž by výslovně uvedl, jaké právní následky jsou s těmito skutečnostmi spojeny, nelze ve věci rozhodnout rozsudkem pro uznání. Z výše uvedeného však vyplývá, že žádná z námitek uváděných žalovanými v jejich vyjádření nepředstavovala uvedení skutečností citovaným rozsudkem charakterizovaných.

Pokud dovolatelé vytýkají odvolacímu soudu, potažmo i soudu prvního stupně, procesní pochybení, nejsou jejich námitky způsobilé založit přípustnost dovolání ve smyslu § 237 odst. písm. c ) o. s. ř., neboť k okolnostem uplatněným dovolacím důvodem podle § 241b odst. 2 písm. a ) o. s. ř., jímž lze namítat, že je řízení postiženo vadou, jež mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, se při posuzování otázky zásadního právního významu rozhodnutí odvolacího soudu nepřihlíží ( § 237 odst. 3 o. s. ř. ).

Námitka chybného označení žalovaného 1 ) a pochybnosti o řádném zastoupení žalobce jsou bez významu již proto, že se netýkají práv dovolatelů. Stran namítaného nerespektování solidárního postavení žalovaných ze strany odvolacího soudu Nejvyšší soud toliko připomíná, že v soudním řízení nejde na straně solidárních dlužníků o nerozlučné společenství ve smyslu § 91 odst. 2 o. s. ř. Každý ze solidárně zavázaných dlužníků jedná v řízení sám za sebe, soud proto nemusí rozhodnout proti všem jedním rozsudkem, pravomocný rozsudek na plnění vydaný proti jednomu z nich netvoří překážku věci pravomocně rozsouzené ve vztahu k ostatním, a i v případě, že soud rozhodne jedním rozsudkem proti všem, nemusí rozhodnutí vyznít pro všechny stejně. O společná práva a povinnosti, ohledně nichž se rozhodnutí musí vztahovat na všechny účastníky řízení, kteří vystupují na jedné straně, a úkony jednoho z nich platí i pro ostatní, tedy tam, kde podle ustanovení hmotného práva je právo nebo povinnost, o něž v řízení jde, nedílné povahy, jde např. v řízení o zrušení a vypořádání podílového spoluvlastnictví náležejícího více spoluvlastníkům, v řízení o neplatnosti závěti zůstavitele, který zanechal více dědiců, v řízení o popření otcovství ke vztahu vůči dítěti, otci i matce apod. ( srov. zhodnocení bývalého Nejvyššího soudu ČSSR, publikované pod č. 1/1975 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ). Z toho též vyplývá možnost ( je-li to účelné ) rozhodnout tzv. částečným rozsudkem ve vztahu k některému ( některým ) z více účastníků řízení ( § 152 odst. 2 věta druhá o. s. ř. ), což přiměřeně platí i pro odvolací řízení ( § 211 o. s. ř. ).

Jelikož závěry odvolacího soudu odpovídají znění zákonných ustanovení i citovaným judikatorním závěrům, nejsou v dané věci splněny předpoklady přípustnosti dovolání ve smyslu ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. Nejvyšší soud proto dovolání žalovaných 2 ) a 4 ) podle § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.

Nejvyšší soud neshledal důvodným ani návrh na odklad vykonatelnosti napadeného rozhodnutí a v souladu s ustálenou praxí o něm nerozhodoval samostatným usnesením.

O nákladech dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1, § 151 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř. za situace, kdy žalobci náklady, na jejichž náhradu by jinak měl proti dovolatelům právo, v souvislosti s tímto řízením nevznikly.

Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
V Brně dne 19. prosince 2012

JUDr. Robert Waltr
předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 1

sp. zn. 11 C 123/2006

Městského soudu v Praze

č.j. 51 Co 4/2010-307

Městského soudu v Praze

sp. zn. 3 T 14/2001

Obvodní soud pro Prahu 1

č.j. 11 C 123/2006-52

§ 114b odst. 5 o. s. ř.

§ 153a odst. 3 o. s. ř.

§ 114b o. s. ř.

č.j. 39 Ro 1271/2005-20

§ 114b o. s. ř.

Městský soud v Praze

č.j. 51 Co 4/2010-307

soudu prvního stupně

Nejvyššího soudu

sp. zn. 28 Cdo 604/2010

soudu prvního stupně

§ 114b odst. 5 o. s. ř.

odvolací soud

§ 172 o. s. ř.

§ 114b o. s. ř.

§ 114b odst. 5 o. s. ř.

§ 153a odst. 3 o. s. ř.

§ 263 zákona č. 182/2006 Sb.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

dovolacího soudu

soudu prvního stupně

sp. zn. 3 T 14/2001

§ 441 a § 450 obč. zák.

§ 114b o. s. ř.

§ 114b odst. 5 o. s. ř.

soudem prvního stupně

č.j. 39 Ro 1271/2005-20

Odvolacímu soudu

soudem prvního stupně

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

odvolací soudu

odvolacímu soudu

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 10a o. s. ř.

§ 240 odst. 1 o. s. ř.

§ 241 odst. 1 a 4 o. s. ř.

odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. b ) a c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

písmene c )

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

odstavec 1 písm. c )

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 114b o. s. ř.

§ 114b odst. 1 o. s. ř.

§ 114b odst. 1 o. s. ř.

§ 172 odst. 2 o. s. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 21 Cdo 3597/2007

Nejvyššího soudu

sp. zn. 32 Odo 382/2004

Nejvyššího soudu

§ 441 a § 450 obč. zák.

§ 441 obč. zák

§ 450 obč. zák.

§ 441 obč. zák.

§ 450 obč. zák.

Nejvyššího soudu

§ 114b odst. 5 o. s. ř.

§ 114b odst. 1 o. s. ř.

§ 114b odst. 5 o. s. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 28 Cdo 611/2008

Nejvyššího soudu

sp. zn. 21 Cdo 3597/2007

Nejvyššího soudu

sp. zn. 33 Cdo 1862/2007

Nejvyššího soudu

sp. zn. 28 Cdo 604/2010

§ 114b odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 454/04

Nejvyššího soudu

sp. zn. 21 Cdo 2646/2005

sp. zn. 22 Cdo 2646/2005

§ 114b odst. 1 o. s. ř.

odvolacímu soudu

soudu prvního stupně

§ 237 odst. písm. c ) o. s. ř.

§ 241b odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

§ 91 odst. 2 o. s. ř.

Nejvyššího soudu

§ 152 odst. 2 věta druhá o. s. ř.

§ 211 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Pavlíka a soudců JUDr. Pavla Vrchy a JUDr. Lubomíra Ptáčka, Ph.D., v právní věci žalobce L. T. D., zastoupeného Mgr. Jiřím Hladíkem, advokátem se sídlem v Brně, Příkop 8, proti žalované České republice-Ministerstvu vnitra ČR, se sídlem v Praze 7, Nad Štolou 3, o zaplacení 6.094,- Kč s příslušenstvím, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 7, pod sp. zn. 29 C 44/2010, o dovolání žalobce proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 8. září 2010, č.j. 19 Co 299/2010-38, takto :

Dovolání žalobce se odmítá.
Stručné odůvodnění
( § 243c odst. 2 o.s.ř. ):

Obvodní soud pro Prahu 7 rozsudkem pro uznání ( podle ustanovení § 153a odst. 3 o.s.ř. ) ze dne 26. dubna 2010, č.j. 29 C 44/2010-20, uložil žalované zaplatit žalobci 6.094,- Kč s příslušenstvím a rozhodl o náhradě nákladů řízení. Soud prvního stupně tak rozhodl o žalobě, kterou žalobce uplatňoval dva samostatné nároky podle zákona č. 82/1998 Sb. Vydání rozsudku pro uznání odůvodnil tím, že vyjádření žalované k usnesení ze dne 5. 3. 2010 ( vydané s odkazem na § 114b o.s.ř. ) bylo nedostatečné a navíc opožděné. Dovodil proto zákonnou fikci uznání podle § 114b odst. 5 o.s.ř.
Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 8. září 2010, č.j. 19 Co 299/2010-38, rozsudek soudu I. stupně změnil tak, že se rozsudek pro uznání nevydává. Na rozdíl od soudu prvního stupně konstatoval, že se žalovaná na výzvu soudu kvalifikovaně vyjádřila ve stanovené lhůtě ve vztahu k nároku na náhradu nemajetkové újmy ve výši 3.000,- Kč a stejným podáním navrhla i zamítnutí žaloby ohledně náhrady škody ve výši 3.094 Kč s tím, že si musí vyžádat podklady od příslušného odboru ministerstva vnitra a poté se vyjádří, což podáním dne 23.4.2010 učinila. Nebyly tedy dány podmínky pro vydání rozsudku pro uznání celé žalované částky. Dále soud připomněl, že zákon sleduje ustanovením § 114b odst. 5 o.s.ř sankcionovat především nečinnost žalované a její neochotu přispět k tomu, aby bylo dosaženo účelu řízení a nikoliv to, v jakém rozsahu a jak se kvalitně ve věci vyjádří.
Proti v záhlaví označenému rozsudku odvolacího soudu podal žalobce ( dále již „ dovolatel “ ) dovolání. Přípustnost odvozuje z ustanovení § 237 odst. 1 písm. a ) o.s.ř. Z obsahu dovolání pak lze dovodit dovolací důvod podle ustanovení § 241a odst. 2 písm. b ) o.s.ř., že rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci a podle ustanovení § 241a odst. 2 písm. a ) o.s.ř., že řízení je postiženo vadou, která měla za následek nesprávné rozhodnutí ve věci. Dovolatel namítá nezákonnost rozhodnutí odvolacího soudu, když se toto odklonilo od ustálené judikatury ( přiměřeně uvádí rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 21 Cdo 3084/2006 ) a došlo jím k porušení práva na spravedlivý proces ( rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 28 Cdo 1077/2008 ). Podle jeho názoru žalovaná nesplnila požadavek kvalifikovaného vyjádření k výzvě podle § 114b o.s.ř. Odkazuje přitom na judikaturu Ústavního soudu, kdy smyslem kvalifikovaného vyjádření je „ zjistit okruh sporných skutečností, které budou předmětem dokazování “, a ne pouhé zjištění souhlasu nebo nesouhlasu žalované se žalobou. Je proto nesprávným právním posouzením, pokud takovýto obecný nesouhlas žalované, považuje odvolací soud za „ kvalifikovaný “. Dále namítá, že odvolací soud nepřihlédl k vyjádření žalobce v podání ze dne 12. srpna 2010. Navíc, pokud soud neměl případně k dispozici vyjádření žalobce, neměl tak ani jeho výslovný souhlas k rozhodnutí bez nařízení jednání. Dovolatel proto navrhl, aby dovolací soud zrušil rozsudek odvolacího soudu a přiznal mu náhradu nákladů řízení.
K dovolání se vyjádřila žalovaná podáním ze dne 16. března 2011 a navrhla jeho zamítnutí.
Dovolací soud za situace, kdy napadené rozhodnutí odvolacího soudu bylo vydáno dne 8. září 2010, přihlédl k čl. II bodu 12. zákona č. 7/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony, a vyšel tak ze znění tohoto procesního předpisu účinného od 1. července 2009.
Podle ustanovení § 237 odst. 1 o.s.ř. je dovolání přípustné proti rozsudku odvolacího soudu a proti usnesení odvolacího soudu,
a ) jimiž bylo změněno rozhodnutí soudu prvního stupně ve věci samé,
b ) jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, kterým soud prvního stupně rozhodl ve věci samé jinak než v dřívějším rozsudku ( usnesení ) proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější rozhodnutí zrušil,
c ) jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, jestliže dovolání není přípustné podle písmena b ) a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam ( současně se připomíná nález Ústavního soudu ČR ze dne 28. února 2012, sp. zn. Pl. ÚS 29/11, kterým bylo toto ustanovení zrušeno, avšak s účinností ke dni 31. prosince 2012 ).
Podle ustanovení § 237 odst. 2 písm. a ) o.s.ř. není dovolání podle § 237 odst. 1 o.s.ř. přípustné ve věcech, v nichž dovoláním dotčeným výrokem bylo rozhodnuto o peněžitém plnění nepřevyšujícím částku 50.000,- Kč a v obchodních věcech 100.000,- Kč; k příslušenství pohledávky se přitom nepřihlíží.
Jak vyplývá napadeného výroku rozsudku Městského soudu v Praze, bylo jím rozhodnuto ( ve věci nikoliv obchodní ) pokud jím byl změněn výrok I. rozsudku soudu prvního stupně o povinnosti žalované zaplatit žalobci částku 6.094,-Kč s příslušenstvím, tedy peněžitém plnění nepřevyšujícím částku 50.000,- Kč.
Nejvyššímu soudu ČR jako soudu dovolacímu ( § 10a o.s.ř. ) proto nezbylo, než dovolání odmítnout jako nepřípustné podle § 243b odst. 5 o.s.ř. ve spojení s § 218 písm. c ) téhož zákona, aniž se tak mohl zabývat důvody tohoto dovolání. Na této skutečnosti nic nemění poučení o přípustnosti dovolání v rozhodnutí odvolacího soudu.
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
V Brně 12. prosince 2012
 JUDr. Pavel Pavlík, v. r.
 předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 7

sp. zn. 29 C 44/2010

Městského soudu v Praze

č.j. 19 Co 299/2010-38

§ 243c odst. 2 o.s.ř.

Obvodní soud pro Prahu 7

§ 153a odst. 3 o.s.ř.

č.j. 29 C 44/2010-20

Soud prvního stupně

č. 82/1998 Sb.

§ 114b o.s.ř.

§ 114b odst. 5 o.s.ř.

Městský soud v Praze

č.j. 19 Co 299/2010-38

soudu prvního stupně

§ 114b odst. 5 o.s.ř

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. a ) o.s.ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o.s.ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) o.s.ř.

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 21 Cdo 3084/2006

Nejvyššího soudu

sp. zn. 28 Cdo 1077/2008

§ 114b o.s.ř.

Ústavního soudu

odvolací soud

odvolací soud

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

čl. II bodu 12. zákona č. 7/2009 Sb.

č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 237 odst. 1 o.s.ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

dovolací soud

Ústavního soudu ČR

sp. zn. Pl. ÚS 29/11

§ 237 odst. 2 písm. a ) o.s.ř.

§ 237 odst. 1 o.s.ř.

Městského soudu v Praze

soudu prvního stupně

Nejvyššímu soudu ČR

soudu dovolacímu

§ 10a o.s.ř.

§ 243b odst. 5 o.s.ř.

§ 218 písm. c ) téhož zákona

odvolacího soudu


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu JUDr. Ljubomíra Drápala a soudců JUDr. Mojmíra Putny a JUDr. Jiřího Doležílka o návrhu a ) J. J. a b ) Z. J., podaném proti Vrchnímu soudu v Praze, na určení lhůty k provedení procesního úkonu ve věci vedené pod sp. zn. Ul 38/2012, takto :

I. Návrh navrhovatelů J. J. a Z. J. na určení lhůty Vrchnímu soudu v Praze k dosud neprovedenému procesnímu úkonu ve věci vedené u Městského soudu v Praze pod sp. zn. 54 Co 191,192/2008 se zamítá.
II. Navrhovatelé nemají právo na náhradu nákladů řízení.
Odůvodnění :
Obvodní soud pro Prahu 4 usnesením ze dne 4.12.2007 č.j. 40 C 27/2006-20 zamítl žalobu pro zmatečnost a žalobu na obnovu řízení a rozhodl, že navrhovatelé jsou povinni společně a nerozdílně zaplatit žalobci Družstvu Machuldova 599 na náhradě nákladů řízení 15.600,- Kč k rukám advokáta JUDr. Karla Slapničky.

Řízení o odvolání, které navrhovatelé podali proti tomuto usnesení, Obvodní soud pro Prahu 4 usnesením ze dne 13.2.2008 č.j. 40 C 27/2006-34 z důvodu nezaplacení soudního poplatku zastavil a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení. Usnesením ze dne 12.3.2008 č.j. 40 C 27/2006-38 pak Obvodní soud pro Prahu 4 rozhodl, že se navrhovatelům vrací soudní poplatek ve výši 1.000,- Kč.

Městský soud v Praze usnesením ze dne 5.8.2008 č.j. 54 Co 191,192/2008-48 potvrdil usnesení obvodního soudu ze dne 13.2.2008 č.j. 40 C 27/2006-34 o zastavení odvolacího řízení a usnesení obvodního soudu ze dne 12.3.2008 č.j. 40 C 27/2006-38 o vrácení soudního poplatku a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů odvolacího řízení.

Podáním ze dne 30.3.2012, doručeným Vrchnímu soudu v Praze dne 4.4.2012, označeným jako návrh na provedení procesního úkonu, a to zahájení odvolacího řízení ve věci usnesení MS Praha č.j. 54 Co 191,192/2008-48 ze dne 5.8.2008 se navrhovatelé domáhali určení lhůty k provedení procesního úkonu odvolání ve věci zmatečnosti k usnesení MS Praha č.j. 54 Co 191/2008-48 ze dne 5.8.2008, kdy odvolací řízení ve věci žaloby pro zmatečnost k rozhodnutí 55 C 86/2005-19 dosud nebylo zahájeno .

Podáním ze dne 8.6.2012, doručeným dne 12.6.2012 Vrchnímu soudu v Praze, označeným jako návrh na provedení procesního úkonu z návrhu na provedení procesního úkonu ze dne 30.3.2012 ve výše uvedené věci , podali navrhovatelé J. J. a Z. J. další návrh na provedení procesního úkonu odvolání ve výše uvedené věci .

Vrchní soud v Praze - poté co uložil navrhovatelům, aby odstranili vady návrhu na určení lhůty k provedení procesního úkonu ze dne 8.6.2012 - usnesením ze dne 20.9.2012 č.j. Ul 38/2012-111 návrh navrhovatelů ze dne 8.6.2012 na určení lhůty Městskému soudu v Praze k provedení procesního úkonu odmítl a rozhodl, že navrhovatelé nemají právo na náhradu nákladů řízení. Dospěl k závěru, že ani po doplnění návrhu na určení lhůty nelze mít procesní úkon, u kterého navrhovatelé namítají průtahy, za přesně specifikovaný.

Návrhem na určení lhůty k procesnímu úkonu vedeného u Vrchního soudu v Praze a to z dosud neprovedeného procesního úkonu ve věci vedené u Městského soudu v Praze pod sp. zn. 54 Co 191,192/2008 ze dne 25.10.2012 podaným dne 30.10.2012 u Vrchního soudu v Praze se navrhovatelé domáhali, aby Vrchnímu soudu v Praze byla určena lhůta k rozhodnutí o jejich návrhu ze dne 30.3.2012 s tím, že Vrchní soud pominul jejich návrh ze dne 30.3.2012, v němž požadují zahájení odvolacího řízení k výroku žaloba pro zmatečnost se zamítá a výroku o nákladech řízení a že by měl věc postoupit svému nadřízenému soudu .

Nejvyšší soud České republiky, který je příslušný k projednání návrhu ( § 174a odst.4 část věty před středníkem zákona č. 6/2002 Sb., o soudech a soudcích, ve znění pozdějších předpisů - dále jen zákon o soudech a soudcích ), jemuž byla věc předložena dne 15.11.2012, dospěl k závěru, že návrh navrhovatelů není důvodný.

Podle ustanovení § 174a odst. 1 zákona o soudech a soudcích má-li účastník nebo ten, kdo je stranou řízení, za to, že v tomto řízení dochází k průtahům, může podat návrh soudu, aby určil lhůtu pro provedení procesního úkonu, u kterého podle jeho názoru dochází k průtahům v řízení.

Příslušný soud rozhoduje o návrhu na určení lhůty usnesením. Návrh odmítne, byl-li podán někým, kdo není k jeho podání oprávněn, anebo jestliže navrhovatel neopravil nebo nedoplnil řádně návrh v určené lhůtě, jinak o něm rozhodne bez jednání do 20 pracovních dnů ode dne, kdy mu byla věc předložena nebo kdy byl návrh řádně opraven nebo doplněn ( § 174a odst. 6 zákona o soudech a soudcích ). Pokud soud, vůči němuž návrh na určení lhůty směřuje, již procesní úkon, u kterého jsou v návrhu namítány průtahy v řízení, učinil, příslušný soud návrh zamítne ( § 174a odst.7 část věty před středníkem zákona o soudech a soudcích ). Nestanoví-li zákon o soudech a soudcích jinak, použijí se pro řízení o návrhu na určení lhůty přiměřeně ustanovení části první a části třetí občanského soudního řádu ( § 174a odst.5 věta druhá zákona o soudech a soudcích ).

V posuzované věci - jak vyplývá z obsahu spisu - se navrhovatelé domáhají určení lhůty k rozhodnutí o jejich návrhu na určení lhůty k rozhodnutí o jejich odvolání proti usnesení obvodního soudu.

Řízení o návrhu na určení lhůty k provedení procesního úkonu, upravené v ustanovení § 174a zákona o soudech a soudcích, představuje promítnutí zásad spravedlivého procesu z hlediska naplnění práva účastníka nebo jiné strany řízení na projednání jeho věci bez zbytečných průtahů, zakotveného zejména v ustanovení Čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod, do řízení probíhajícího před soudem. Nejde o občanské soudní řízení, o trestní řízení soudní nebo o soudní řízení správní, ale o řízení sui generis, jehož smysl ( účel ) spočívá v tom, že příslušný soud nařídí na návrh účastníka ( toho, kdo je stranou řízení ) soudu, vůči němuž návrh směřuje ( procesnímu soudu ), aby ve stanovené lhůtě provedl procesní úkon, u něhož dochází v řízení k průtahům, a že tímto způsobem bude zabráněno dalším průtahům, k nimž by mohlo ve vztahu k tomuto procesnímu úkonu za řízení dojít ( srov. odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu ČR ze dne 12.1.2005 sp. zn. 21 Cul 3/2004, uveřejněné pod č. 80 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, roč. 2006 ).

Protože rozhodování o návrhu podle ustanovení § 174a zákona o soudech a soudcích není rozhodováním ve věci samé ani rozhodováním v řízení o věci samé, nelze ustanovení § 174a zákona o soudech a soudcích na rozhodování v tomto řízení sui genesis aplikovat ( použít ). Nelze se tedy návrhem podle ustanovení § 174a zákona o soudech a soudcích domáhat, aby právě v řízení podle ustanovení § 174a zákona o soudech a soudcích byla určena lhůta pro provedení procesního úkonu; ostatně v ustanovení § 174a odst. 5 zákona o soudech a soudcích je již stanovena lhůta k rozhodnutí, a to do 20 pracovních dnů ode dne, kdy byla věc rozhodujícímu soudu předložena nebo kdy byl návrh řádně opraven nebo doplněn.

Za přihlédnutí k tomu, že řízení o odvolání proti usnesení Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 4.12.2007 č.j. 40 C 27/2006-20 ( ve věci žaloby pro zmatečnost, žaloby na obnovu řízení i nákladů řízení ) již bylo pravomocně skončeno usnesením Městského soudu v Praze ze dne 5.8.2008 č.j. 54 Co 191,192/2008-48, byl návrh podle ustanovení § 174a odst. 7 části věty před středníkem zákona o soudech a soudcích zamítnut.

O náhradě nákladů řízení bylo rozhodnuto podle ustanovení § 174a odst. 5 věty druhé zákona o soudech a soudcích a § 151 odst. 1 části věty před středníkem o.s.ř., neboť navrhovatelé nemají ve smyslu ustanovení § 174a odst. 8 věty druhé zákona o soudech a soudcích právo, aby jim stát nahradil náklady, které jim v tomto řízení vznikly.

Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 29. listopadu 2012

JUDr. Ljubomír Drápal
předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Vrchnímu soudu v Praze

sp. zn. Ul 38/2012

Vrchnímu soudu v Praze

Městského soudu v Praze

sp. zn. 54 Co 191,192/2008

Obvodní soud pro Prahu 4

č.j. 40 C 27/2006-20

Obvodní soud pro Prahu 4

č.j. 40 C 27/2006-34

č.j. 40 C 27/2006-38

Obvodní soud pro Prahu 4

Městský soud v Praze

č.j. 54 Co 191,192/2008-48

obvodního soudu

č.j. 40 C 27/2006-34

obvodního soudu

č.j. 40 C 27/2006-38

Vrchnímu soudu v Praze

MS Praha

č.j. 54 Co 191,192/2008-48

MS Praha

č.j. 54 Co 191/2008-48

55 C 86/2005-19

Vrchnímu soudu v Praze

Vrchní soud v Praze

č.j. Ul 38/2012-111

Městskému soudu v Praze

Vrchního soudu v Praze

Městského soudu v Praze

sp. zn. 54 Co 191,192/2008

Vrchního soudu v Praze

Vrchnímu soudu v Praze

Vrchní soud

Nejvyšší soud České republiky

ve znění pozdějších předpisů

obvodního soudu

§ 174a zákona o soudech a soudcích

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 21 Cul 3/2004

§ 174a zákona o soudech a soudcích

§ 174a zákona o soudech a soudcích

§ 174a zákona o soudech a soudcích

§ 174a zákona o soudech a soudcích

Obvodního soudu pro Prahu 4

č.j. 40 C 27/2006-20

Městského soudu v Praze

č.j. 54 Co 191,192/2008-48