3 Tdo 1422/2012-31U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 12. prosince 2012 o dovolání podaném Z. H., proti usnesení Krajského soudu v Brně, pobočka v Jihlavě, sp. zn. 42 To 92/2012 ze dne 18. dubna 2012, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Okresního soudu v Třebíči pod sp. zn. 2 T 247/2011, takto :

I. Podle § 265k odst. 1 trestního řádu se usnesení Krajského soudu v Brně, pobočka v Jihlavě, sp. zn. 42 To 92/2012 ze dne 18. dubna 2012 a rozsudek Okresního soudu v Třebíči ze dne 9. ledna 2012, sp. zn. 2 T 247/2011, zrušují.

II. Podle § 265k odst. 2 trestního řádu se zrušují také všechna další rozhodnutí na zrušená rozhodnutí obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu.

III. Podle § 265l odst. 1 trestního řádu s e Okresnímu soudu v Třebíči přikazuje, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.

IV. Podle § 265l odst. 4 trestního řádu se obviněný Z. H. nebere do vazby.

O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem Okresního soudu v Třebíči sp. zn. 2 T 247/2011 ze dne 9. ledna 2012 byl dovolatel pod bodem 1/ uznán vinným zvlášť závažným zločinem nedovolené výroby a jiného nakládání s omamnými a psychotropními látkami a s jedy podle § 283 odst. 1, odst. 2 písm. b ) trestního zákoníku ( zák. č. 40/2009 Sb., trestního zákoníku účinného od 1. 1. 2010, dále jen tr. zákoník ), když příslušný skutkový děj je podrobně popsán ve výrokové části citovaného rozsudku. Za výše uvedený zvlášť závažný zločin byl odsouzen k trestu odnětí svobody v trvání čtyř let a pro jeho výkon byl zařazen do věznice s ostrahou. Dále byl odsouzen k trestu propadnutí věci, a to věcí přesně specifikovaných ve výroku výše citovaného rozsudku.

O odvolání Z. H. ( a příslušného státního zástupce ) rozhodl ve druhém stupni Krajský soud v Brně, pobočka v Jihlavě, usnesením sp. zn. 42 To 92/2012 ze dne 18. dubna 2012 tak, že je jako nedůvodné podle § 256 trestního řádu ( dále jen tr. ř. ) zamítl.

Proti tomuto rozhodnutí odvolacího soudu podal Z. H. dovolání, a to jako osoba oprávněná, včas, prostřednictvím svého právního zástupce a za splnění i všech dalších, zákonem pro podání dovolání vyžadovaných náležitostí, když za dovolací důvody označil ty, které jsou uvedeny v § 265b odst. 1 písm. g ) a l ) tr. ř. V důvodech tohoto svého mimořádného opravného prostředku dovolatel nejprve shrnul dosavadní průběh trestního řízení s tím, že již v rámci svého odvolání poukázal na řadu pochybení. Co se týká skutkové podstaty trestného činu, za který byl odsouzen, k této uvedl, že v průběhu celého trestního řízení se hájil tím, že nevyráběl ani nedistribuoval pervitin, ale jeho náhražku piracetamol. Shrnul důkazy, na jejichž základě byl odsouzen a poukázal na skutečnost, že soudy ponechaly bez povšimnutí řadu důkazů, na něž poukazovala obhajoba ( výslech svědkyň H., P., svědka V. Uvedl, že navrhl pouze jako eventualitu zpracování znaleckého posudku z oboru kriminologie, odvětví chemie ), případně i z oboru zdravotnictví – toxikologie ke zkoumání rozdílů mezi metamfetaminem a piracetamolem, s jehož provedením či neprovedením se odvolací soud nevypořádal. Co se týká skutku, kdy měl distribuovat drogu M. Č., z odůvodnění rozhodnutí obecných soudů vůbec nevyplývá, z jakých důkazů soudy tuto distribuci dovodily, u svědkyně Ž. je množství drogy v příkrém rozporu s tím, co svědkyně vypověděla v přípravném řízení. Námitky vyjádřil dovolatel i k trestu propadnutí věci, když nebylo prokázáno jejich vlastnictví a v tomto směru nebylo vedeno žádné dokazování. Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř. je podle dovolatele dán proto, že odvolací soud meritorně rozhodl, ač pro tento postup nebyly splněny zákonné podmínky. To proto, že dle dovolatele bylo rozhodnutí soudu první stupně zjevně zčásti nepřezkoumatelné, neboť se nevypořádalo s celou řadou relevantních důkazů. Jako další důvod dovolání podatel označil „ dovolací důvod spočívající v extrémních pochybeních odvolacího soudu, “ který dle jeho přesvědčení spočívá ve skutečnosti, že odvolací soud nehodnotil a opomenul stěžejní důkazy, provedené důkazy hodnotil neúplně až účelově a jemu nebyla dána šance se řádně obhájit. Poukázal též na skutečnost, že mu nebyla dána možnost zpochybnit věrohodnost svědků - policistů. S ohledem na výše uvedené proto navrhl, aby Nejvyšší soud České republiky ( dále jen Nejvyšší soud ) „ napadené usnesení odvolacího soudu případně i rozsudek soudu I. stupě v celém rozsahu podle § 265k odst. 1 tr. řádu zrušil a věc vrátil příslušnému soudu k novému projednání a rozhodnutí. “

Opis dovolání obviněného byl soudem prvního stupně za podmínek stanovených v § 265h odst. 2 tr. ř. zaslán k vyjádření Nejvyššímu státnímu zastupitelství České republiky, avšak přípisem ze dne 15. listopadu 2012, po seznámení s obsahem tohoto podání sdělilo, že se k němu nejvyšší státní zástupce vzhledem k povaze uplatněných námitek nebude věcně vyjadřovat. Současně příslušný státní zástupce vyjádřil výslovný souhlas s tím, aby ve věci Nejvyšší soud rozhodl za podmínek uvedených v ustanovení § 265r odst. 1 tr. ř. v neveřejném zasedání, a to i ve smyslu § 265r odst. 1 písm. c ) tr. ř.

Na tomto místě je nutno opakovaně připomenout, že dovolání jako mimořádný opravný prostředek lze podat jen a výlučně z důvodů uvedených v ustanovení § 265b tr. ř. a je tedy nezbytné vždy posoudit, zda uplatněný dovolací důvod v té které věci je právě tím, který lze považovat za důvod uvedený v citovaném ustanovení zákona, když bez jeho existence nelze vůbec provést přezkum napadeného rozhodnutí.

Důvod dovolání vymezený ustanovením § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je dán tehdy, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo na jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Poukazem na uvedený dovolací důvod se nelze v zásadě domáhat přezkoumání učiněných skutkových zjištění, pokud ovšem tato jsou takového druhu a rozsahu, že na jejich základě lze přijmout jim adekvátní právní závěry. Skutkový stav je tak při rozhodování o dovolání hodnocen pouze z toho hlediska, zda skutek nebo jiná okolnost skutkové povahy byly správně právně posouzeny v souvislosti s provedeným dokazováním a následně právně kvalifikovány v souladu s příslušnými ustanoveními hmotného práva. Za dané situace se tak nelze s poukazem na označený dovolací důvod domáhat přezkoumání skutkových zjištění, na kterých je napadené rozhodnutí vystavěno. Nejvyšší soud se tedy nemůže odchýlit od skutkového zjištění, které bylo provedeno v předcházejících řízeních a je takto zjištěným skutkovým stavem vázán. Povahu právně relevantních námitek nemohou mít takové námitky, které směřují do oblasti skutkového zjištění, hodnocení důkazů či takové námitky, kterými dovolatel vytýká neúplnost provedeného dokazování.

Z výše uvedeného je zřejmé, že pod takto koncipovaným dovolacím důvodem, nelze úspěšně uplatnit námitky směřující proti skutkovým zjištěním soudů, jejichž prostřednictvím dovolatel brojí toliko proti skutkovým závěrům obecných soudů a předkládá dovolacímu soudu vlastní, pro něj příznivější, verzi skutkového děje. Jedná se tak zejména o stěžejní námitku dovolatele, že nevyráběl pervitin, ale pouze jeho náhražku piracetamol. Z provedeného dokazování, zejména ze samotného doznání dovolatele v přípravném řízení, stejně jako z dalších výpovědí učiněných v přípravném řízení a odborného vyjádření z oboru kriminalistiky, odvětví chemie ( které zkoumalo věci vydané dovolatelem ), bylo jednoznačně prokázáno, že dovolatel vyráběl metamfetamin.

Pod deklarovaný dovolací důvod obsahově nespadá ani námitka dovolatele týkající se prohlídky garáže při jeho zadržení, která je procesního charakteru a nelze ji tak podřadit ani pod zvolený hmotně právní dovolací důvod, ale ani pod žádný další ze zákonem taxativně vymezených důvodů dovolání. Nicméně k ní lze jako obiter dictum uvést, že dovolatel byl dne 19. 7. 2011 zadržen podle § 76 odst. 1 tr. ř. ( č. l. 120 ), když věci vydal dle § 78 tr. ř. – protokol o vydání věci č. l. 158, ve kterém dovolatel uvedl, že věci používal k výrobě pervitinu a na vyzvání je předal policistům ve V. B.i při svém zadržení a umožnil jim prohlídku garáže, kterou měl půjčenou od své bývalé manželky za účelem zjištění, zda se zde nenacházejí žádné další věci sloužící k trestné činnosti. O zákonnosti takto získaných důkazů nemá tedy ani Nejvyšší soud důvod pochybovat.

Co se týká námitek dovolatele ohledně uloženého trestu propadnutí věci nebo jiné majetkové hodnoty ve smyslu § 70 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku, k těmto je namístě uvést, že se jedná o námitky právně relevantně uplatněné pod dovolacím důvodem podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., současně se však jedná o námitky zjevně neopodstatněné. To proto, že sice podle § 70 odst. 2 tr. zákoníku lze tento trest uložit pouze u věcí náležejících pachateli, avšak v tomto směru je třeba výše uvedené ustanovení vykládat v kontextu s ustanovením § 135 tr. zákoníku, podle kterého věc nebo jiná majetková hodnota náleží pachateli, jestliže ji v době rozhodnutí o ní vlastní, je součástí jeho majetku nebo s ní fakticky jako vlastník nebo majitel nakládá, aniž je oprávněný vlastník, majitel nebo držitel takové věci nebo jiné majetkové hodnoty znám. Je tedy zřejmé, že za dané situace, kdy dovolatel předmětné věci užíval k výrobě drog a fakticky s nimi nakládal jako vlastník, k vlastnictví jiných osob nebyly učiněny žádné relevantní poznatky, jsou splněny zákonné podmínky pro uložení trestu propadnutí věci nebo jiné majetkové hodnoty ve smyslu § 70 tr. zákoníku. Pokud by byla obsahem dovolání pouze tato námitka, nezbylo by dovolacímu soudu než takto podané dovolání odmítnout podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. jako zjevně neopodstatněné.

Naopak určité opodstatnění lze přiznat námitkám dovolatele týkajících se jistých vad skutkové věty výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně ( a to i v souvislosti s dovolatelem ne zcela přesně formulovaným extrémním nesouladem mezi provedenými důkazy a učiněnými skutkovými zjištěními ). Z odůvodnění tohoto ( výše citovaného ) rozhodnutí není zřejmé, na základě jakých důkazů byl do skutkové věty zahrnut M. Č., když z předmětného spisového materiálu je zřejmé, že tento odmítl před soudem vypovídat a z odůvodnění předmětného rozsudku není možno jakýmkoli způsobem zjistit, na základě jakých skutečností byly skutkové závěry týkající se tohoto svědka učiněny. Též co se týká množství drogy distribuované svědkyni L., lze přisvědčit dovolateli, že množství popsané ve skutkové větě není podložené žádnými ( ve věci provedenými ) důkazy, když z protokolu o výslechu této svědkyně ( č. l. 91 ), který byl zřejmě podkladem pro takto učiněné skutkové závěry, skutečně vyplývá, že od dovolatele obdržela drogu asi v deseti případech v celkovém množství 1 – 1,5 g, nikoli tedy v nejméně 10-ti případech, pokaždé v množství 1,5 g. Je tak zřejmé, že ohledně těchto skutečností soud prvního stupně ve svých závěrech ( i skutkových ) jednoznačně pochybil. Nelze sice přehlédnout, že dovolatel byl uznán vinným zločinem nedovolené výroby a jiného nakládání s omamnými a psychotropními látkami a s jedy podle § 283 odst. 1, odst. 2 písm. b ) tr. zákoníku a trest mu byl ukládán podle § 283 odst. 2 tr. zákoníku ( s ohledem na jeho dřívější potrestání za takovýto delikt ), skutečnosti týkající se počtu osob a množství jím distribuované drogy ( ve vztahu k základní skutkové podstatě tohoto trestného činu, kdy stačí pouhá distribuce jakéhokoli množství látky třeba i jedné osobě ) by však mohly mít vliv na výši takto ukládaného trestu.

K části dovolání, ve které dovolatel de facto namítl, že dle jeho přesvědčení došlo k porušení práva na spravedlivý proces dle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, je možno uvést, že ač se ve své podstatě nejedná o námitku hmotně právního charakteru, do shora uvedeného výkladu dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. představuje určitý průlom judikatura Ústavního soudu, podle níž Nejvyšší soud shora uvedený dovolací důvod v některých případech interpretuje příliš restriktivně a vybočuje tak z rámce ústavním pořádkem zaručeného práva na spravedlivý proces. V této souvislosti je třeba uvést, že Ústavní soud především zdůrazňuje v rámci řady svých rozhodnutí, že zásadu spravedlivého procesu vyplývající z čl. 36 Listiny základních práva a svobod je třeba vykládat tak, že v řízení před obecnými soudy musí být dána jeho účastníkovi také možnost navrhnout důkazy, jejichž provedení pro prokázání svých tvrzení pokládá za potřebné. Tomuto procesnímu právu účastníka pak odpovídá povinnost soudu nejen o navržených důkazech rozhodnout, ale také ( pokud návrhu na jejich provedení nevyhoví ) ve svém rozhodnutí vyložit, z jakých důvodů navržené důkazy neprovedl. Jestliže tak obecný soud neučiní, zatíží své rozhodnutí nejen vadami spočívajícími v porušení obecných procesních předpisů, ale současně postupuje v rozporu se zásadami vyjádřenými v hlavě páté Listiny základních práv a svobod a v důsledku toho též s čl. 95 Ústavy České republiky. Takzvané opomenuté důkazy, tedy důkazy, o nichž v řízení nebylo soudem rozhodnuto, případně důkazy, jimiž se soud podle zásady volného hodnocení důkazů nezabýval, proto téměř vždy založí nejen nepřezkoumatelnost vydaného rozhodnutí, ale současně též jeho protiústavnost ( k tomu srov. přiměřeně nálezy ve věcech sp. zn. III. ÚS 51/96, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 8, nález č. 57, sp. zn. III. ÚS 402/05, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu č. 2/2006 ). Ačkoliv soud není povinen provést všechny navržené důkazy, z hlediska práva na spravedlivý proces musí jeho rozhodnutí i v tomto směru respektovat zásadní požadavek na náležité odůvodnění přijatého rozhodnutí ve smyslu ustanovení § 125 odst. 1 tr. ř. nebo § 134 odst. 2 tr. ř. Konečně v konstantní judikatuře Ústavního soudu se opakovaně poukazuje i na to, že rozhodnutí obecného soudu je nutné považovat za vydané v rozporu s ústavně zaručeným právem na spravedlivý proces, jestliže by příslušné právní závěry byly v extrémním nesouladu s učiněnými skutkovými zjištěními, a to i z hlediska absence skutkových zjištění, která mohou mít na ( právní ) posouzení věci podstatný vliv. Pokud tedy dovolatel namítl, že soudy nezhodnotily důkazy ve prospěch dovolatele ( výslechy označených svědků, listinné důkazy týkající se piracetamolu ), jedná se o zásadní vady odůvodnění napadených rozhodnutí, neboť z předmětného spisu je zřejmé, že ač soud prvního stupně tyto důkazy provedl, v odůvodnění svého rozhodnutí se takovýmito důkazy žádným způsobem nezabýval a nelze tak žádným způsobem přezkoumat, jak tyto ( ve věci provedené ) důkazy hodnotil.

Důvod dovolání vymezený ustanovením § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř. je dán tehdy, jestliže bylo rozhodnuto o zamítnutí nebo odmítnutí řádného opravného prostředku proti rozsudku nebo usnesení uvedenému v § 265a odst. 2 písm. a ) až g ) tr. ř., aniž byly splněny procesní podmínky stanovené zákonem pro takové rozhodnutí nebo byl v řízení mu předcházejícím dán důvod dovolání uvedený v písmenech a ) až k ) § 265b odst. 1 tr. ř. Předmětný dovolací důvod tak míří na případy, kdy došlo k zamítnutí nebo odmítnutí řádného opravného prostředku bez věcného přezkoumání a procesní strana tak byla zbavena přístupu ke druhé instanci ( prvá alternativa ) nebo již v řízení, které předcházelo rozhodnutí o zamítnutí nebo odmítnutí řádného opravného prostředku, byl dán některý ze shora uvedených dovolacích důvodů ( druhá alternativa ). První alternativa tohoto dovolacího důvodu ( kterou dovolatel ve svém podání označil ) je ryze procesního charakteru, vztahující se k případům, kdy odvolání bylo zamítnuto či odmítnuto dle § 253 tr. ř. bez jeho věcného přezkoumání. V daném případě však odvolání dovolatele odvolacím soudem projednáno bylo a bylo o něm i rozhodnuto. Pokud jde o druhou alternativu tohoto dovolacího důvodu, nezbývá než odkázat na odůvodnění rozhodnutí Nejvyššího soudu blíže rozepsané výše, kde bylo rozebráno, proč lze některým námitkám uplatněným pod dovolacím důvodem podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. přiznat opodstatnění.

Rozhodnutí soudu prvního stupně ( a tím i napadené rozhodnutí soudu odvolacího ) je tedy zatíženo takovou vadou, že dovolací soud musel v rámci rozhodnutí o dovolání obě tato rozhodnutí podle § 265k odst. 1 tr. ř. zrušit. Podle § 265l odst. 1 tr. ř. pak Nejvyšší soud přikázal Okresnímu soudu v Třebíči, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl, s přihlédnutím k závěrům, které učinil ve svém rozhodnutí Nejvyšší soud. Vzhledem ke skutečnosti, že napadená rozhodnutí byla zrušena jen v důsledku dovolání podaného ve prospěch obviněného, je soud povinen aplikovat ustanovení § 265s odst. 2 tr. ř., podle kterého nemůže v novém řízení dojít ke změně rozhodnutí v neprospěch obviněného ( zákaz reformace in peius ).

Konečně podle § 265l odst. 4 tr. ř. vykonává-li se na obviněném trest odnětí svobody uložený mu původním rozsudkem a Nejvyšší soud k dovolání výrok o tomto trestu zruší, rozhodne zároveň o vazbě. Dotazem učiněným v den rozhodnutí na Centrální evidenci vězňů v Praze bylo zjištěno, že obv. H. vykonává v současné době trest odnětí svobody ve Věznici R., a to v nyní projednávané věci. Na tento trest navazuje výkon trestu odnětí svobody z rozhodnutí Okresního soudu v Jihlavě, sp. zn. 13 T 243/2007. Protože byl dovolatel na základě tohoto rozhodnutí Nejvyššího soudu převeden do výkonu zmíněného trestu odnětí svobody z rozhodnutí Okresního soudu v Jihlavě, nebylo tak již namístě rozhodovat o jeho vzetí do vazby.

Poučení : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. ř. ).

V Brně dne 12. prosince 2012

Předseda senátu :
JUDr. Vladimír Jurka

Nejvyšší soud České republiky

sp. zn. 42 To 92/2012

soudu odvolacího

Okresního soudu v Třebíči

sp. zn. 2 T 247/2011

§ 265k odst. 1 trestního řádu

sp. zn. 42 To 92/2012

Okresního soudu v Třebíči

sp. zn. 2 T 247/2011

§ 265k odst. 2 trestního řádu

§ 265l odst. 1 trestního řádu

Okresnímu soudu v Třebíči

§ 265l odst. 4 trestního řádu

Okresního soudu v Třebíči

sp. zn. 2 T 247/2011

zák. č. 40/2009 Sb.

účinného od 1. 1. 2010

Krajský soud v Brně, pobočka v Jihlavě

sp. zn. 42 To 92/2012

§ 256 trestního řádu

odvolacího soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) a l ) tr. ř.

odvolací soud

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

odvolací soud

odvolacího soudu

odvolací soud

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 265k odst. 1 tr. řádu

soudem prvního stupně

§ 265h odst. 2 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265r odst. 1 tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. c ) tr. ř.

§ 265b tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

dovolacímu soudu

§ 76 odst. 1 tr. ř.

č. l. 120

§ 78 tr. ř.

č. l. 158

Nejvyšší soud

§ 70 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 70 odst. 2 tr. zákoníku

§ 135 tr. zákoníku

§ 70 tr. zákoníku

dovolacímu soudu

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

soudu prvního stupně

č. l. 91

soud prvního stupně

§ 283 odst. 2 tr. zákoníku

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Ústavního soudu

Nejvyšší soud

Ústavní soud

čl. 95 Ústavy České republiky

sp. zn. III. ÚS 51/96

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 402/05

Ústavního soudu

§ 125 odst. 1 tr. ř.

§ 134 odst. 2 tr. ř.

Ústavního soudu

soud prvního stupně

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

§ 265a odst. 2 písm. a ) až g ) tr. ř.

§ 253 tr. ř.

odvolacím soudem

Nejvyššího soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

soudu prvního stupně

soudu odvolacího

dovolací soud

§ 265k odst. 1 tr. ř.

§ 265l odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud

Okresnímu soudu v Třebíči

Nejvyšší soud

§ 265s odst. 2 tr. ř.

§ 265l odst. 4 tr. ř.

Nejvyšší soud

Okresního soudu v Jihlavě

sp. zn. 13 T 243/2007

Nejvyššího soudu

Okresního soudu v Jihlavě

§ 265n tr. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

Obecné soudy nesmí apriorně zamítat žaloby pronajímatelů na náhradu vůči státu, jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy, nýbrž musí uplatněný nárok posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Nedodržení tohoto postupu představuje porušení základního práva žalobce na spravedlivý proces ve smyslu čl. 36 odst. 1 Listiny.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatelů M. Š., V. Š a D. Š. zrušil I. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 5. 4. 2011 podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy v řízení o ústavních stížnostech rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 7. 9. 2005, č.j. 13 Co 191/2005-80, a usnesení Nejvyššího soudu ze dne 26. 2. 2008, č.j. 25 Cdo 290/2006-100, neboť jimi bylo porušeno základní právo stěžovatelů na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.

Narativní část

V řízení před obecnými soudy se stěžovatelé domáhali po státu náhrady škody. Škoda měla vzniknout nesprávným úředním postupem v důsledku nepřijetí předpisu, který by odstranil dosavadní protiústavní úpravu regulovaného nájemného; Česká republika v tomto smyslu nerespektovala judikaturu Ústavního soudu. Dle obecných soudů na daný případ nedopadala právní úprava obsažená v zákoně č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem. Dle obecných soudů má z nálezů Ústavního soudu navíc vyplývat, že regulace nájemného neodporuje ústavnímu pořádku, pochybení mělo spočívat pouze ve způsobu, jakým stát tuto regulaci realizoval. Nárok nelze posoudit ani podle § 420 a násl. občanského zákoníku, protože vztah mezi občanem a státem v rovině výkonu zákonodárné moci není vztahem občanskoprávním.

Odůvodnění nálezu Ústavního soudu

Ústavní soud uvedl, že již v nálezu z 28. 2. 2006, sp. zn. Pl. ÚS 20/05, konstatoval, že dlouhodobá nečinnost Parlamentu, spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy, je protiústavní a porušuje čl. 4 odst. 3, čl. 4 odst. 4 a čl. 11 Listiny a čl. 1 odst. 1 Dodatkového protokolu č. 1 k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod. V odůvodnění tohoto nálezu dále mj. uvedl, že obecné soudy, i přes absenci předvídané konkrétní úpravy, musí rozhodnout o možném zvýšení nájemného, v závislosti na místních podmínkách tak, aby nedocházelo k diskriminaci žádné ze stran. Konkrétní rozhodovací postup ponechal Ústavní soud na soudech obecných, ale zdůraznil, že je nutno se vyvarovat libovůle. Rozhodnutí se musí zakládat na racionální argumentaci a důkladném uvážení všech okolností případu, za použití přirozených zásad a zvyklostí občanského života, závěrů právní nauky a ustálené ústavně konformní soudní praxe. Totožnou právní otázku, kterou stěžovatelé otevřeli, posoudil Ústavní soud ve stanovisku přijatém dne 28. 4. 2009, sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09, publikovaném pod č. 136/2009 Sb.

Uvedené závěry se plně vztahují i na předmětnou věc. Z citovaného stanoviska přitom jednoznačně vyplývá, že náhradu škody za nucené omezení vlastnického práva mohou pronajímatelé uplatňovat proti státu, jako náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny.

Je zřejmé, že postup obecných soudů při posuzování nároku stěžovatelů nemohl obstát. Otázka, zda v dané věci byl dán nárok stěžovatelů na náhradu za nucené omezení vlastnického práva, zůstává k zodpovězení obecnému soudu, který musí zvážit, do jaké míry došlo v důsledku regulovaného nájemného k zásahu do jejich základního práva vlastnit majetek, jakož i zda v jejich případě byly splněny výše uvedené podmínky pro vznik práva na náhradu škody. Samotná protiústavnost právní úpravy regulovaného nájemného totiž neznamená, že v každém individuálním případě bylo porušeno základní právo pronajímatele ( vlastníka bytu ). Rovněž je třeba zdůraznit, že výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva nemusí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným. Obecné soudy tedy nemohou nárok na zmíněnou náhradu vůči státu zamítat apriorně, nýbrž musejí, při respektování výše uvedených závěrů, posoudit uplatněné nároky individuálně. V tomto smyslu je tedy nutno tvrzený nárok pronajímatelů právně posoudit z hlediska práva na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Obecné soudy jsou v tomto směru povinny vytvořit za pomoci § 118a o.s.ř. dostatečný procesní prostor, aby se obě strany řízení mohly k novému právnímu posouzení vyjádřit a případně uplatnit nové důkazy či argumenty.

Z uvedených důvodů Ústavní soud shledal, že napadenými rozhodnutími došlo k porušení základního práva stěžovatelů na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a daná rozhodnutí zrušil.

Soudcem zpravodajem ve věci byl František Duchoň. Žádný ze soudců neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Otázka, zda byl dán konkrétní nárok stěžovatelů na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny, zůstává k zodpovězení obecnému soudu, který musí zvážit, do jaké míry došlo v důsledku regulovaného nájemného k zásahu do jejich základního práva vlastnit majetek, jakož i zda v jejich případě byly splněny výše uvedené podmínky pro vznik práva na náhradu škody. Samotná protiústavnost právní úpravy regulovaného nájemného totiž neznamenala, že v každém individuálním případě bylo porušeno základní právo pronajímatele ( vlastníka bytu ). Rovněž je namístě zdůraznit, že výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny nemusí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným. Obecné soudy tedy nemohou nárok na zmíněnou náhradu vůči státu zamítat apriorně, nýbrž musejí, při respektování výše uvedených závěrů, posoudit uplatněné nároky individuálně. V tomto smyslu je tedy nutno tvrzený nárok pronajímatelů právně posoudit z hlediska práva na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Obecné soudy jsou v tomto směru povinny vytvořit, za pomoci § 118a OSŘ, dostatečný procesní prostor, aby se obě strany řízení mohly k novému právnímu posouzení vyjádřit a případně uplatnit nové důkazy či argumenty.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatelů 1 ) Ing. M. Š., 2 ) V. Š. a 3 ) D. Š., všech zastoupených JUDr. Rudolfem Kratěnou, advokátem se sídlem Praha 4, Podolské nábřeží 9/28, proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 7. 9. 2005, čj. 13 Co 191/2005 - 80, a usnesení Nejvyššího soudu ČR ze dne 26. 2. 2008, čj. 25 Cdo 290/2006 - 100, takto :

I. Rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 7. 9. 2005, čj. 13 Co 191/2005 - 80, a usnesením Nejvyššího soudu ČR ze dne 26. 2. 2008, čj. 25 Cdo 290/2006 - 100, bylo porušeno základní právo stěžovatelů na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.

II. Obě rozhodnutí označená v bodě I. se proto ruší.

Odůvodnění :

Včasnou ústavní stížností stěžovatelé navrhli zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí, jimiž byla, podle jejich přesvědčení, porušena jejich základní práva zakotvená v čl. 36 odst. 3 Listiny základních práv a svobod ( dále jen Listina ). Jednalo se o rozhodnutí vydaná ve věci jejich žaloby vůči státu na náhradu škody způsobené nesprávným úředním postupem ve smyslu čl. 36 odst. 3 Listiny. Škoda měla vzniknout v důsledku nesprávného úředního postupu státu zastoupeného Ministerstvem financí ČR. Podle názoru stěžovatelů se nesprávného úředního postupu dopustil zákonodárný sbor, protože do 31. 12. 2001 nevydal právní předpis, který by odstranil dosavadní protiústavní úpravu regulovaného nájemného. Ústavní soud zrušil vyhlášku Ministerstva financí ČR č. 176/1993 Sb. jako protiústavní, ale až ke dni 31. 12. 2001, aby zákonodárnému sboru poskytl dostatek času k vytvoření nového kvalitního právního předpisu. Stát, po zrušení zmíněné vyhlášky, vydal cenové výměry č. 01/2002, č. 06/2002 a nařízení vlády č. 567/2002 Sb., v nichž téměř shodným způsobem regulaci nájemného znovu upravil.

Stěžovatelé poukázali na nález Ústavního soudu sp. zn. Pl. ÚS 20/05 a dovodili, že rozhodnutí obecných soudů v jejich věci jsou v rozporu s nosnými důvody tohoto nálezu. Obecné soudy jim tak odňaly právo na náhradu škody způsobené nesprávným úředním postupem. Z hlediska stěžovatelů je nevýznamné, zda toto právo bude opřeno o normy jednoduchého práva, tj. zákon č. 82/1998 Sb., nebo o ustanovení čl. 36 odst. 3 Listiny základních práv a svobod. Napadená rozhodnutí prodlužují a podporují stav, kdy soudy, v rozporu s principy právního státu, nerespektují skutečnost, že každý, včetně státu, musí odpovídat za svoji činnost.

Z připojených rozhodnutí obecných soudů Ústavní soud zjistil, že rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 8. 2. 2005, čj. 18 C 26/2004 - 56, byla zamítnuta žaloba stěžovatelů, jako vlastníků bytů, podaná dne 10. února 2004 proti žalované České republice - Ministerstvu financí na zaplacení částky 3,179.317,20 Kč, jako náhrady škody, která jim v minulosti vznikla tím, že stát nerespektoval nálezy Ústavního soudu ve věci deregulace nájemného. Obvodní soud uzavřel, že na daný případ nedopadá právní úprava obsažená v zákoně č. 82/1998 Sb., ani se nejedná o nesprávný úřední postup. Z nálezů Ústavního soudu je patrno, že regulace nájemného neodporuje ústavnímu pořádku ČR, Ústavní soud shledal pochybení pouze ve způsobu, jakým stát tuto regulaci realizoval.

K odvolání stěžovatelů Městský soud v Praze rozsudek obvodního soudu potvrdil. Konstatoval, že ve skutečnosti, že se zákonodárnému sboru nepodařilo přijmout zákonné řešení regulace nájemného k bytům, nelze spatřovat nesprávný úřední postup státu. Závěr obvodního soudu, že žalobě nelze vyhovět s poukazem na § 13 zákona č. 82/1998 Sb., uznal za správný. Stejně tak nebylo porušeno ani právo stěžovatelů na náhradu škody podle čl. 36 odst. 3 Listiny. Nárok nelze posoudit ani podle § 420 a násl. ObčZ, protože vztah mezi občanem a státem v rovině výkonu zákonodárné moci státu není vztahem občanskoprávním.

Nejvyšší soud shora označeným usnesením dovolání stěžovatelů odmítl s odůvodněním, že žádná z jimi vymezených pěti otázek zásadní právní význam napadeného rozhodnutí nezakládá.

Ústavní soud v nálezu ze dne 28. 2. 2006, sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ( Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 40, nález č. 47 ), konstatoval, že dlouhodobá nečinnost Parlamentu České republiky, spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy, je protiústavní a porušuje čl. 4 odst. 3, čl. 4 odst. 4 a čl. 11 Listiny základních práv a svobod a čl. 1 odst. 1 Dodatkového protokolu č. 1 k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod. V odůvodnění tohoto nálezu dále mimo jiné uvedl, že obecné soudy, i přes absenci předvídané konkrétní úpravy, musí rozhodnout o možném zvýšení nájemného, v závislosti na místních podmínkách tak, aby nedocházelo k diskriminaci žádné ze stran. Konkrétní rozhodovací postup ponechal Ústavní soud na soudech obecných, ale zdůraznil, že je nutno se vyvarovat libovůle. Rozhodnutí se musí zakládat na racionální argumentaci a důkladném uvážení všech okolností případu, za použití přirozených zásad a zvyklostí občanského života, závěrů právní nauky a ustálené ústavně konformní soudní praxe.

Totožnou právní otázku, kterou stěžovatelé otevřeli, posoudil Ústavní soud ve stanovisku přijatém dne 28. 4. 2009 pod sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09, publikovaném pod č. 136/2009 Sb. Zde, pokud jde o právo na náhradu za omezení vlastnického práva a jeho vztahu k možnosti zvyšování nájemného, konstatoval, že : "Žaloby pronajímatelů ( vlastníků bytů ) na náhradu škody vůči státu [opírající se o zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád )], jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu, spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( nález Ústavního soudu ze dne 28. 2. 2006, sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), jsou obecné soudy povinny posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nárok vůči státu na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod má subsidiární charakter vůči nároku pronajímatele bytu proti nájemci na zvýšení nájemného jen za dobu počínající dnem podání žaloby. Za dobu, která tomuto dni předchází, může pronajímatel bytu uplatnit svůj nárok na náhradu za nucené omezení vlastnického práva proti státu přímo."

Uvedené závěry se plně vztahují i na předmětnou věc a jsou pro Ústavní soud závazné, neboť čl. 89 odst. 2 Ústavy dopadá i na jeho činnost. Z citovaného stanoviska sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09 tedy jednoznačně vyplývá, že náhradu škody za nucené omezení vlastnického práva ( podle čl. 11 odst. 4 Listiny ) mohou pronajímatelé uplatňovat proti státu, jako náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod.

Ze závěrů výše uvedeného stanoviska je tedy zřejmé, že postup obecných soudů při posuzování nároku stěžovatelů nemůže obstát. Otázka, zda v dané věci byl dán konkrétní nárok stěžovatelů na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny, zůstává k zodpovězení obecnému soudu, který musí zvážit, do jaké míry došlo v důsledku regulovaného nájemného k zásahu do jejich základního práva vlastnit majetek, jakož i zda v jejich případě byly splněny výše uvedené podmínky pro vznik práva na náhradu škody. Samotná protiústavnost právní úpravy regulovaného nájemného totiž neznamenala, že v každém individuálním případě bylo porušeno základní právo pronajímatele ( vlastníka bytu ). Rovněž je namístě zdůraznit, že výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny nemusí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným. Obecné soudy tedy nemohou nárok na zmíněnou náhradu vůči státu zamítat apriorně, nýbrž musejí, při respektování výše uvedených závěrů, posoudit uplatněné nároky individuálně.V tomto smyslu je tedy nutno tvrzený nárok pronajímatelů právně posoudit z hlediska práva na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Obecné soudy jsou v tomto směru povinny vytvořit za pomoci § 118a OSŘ dostatečný procesní prostor, aby se obě strany řízení mohly k novému právnímu posouzení vyjádřit a případně uplatnit nové důkazy či argumenty.

Z uvedených důvodů Ústavní soud shledal, že napadenými rozhodnutími došlo k porušení základního práva stěžovatelů na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.

Proto I. senát Ústavního soudu ústavní stížnosti vyhověl podle § 82 odst. 3 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů. Rozhodl tak poté, co účastnící řízení projevili souhlas s upuštěním od ústního jednání v této věci v souladu s ustanovením § 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu.

Poučení : Proti nálezu Ústavního soudu se nelze odvolat.

V Brně dne 5. dubna 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Městského soudu v Praze

č.j. 13 Co 191/2005-80

Nejvyššího soudu

č.j. 25 Cdo 290/2006-100

Ústavního soudu

č. 82/1998 Sb.

Ústavního soudu

§ 420 a násl. občanského zákoníku

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

č. 136/2009 Sb

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

§ 118a o.s.ř.

Ústavní soud

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

§ 118a OSŘ

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

čj. 13 Co 191/2005 - 80

Nejvyššího soudu ČR

čj. 25 Cdo 290/2006 - 100

Rozsudkem Městského soudu v Praze

čj. 13 Co 191/2005 - 80

Nejvyššího soudu ČR

čj. 25 Cdo 290/2006 - 100

čl. 36 odst. 3 Listiny

Ústavní soud

Ministerstva financí ČR

č. 176/1993 Sb.

č. 567/2002 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

zákon č. 82/1998 Sb.

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 1

čj. 18 C 26/2004 - 56

Ústavního soudu

Obvodní soud

č. 82/1998 Sb.

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městský soud

obvodního soudu

obvodního soudu

§ 13 zákona č. 82/1998 Sb.

čl. 36 odst. 3 Listiny

§ 420 a násl. ObčZ

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

č. 136/2009 Sb.

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavní soud

čl. 89 odst. 2 Ústavy

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

§ 118a OSŘ

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

§ 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Františka Duchoně a soudců Vojena Güttlera a Ivany Janů o ústavní stížnosti stěžovatelek 1 ) Ing. J. P. a 2 ) nezl. A. P., zastoupených JUDr. Naděždou Paškovou, advokátkou, se sídlem Riegrova 1100, 413 01 Roudnice nad Labem, proti usnesení Okresního soudu v Litoměřicích ze dne 15. 10. 2009, sp. zn. 7 C 210/2009, za účasti Okresního soudu v Litoměřicích jaké účastníka řízení, takto :

Vykonatelnost usnesení Okresního soudu v Litoměřicích ze dne 15. 10. 2009, sp. zn. 7 C 210/2009, se odkládá do pravomocného rozhodnutí Ústavního soudu o ústavní stížnosti.

Odůvodnění :

V ústavní stížnosti podle § 72 a násl. zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákona o Ústavním soudu" ), stěžovatelky navrhly, aby Ústavní soud zrušil v záhlaví označené usnesení, neboť se domnívají, že jím došlo k porušení jejich práva zaručeného čl. 36 odst. 1, čl. 37 odst. 3, čl. 38 Listiny základních práv a svobod, čl. 6 a čl. 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, a rovněž k porušení čl. 95 odst. 2 Ústavy.

Napadeným usnesením byl výrokem I. ustanoven znalec z oboru genetika - určování otcovství pomocí DNA testů a výrokem II. bylo uloženo stěžovatelkám a P. K., aby se podrobili odběru biologického materiálu. V napadeném usnesení byli jmenovaní poučeni o možnosti soudu uložit pořádkovou pokutu až do výše 50 000,- Kč. V jiném ( souvisejícím ) usnesení ze dne 4. listopadu 2009 v témže řízení sp. zn. 7 C 210/2009 byli jmenovaní dále poučeni, že účastníci řízení i třetí osoby mohou být případně ke znalci předvedeni prostřednictvím orgánů Policie ČR.

V "doplnění" ústavní stížnosti doručeném Ústavnímu soudu dne 12. 11. 2009 stěžovatelky navrhly jednak přednostní projednání ústavní stížnosti a vzhledem k výše uvedeným poučením, které patrně mají svědčit o aktuálnosti sankčního postupu soudu, i "aby Ústavní soud tomuto soudu zakázal pokračovat v porušování práva." Tento návrh vzhledem k petitu ústavní stížnosti Ústavní soud kvalifikoval jako návrh na odklad vykonatelnosti napadeného rozhodnutí ve smyslu § 79 odst. 2 zákona o Ústavním soudu.

Ústavní soud může podle § 79 odst. 2 zákona o Ústavním soudu na návrh stěžovatele odložit vykonatelnost napadeného rozhodnutí, jestliže to nebude v rozporu s důležitým veřejným zájmem a jestliže by výkon rozhodnutí znamenal pro stěžovatele nepoměrně větší újmu, než jaká při odložení vykonatelnosti může vzniknout jiným osobám.

Podmínky citovaného ustanovení jsou podle názoru Ústavního soudu splněny. Výkon napadeného rozhodnutí - zejm. ve formě nuceného odběru biologického materiálu - ve světle konkrétních okolností případu se může stát zásahem do základních práv stěžovatelek; s ohledem na prozatím nahlížený ústavněprávní kontext předmětné věci a z toho vyplývající procesní postup nelze o ústavní stížnosti rozhodnout do doby, která byla znalci v napadeném usnesení určena ( 60 dnů pro vyhotovení znaleckého posudku ).

Z tohoto důvodu Ústavní soud návrhu na odklad vykonatelnosti vyhověl, aniž by tím jakkoli předjímal výsledek řízení o ústavní stížnosti. Ústavní soud je přesvědčen, že odložení vykonatelnosti nestojí v cestě důležitý veřejný zájem a tento postup nezpůsobuje relevantní újmu dalším osobám. Výsledek řízení před obecnými soudy nemůže být odkladem vykonatelnosti napadeného usnesení nijak ovlivněn.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 29. prosince 2009

František Duchoň, v.r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Litoměřicích

sp. zn. 7 C 210/2009

Okresního soudu v Litoměřicích

Okresního soudu v Litoměřicích

sp. zn. 7 C 210/2009

Ústavního soudu

§ 72 a násl. zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

čl. 95 odst. 2 Ústavy

sp. zn. 7 C 210/2009

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 79 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

§ 79 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy senátu Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Pavla Holländera o ústavní stížnosti stěžovatele Mgr. et Mgr. Z. K., zastoupeného JUDr. Leošem Vyhnánkem, advokátem AK Olomouc, Helsinská 11 A, Olomouc, proti usnesení Okresního soudu ve Frýdku-Místku ze dne 18. 10. 2011 sp. zn. 0 P 15/2007 a proti usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 27. 12. 2011 č. j. 13 Co 466/2011-632, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Stěžovatel se ústavní stížností domáhá zrušení výše uvedených rozhodnutí. Opírá jí zejména o následující důvody :

Krajský soud v Ostravě usnesením sp. zn. 13 Co 466/2011-632 ze dne 27. 12. 2011 potvrdil usnesení Okresního soudu ve Frýdku-Místku ze dne 18. 10. 2011 č. j. 0 P 15/2007-586, kterým byl Městský úřad Jablunkov ustanoven opatrovníkem dcery stěžovatele S. K. k zastupování jejich zájmů v řízení o úpravu výživného a o novou úpravu styku vedeného u Okresního soudu ve Frýdku-Místku pod sp. zn. 0 P 15/2007.

Proti usnesení soudu prvního stupně podal stěžovatel odvolání a domáhal se změny napadeného usnesení tak, aby byl nezletilé pro dané řízení ustanoven jiný opatrovník, který by kompetentně hájil zájmy nezletilé. Stěžovatel poukazoval na vadné postupy jmenovaného opatrovníka v předchozím řízení a na nedostatečné chránění zájmů nezletilé.

Stěžovatel uvedl, že krajský soud rozhodnutí soudu prvního stupně potvrdil. Ocitoval zejména ust. § 37 zákona o rodině a prohlásil, že okresní soud postupoval správně, pokud nezletilé S. ustanovil kolizního opatrovníka, a to MÚ Jablunkov jako orgán sociálně-právní ochrany dětí, který je podle trvalého pobytu nezletilé místně příslušný k výkonu opatrovnické funkce.

Podle stěžovatele opatrovník totiž neplní zákonem č. 359/1999 Sb. a dalšími právními předpisy jemu uložené povinnosti. Odvolací soud se však důvodností těchto námitek z hlediska objektivního nezabýval a přiřadil jim pouze, bez jakéhokoliv vyhodnocení, význam subjektivního pocitu stěžovatele. Tím, že stěžovatelova tvrzení nepřezkoumával, ale označil za pouhé stěžovatelovy představy, porušil prý jeho právo jako účastníka řízení na spravedlivý proces.

Stěžovatel rovněž namítá, že vyloučení soudem ustanoveného opatrovníka nenavrhoval. Použití tohoto výrazu v soudním rozhodnutí podle stěžovatele implikuje dojem, že soud institut opatrovníka chápe jako jakýsi další orgán státní moci nadřazený účastníkům řízení. Takový pohled na kolizního opatrovníka, však považuje za hluboce protiústavní. Stěžovatel toliko navrhl, aby soud zrušil ustanoveného opatrovníka a ustanovil opatrovníkem jiný, zájmy dítěte lepe hájící subjekt.

Stěžovatel konečně v ústavní stížnosti tvrdí, že k jeho argumentaci o nepřipravenosti ustanoveného opatrovníka v předchozím řízení kontroval odvolací soud tvrzením, že je věcí soudu "dohlédnout na to, aby k takovým situacím nedocházelo"; navíc kolizním opatrovníkem není podle odvolacího soudu ustanoven konkrétní sociální pracovník, ale MÚ jako takový. V takovéto logice se však podle stěžovatele skrývá představa, že pokud je výkon činností instituce prováděn pověřeným zaměstnancem nekvalitně, nelze z toho činit odpovědného nikoho a už vůbec ne instituci, která takovéhoto pracovníka zaměstnala. Nadto soud - podle stěžovatele - nepochopil rozdíl mezi tzv. majetkovým opatrovníkem, jehož činnost podléhá institutu soudního dohledu a opatrovníkem kolizním, pro jehož osobu není žádná speciální dohlížející pravomoc soudu zřízena. Ustanovení § 37 zákona o rodině prý naopak stanoví, že opatrovníkem bude zpravidla ( ! ) ustanoven orgán sociálně-právní ochrany dětí; to znamená, že soud při rozhodování, koho do této funkce ustanoví, není vázán žádným striktním konkrétním pravidlem. Nelze tedy v odůvodnění rozhodnutí odkazovat na potřebu naplnit tímto postupem zákonnou normu.

Ze shora uvedených důvodů má stěžovatel za to, že v záhlaví citovaná rozhodnutí obecných soudů kolidují zejména s čl. 36 odst. 1, s čl. 38 odst. 2 Listiny základních práva a svobod ( dále jen "Listina" ) a dále s čl. 95 odst. 1 a 96 odst. 1 Ústavy.

II.

Ústavní soud si vyžádal spis Okresního soudu ve Frýdku-Místku sp. zn. 0 P 15/2007. Zjistil, že uvedený soud rozhodl usnesením ze dne 18. 10. 2011, sp. zn. 0 P 15/2007 tak, že nezletilé S. K., jako dítěti Bc. K. K. a Mgr. Z. K. ustanovil podle § 37 odst. 2 zákona o rodině opatrovníka, a to Městský úřad Jablunkov. Opatrovník byl nezletilé ustanoven k zastupování v řízení o úpravu výživného a o novou úpravu styku vedeného u Okresního soudu ve Frýdku-Místku pod sp. zn. 0 P 15/2007.

K odvolání stěžovatele rozhodl Krajský soud v Ostravě usnesením ze dne 27. 12. 2011 č. j. 13 Co 466/2011-632 tak, že usnesení okresního soudu potvrdil. Odkázal na ust. § 37 odst. 1 zákona o rodině, podle něhož žádný z rodičů nemůže zastoupit své dítě, jde-li o právní úkony ve věci, při nichž by mohlo dojít ke střetu zájmů mezi rodiči a dítětem nebo ke střetu zájmů dětí týchž rodičů. Podle ust. § 37 odst. 2 zákona o rodině nemůže-li dítě zastoupit žádný z rodičů, ustanoví soud dítěti opatrovníka, který bude dítě v řízení nebo při určitém právním úkonům zastupovat. Tímto opatrovníkem zpravidla ustanoví orgán vykonávající sociálně-právní ochranu dětí.

Krajský soud prohlásil, že řízení o novou úpravu výživného, potažmo o novou úpravu styku, je řízením, ve kterém žádný z rodičů nemůže své dítě zastupovat z důvodu kolize zájmů. Proto tedy okresní soud postupoval - podle krajského soudu - správně, jestliže nezletilé S. pro dané řízení ustanovil kolizního opatrovníka, a to MÚ Jablunkov jako orgán sociálně-právní ochrany dětí, který je dle trvalého bydliště nezletilé místně příslušným k výkonu opatrovnické funkce.

K odvolací argumentaci stěžovatele krajský soud zejména uvedl, že úkolem kolizního opatrovníka je hájit jen a pouze zájem nezletilého dítěte, nikoliv za všech okolností zaujímat nestranný postoj k jeho rodičům. Při výkonu opatrovnické funkce téměř vždy dochází - podle krajského soudu - k situacím, že stanovisko opatrovníka je odlišné od procesního stanoviska přinejmenším jednoho z rodičů. Ani ta okolnost, že sociální pracovnice přišla podle mínění stěžovatele na jednání u okresního soudu nepřipravená, není důvodem změny napadeného rozhodnutí. Podle krajského soudu je věcí soudů obecně dohlédnout na to, aby k takovým situacím nedocházelo; navíc kolizním opatrovníkem nezletilého dítěte není ustanovena konkrétní sociální pracovnice, ale MÚ Jablunkov jako orgán sociálně-právní ochrany dětí.

III.

Ústavní soud v prvé řadě odkazuje na svou ustálenou judikaturu, podle níž není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů ( viz např. nález sp. zn. III. ÚS 23/93, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 1, str. 41 ). Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení jeho základních práv či svobod chráněných ústavním pořádkem. Vzhledem k tomu, že se stěžovatel dovolával ve vztahu k napadenému rozhodnutí ochrany zejména svého základního práva na spravedlivý proces, přezkoumal Ústavní soud z tohoto hlediska napadená rozhodnutí i řízení, z něhož tato rozhodnutí vzešla, a dospěl k závěru, že stěžovateli přisvědčit nelze.

Již jen z odůvodnění citovaného rozhodnutí Krajského soudu v Ostravě vyplývá, že otázku určení opatrovníka nezletilé řešil i tento soud v souladu s ústavními principy. Pokud stěžovatel v této souvislosti vyjadřuje nesouhlas s právním závěrem soudu, pak tím v zásadě jen polemizuje s odlišným právním názorem a staví tak v podstatě Ústavní soud do role běžné další soudní instance. Toto postavení však Ústavnímu soudu, jak již opakovaně dal najevo v mnoha svých rozhodnutích, nepřísluší. Do rozhodovací činnosti obecných soudů může zasahovat pouze v případě, že jejich rozhodnutím je zasaženo do ústavně zaručených práv či svobod účastníka řízení. To však Ústavní soud neshledal.

Tvrdí-li stěžovatel v ústavní stížnosti, že opatrovník neplní svoje povinnosti uložené mu zejména zákony o sociálně-právní ochraně dětí, pak toto tvrzení v ústavní stížnosti v podstatě nekonkretizuje. Naopak, z odůvodnění odvolacího rozhodnutí napadeného ústavní stížností plyne, že krajský soud chápe opatrovníka nikoliv jako institut státní moci, ale jako subjekt, jenž za všech okolností hájí zájmy nezletilého dítěte. Navíc, s odvolacím soudem lze podle mínění Ústavního soudu souhlasit v tom, že městský úřad je subjektem, který je povinen zajistit objektivní a nestranný přístup svých pracovníků při výkonu funkce opatrovníka nezletilých dětí. K tomu Ústavní soud dodává, že z napadených rozhodnutí ani z vyžádaného spisového materiálu neplyne, že by obecnými soudy ustanovený opatrovník postupoval v rozporu se zájmy nezletilé nebo že by je byl hájil nedostatečně.

Proto Ústavní soud dospěl k závěru, že napadeným rozhodnutím k porušení základních práv či svobod, jichž se stěžovatel dovolává, zjevně nedošlo.

Za tohoto stavu Ústavní soud ústavní stížnost jako návrh zjevně neopodstatněný podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, odmítl.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 19. června 2012

Vojen Güttler
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu

Krajského soudu

č. j. 13 Co 466/2011-632

Krajský soud v Ostravě

sp. zn. 13 Co 466/2011-632

Okresního soudu ve Frýdku-Místku

č. j. 0 P 15/2007-586

Okresního soudu ve Frýdku-Místku

sp. zn. 0 P 15/2007

soudu prvního stupně

krajský soud

soudu prvního stupně

§ 37 zákona o rodině

okresní soud

č. 359/1999 Sb.

Odvolací soud

odvolací soud

odvolacího soudu

§ 37 zákona o rodině

čl. 95 odst. 1 a 96 odst. 1 Ústavy

Ústavní soud

Okresního soudu ve Frýdku-Místku

sp. zn. 0 P 15/2007

soud

sp. zn. 0 P 15/2007

§ 37 odst. 2 zákona o rodině

Okresního soudu ve Frýdku-Místku

sp. zn. 0 P 15/2007

Krajský soud v Ostravě

č. j. 13 Co 466/2011-632

okresního soudu

§ 37 odst. 1 zákona o rodině

§ 37 odst. 2 zákona o rodině

okresní soud

krajského soudu

krajský soud

krajského soudu

okresního soudu

krajského soudu

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 23/93

Ústavní soud

Ústavní soud

Krajského soudu

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

krajský soud

odvolacím soudem

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Blanky Moudré a soudců JUDr. Václava Dudy a JUDr. Ivany Zlatohlávkové ve věci žalobkyně M. V., zastoupené JUDr. Jiřím Voršilkou, advokátem se sídlem Praha 1, Opletalova 4, proti žalované Partner aas, a. s. se sídlem Kosmonosy, Průmyslová 1046, identifikační číslo : 262 13 966, zastoupené Mgr. Přemyslem Hašlarem, advokátem se sídlem Mladá Boleslav, Táborská 922, o zaplacení částky 8.000,- EUR s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Mladé Boleslavi pod. sp. zn. 14 C 372/2009, o dovolání žalobkyně proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 6. října 2010, č. j. 30 Co 291/2010-85, takto :

I. Dovolání se odmítá.II. Žalobkyně je povinna zaplatit žalované na náhradě nákladů dovolacího řízení částku 12.360,- Kč do tří dnů od právní moci tohoto usnesení k rukám Mgr. Přemysla Hašlara, advokáta se sídlem Mladá Boleslav, Táborská 922.
O d ů v o d n ě n í :
Dovolání žalobkyně proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 6. října 2010, č. j. 30 Co 291/2010-85, kterým byl potvrzen rozsudek ze dne 23. března 2010, č. j. 14 C 372/2009-28, jímž Okresní soud v Mladé Boleslavi zamítl žalobu o zaplacení 8.000,- EUR se zákonným úrokem z prodlení od 20. 1. 2009 do zaplacení a rozhodl o náhradě nákladů řízení, není přípustné podle § 237 odst. 1 písm. b/ zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ o. s. ř. “ ), a nebylo shledáno přípustným ani podle § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř., neboť napadený rozsudek nemá ve věci samé po právní stránce zásadní význam.
Podle § 237 odst. 3 o. s. ř. rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena, nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a/ a § 241a odst. 3 o. s. ř. se nepřihlíží. Z uvedeného vyplývá, že dovolacím důvodem, který je žalobkyni k dispozici, je pouze důvod podle § 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř., jehož prostřednictvím lze namítat, že rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci. Při přezkumu napadeného rozhodnutí - a tedy i v rámci posouzení zásadního významu právních otázek, jejichž řešení dovolatel zpochybnil - je dovolací soud uplatněnými dovolacími důvody ( jsou-li způsobilé ) vázán včetně jejich obsahového vymezení ( § 242 odst. 3 věta první o. s. ř. ). Přitom je povinen vycházet ze skutkového stavu, který byl podkladem pro právní posouzení věci odvolacím soudem a který je v poměrech přípustnosti dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř. nezpochybnitelný.
Žalobkyně spojuje zásadní právní význam napadeného rozsudku především s řešením otázky, zda účastnice uzavřely kupní smlouvu ( tj. zda došlo ke vzniku kupní smlouvy ); namítá, že odvolací soud ( stejně jako soud prvního stupně ) posoudil tuto otázku v rozporu s § 43a odst. 1 zákona č. 40/1964 Sb., občanského zákoníku, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ obč. zák. “ ).
Odvolací soud žalobkyní zpochybňovaný právní závěr, že účastnice uzavřely kupní smlouvu ( a že právní vztah založený tímto právním úkonem dosud nezanikl ), vybudoval na skutkovém zjištění ( jež převzal od soudu prvního stupně ), že žalovaná nabízela ve svém katalogu uveřejněném na webových stránkách prodej automobilu značky Range Rover, rok výroby 2006, deklarovaný počet ujetých kilometrů 46.000, motor 3.6, diesel, stav po požáru v úseku motoru, barva karoserie černá, VIN SALLMAM247A247129 za kupní cenu 19.000,- EUR. Žalobkyně navrhla žalované, že automobil za požadovanou kupní cenu koupí. Žalovaná s tím souhlasila a vystavila žalobkyni fakturu na 19.000,- EUR. Žalobkyně poukázala na účet žalované nejprve 3.000,- EUR ( 30. 12. 2008 ), posléze 5.000,- EUR a s žalovanou se dohodla, že zbytek kupní ceny bude doplacen při převzetí automobilu jejím zástupcem dne 18. 1. 2009; k tomu však nedošlo. Z těchto zjištění ( jak již bylo výše uvedeno - v případě přípustnosti dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř. nezpochybnitelných ) učinil odvolací soud ve shodě se soudem prvního stupně závěr, že účastnice se dohodly na podstatných náležitostech kupní smlouvy, a to předmětu koupě a kupní ceně, a jestliže žalovaná přijala nabídku žalobkyně na uzavření kupní smlouvy, došlo ke vzniku kupní smlouvy. Ve smyslu § 588 obč. zák. pak žalobkyni vznikl závazek předmět koupě převzít a zaplatit za něj žalované sjednanou kupní cenu; žalované pak vznikl závazek předmět koupě žalobkyni odevzdat. Závěr odvolacího soudu, že k uzavření kupní smlouvy došlo, je v souladu s komentářovou literaturou k § 43a odst. 1, § 43c odst. 1, 2 a § 44 odst. 1 obč. zák. a judikaturou Nejvyššího soudu, které jsou zajedno v tom, že smlouva je uzavřena, jestliže se střetly ve vzájemné shodě ( konsenzu ) návrh smlouvy ( oferta ) a jeho přijetí ( akceptace ) jako dva kvalifikované jednostranné právní úkony ( tj. jestliže je bez výhrad akceptována oferta ). K přijetí návrhu přitom může dojít nejenom prohlášením, ale i jednáním ( srovnej Švestka, J., Spáčil, J., Škárová, M., Hulmák, M. a kol. Občanský zákoník I., § 1 až 459. Komentář. 2. vydání. Praha : C. H. Beck, 2009, str. 400 a násl., a rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 28. 6. 2005, sp. zn. 32 Odo 1274/2004, a ze dne 28. 6. 2007, sp. zn. 33 Odo 663/2005 ).
Ačkoliv žalobkyně avizuje zpochybnění správnosti výkladu ustanovení § 118b odst. 1 o. s. ř. odvolacím soudem, žádné konkrétní výhrady proti němu ve skutečnosti nevznáší, tj. nevytýká odvolacímu soudu žádné konkrétní pochybení při aplikaci uvedeného ustanovení. Byla-li žalobkyně v předvolání k prvnímu jednání před soudem prvního stupně poučena, že jednání, k němuž je předvolána, je ze zákona koncentrováno, tedy že právně významné skutečnosti může tvrdit a důkazy k jejich prokázání může navrhovat do skončení tohoto jednání ( § 118b odst. 1 o. s. ř. ), pak nemůže úspěšně odvolacímu soudu vytýkat, že nepřihlédl ke skutečnostem a důkazům, jež tvrdila a označila později v odvolacím řízení. Nejde totiž o skutečnosti a důkazy, jimiž by měla být zpochybněna věrohodnost provedených důkazů, popř. které nastaly nebo vznikly po prvním jednání, nebo které nemohla žalobkyně bez své viny uvést.
Přípustnost dovolání nemůže založit ani námitka, že odvolací soud nepřipustil její právní argumentaci, jíž oponovala právnímu závěru, že účastnice uzavřely kupní smlouvu, a jíž prosazovala svůj názor, že nebyla dodržena ustanovení týkající se spotřebitelských smluv; žalobkyně totiž vlastní právní závěry budovala na nově tvrzených skutečnostech a dokládala je důkazy, které do skončení prvního jednání před soudem prvního stupně neoznačila a k nimž tedy nemohl odvolací soud přihlédnout. Bezvýznamná je rovněž výhrada, že žalovaná neprokázala uzavření smlouvy, která vystihuje dovolací důvod podle § 241a odst. 3 o. s. ř.
Dovolací soud nepřípustné dovolání odmítl ( § 243b odst. 5 věta první a § 218 písm. c/ o. s. ř. ).
O nákladech dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1, § 151 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř. a žalobkyni, jejíž dovolání bylo odmítnuto, byla uložena povinnost zaplatit žalované náklady dovolacího řízení, které jí vznikly v souvislosti s podáním vyjádření k dovolání prostřednictvím advokáta. Tyto náklady sestávají z odměny advokáta v částce 10.000,- Kč ( § 2 odst. 1, § 3 odst. 1 a 6 ve spojení s § 10 odst. 3, § 15 ve spojení s § 14 odst. 1 a § 18 odst. 1 vyhlášky č. 484/2000 Sb., ve znění pozdějších předpisů ), z paušální částky náhrad hotových výdajů ve výši 300,- Kč ( § 2 odst. 1, § 13 odst. 1 a 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb., v platném znění ) a z částky 2.060,- Kč odpovídající dani z přidané hodnoty, kterou je advokát povinen z odměny za zastupování a náhrad odvést podle zákona č. 235/2004 Sb., o dani z přidané hodnoty ( § 137 odst. 3 o. s. ř. ).
Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
Nesplní-li povinná dobrovolně, co jí ukládá vykonatelné rozhodnutí, může oprávněná podat návrh na výkon rozhodnutí ( exekuci ).

V Brně dne 12. prosince 2012

 JUDr. Blanka Moudrá, v. r.
 předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Mladé Boleslavi

sp. zn. 14 C 372/2009

Krajského soudu v Praze

č. j. 30 Co 291/2010-85

Krajského soudu v Praze

č. j. 30 Co 291/2010-85

č. j. 14 C 372/2009-28

Okresní soud v Mladé Boleslavi

ve znění pozdějších předpisů

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř.

dovolací soud

§ 242 odst. 3 věta první o. s. ř.

odvolacím soudem

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

odvolací soud

soud prvního stupně

§ 43a odst. 1 zákona č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

odvolací soud

soudem prvního stupně

§ 588 obč. zák.

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 32 Odo 1274/2004

sp. zn. 33 Odo 663/2005

§ 118b odst. 1 o. s. ř.

odvolacím soudem

odvolacímu soudu

soudem prvního stupně

§ 118b odst. 1 o. s. ř.

odvolacímu soudu

odvolací soud

soudem prvního stupně

odvolací soud

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

ve znění pozdějších předpisů

v platném znění

č. 235/2004 Sb.

§ 137 odst. 3 o. s. ř.


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Ludvíka Davida, CSc., a soudců JUDr. Josefa Rakovského a JUDr. Jana Eliáše, Ph.D., v právní věci žalobkyně J. Č., bytem P., proti žalované HANZELLI, a. s., se sídlem v Praze 8, Kandertova 1885/1, zastoupené JUDr. Jindřichem Vítkem, Ph.D., advokátem v Praze 2, Nad Petruskou 1, o určení spoluvlastnictví k nemovitostem, vedené u Okresního soudu ve Frýdku-Místku pod sp. zn. 41 C 95/2012, o návrhu žalobkyně na delegaci, takto :Věc vedená u Okresního soudu ve Frýdku-Místku pod sp. zn. 41 C 95/2012 se nepřikazuje k projednání a rozhodnutí Okresnímu soudu Praha-východ.O d ů v o d n ě n í :
Žalobkyně ve své žalobě ze dne 10. 8. 2011 ( doručené Okresnímu soudu Praha-východ dne 16. 8. 2011 ) učinila návrh na určení spoluvlastnictví k nemovitostem nacházejícím se v různých katastrálních územích ČR. Současně uvedla, že zvolila z důvodu vhodnosti Okresní soud Praha-východ, v jehož obvodu se nachází část nemovitostí, má zde sídlo žalovaná a žalobkyně bydliště.
Okresní soud Praha-východ usnesením ze dne 18. 1. 2012, č. j. 7 C 213/2011-19, vyloučil k samostatnému řízení věc určení spoluvlastnictví k nemovitostem – domu a pozemkům – nacházejícím se v kat. úz. S. a zapsaným na LV u Katastrálního úřadu pro Ostravský kraj, Katastrální pracoviště F.-M. Okresní soud Praha-východ dále usnesením ze dne 31. 5. 2012, č. j. 7 C 137/2012-19, vyslovil svou místní nepříslušnost a rozhodl, že tato věc bude po právní moci rozhodnutí postoupena Okresnímu soudu ve Frýdku-Místku. Svůj procesní závěr odůvodnil tím, že je zde dána výlučná místní příslušnost podle § 88 písm. i ) o. s. ř., poněvadž se tu jedná o práva k nemovitostem ležícím v obvodu Okresního soudu ve Frýdku-Místku.
Žalobkyně podala svým přípisem ze dne 23. 9. 2012 ( doručen soudu prvního stupně dne 25. 9. 2012; č. l. 28 ) návrh na přikázání věci Okresnímu soudu Praha-východ z důvodu vhodnosti.
Žalovaná ve vyjádření ( č. l. 54 ) s delegací vhodnou nesouhlasila. Uvedla, že Okresní soud Praha-východ v rámci řízení vedeného pod sp. zn. 7 C 213/2011 správně rozhodl o vyloučení předmětné věci z tohoto řízení a stanovil podle § 88 písm. i ) o. s. ř. místní příslušnost Okresního soudu ve Frýdku-Místku.
Nejvyšší soud jako soud nejblíže společně nadřízený příslušnému soudu ( Okresnímu soudu ve Frýdku-Místku ) a Okresnímu soudu Praha-východ, jemuž má být podle návrhu věc přikázána ( § 12 odst. 3 o. s. ř. ), dospěl k závěru, že nejsou splněny podmínky pro přikázání věci jinému soudu z důvodu vhodnosti podle ustanovení § 12 odst. 2 o. s. ř.
Podle § 12 odst. 2 o. s. ř. může být věc přikázána jinému soudu téhož stupně z důvodu vhodnosti.
Důvod vhodnosti ve smyslu ustanovení § 12 odst. 2 o. s. ř. představují takové okolnosti, které umožní hospodárnější, rychlejší nebo zejména po skutkové stránce spolehlivější a důkladnější projednání věci jiným než příslušným soudem. Přitom je ale třeba mít na zřeteli, že obecná místní příslušnost soudu, který má podle zákona věc projednat, je základní zásadou, a že případná delegace této příslušnosti jinému soudu je toliko výjimkou z této zásady, kterou je nutno vykládat restriktivně ( viz např. nález Ústavního soudu ze dne 15. 11. 2001, sp. zn. I. ÚS 144/2000, uveřejněný ve Sbírce nálezů a usnesení ÚS, sv. 24, roč. 2001, poř. č. 172 ).
V posuzovaném případě se řízení týká práva k nemovitostem. Místně příslušným k projednání a rozhodnutí této věci proto není obecný soud žalované, ale soud, v jehož obvodu jsou nemovitosti, k nimž má být podle žaloby určeno spoluvlastnictví žalobkyně [srov. § 88 písm. i ) o. s. ř.]; tímto soudem je Okresní soud ve Frýdku-Místku. Přikázáním věci Okresnímu soudu Praha-východ, v jehož obvodu má žalovaná sídlo a žalobkyně bydliště a s nímž žalovaná nesouhlasí, nemůže být dosaženo hospodárnějšího, rychlejšího a ani po skutkové stránce spolehlivějšího a důkladnějšího projednání věci. V tomto směru Nejvyšší soud odkazuje na závěry vyslovené v jeho usnesení ze dne 26. 9. 2012, sp. zn. 21 Nd 305/2012, v němž byla řešena obdobná procesní problematika, týkající se navíc totožných účastníků řízení.
Nejvyšší soud proto návrhu žalobkyně na přikázání věci podle ustanovení § 12 odst. 2 o. s. ř. Okresnímu soudu Praha-východ nevyhověl. Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
 V Brně dne 9. ledna 2013JUDr. Ludvík David, CSc.
předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu ve Frýdku-Místku

sp. zn. 41 C 95/2012

Okresního soudu ve Frýdku-Místku

sp. zn. 41 C 95/2012

Okresnímu soudu Praha-východ

Okresnímu soudu Praha-východ

Okresní soud Praha-východ

Okresní soud Praha-východ

č. j. 7 C 213/2011-19

Okresní soud Praha-východ

č. j. 7 C 137/2012-19

Okresnímu soudu ve Frýdku-Místku

§ 88 písm. i ) o. s. ř.

Okresního soudu ve Frýdku-Místku

soudu prvního stupně

Okresnímu soudu Praha-východ

Okresní soud Praha-východ

sp. zn. 7 C 213/2011

§ 88 písm. i ) o. s. ř.

Okresního soudu ve Frýdku-Místku

Nejvyšší soud

Okresnímu soudu ve Frýdku-Místku

Okresnímu soudu Praha-východ

§ 12 odst. 3 o. s. ř.

§ 12 odst. 2 o. s. ř

§ 12 odst. 2 o. s. ř.

§ 12 odst. 2 o. s. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 144/2000

§ 88 písm. i ) o. s. ř.

Okresní soud ve Frýdku-Místku

Okresnímu soudu Praha-východ

Nejvyšší soud

sp. zn. 21 Nd 305/2012

Nejvyšší soud

§ 12 odst. 2 o. s. ř.

Okresnímu soudu Praha-východ


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Stanislava Balíka a soudců Dagmar Lastovecké a Jiřího Nykodýma ve věci ústavní stížnosti M. D. S., zastoupeného JUDr. Klárou Veselou Samkovou, Ph. D., advokátkou se sídlem Španělská 6, 120 00 Praha 2, směřující proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 8. prosince 2008, č. j. 28 Cdo 3480/2008-83, rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 26. září 2007, č. j. 19 Co 305/2007-57, a proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 7 ze dne 18. dubna 2007, č. j. 5 C 224/2006-36, za účasti Nejvyššího soudu, Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 7, jako účastníků řízení, a A. H., jako vedlejší účastnice řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

1. V ústavní stížnosti, podané včas a i jinak ve shodě se zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatel navrhl, aby Ústavní soud zrušil v záhlaví označená rozhodnutí Nejvyššího soudu, Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 7.

2. Obvodní soud pro Prahu 7 rozsudkem ze dne 18. dubna 2007, č. j. 5 C 224/2006-36, zamítl žalobu, kterou se žalobce ( stěžovatel ) po žalované ( vedlejší účastnice ) domáhal zaplacení částky 36.000 Kč s příslušenstvím s odůvodněním, že žalovaná zneužívá postavení nájemce s regulovaným nájemným, neboť byt v žalobcově domě užívá nejen k bydlení, ale bez jeho souhlasu jako vlastníka i k výdělečné činnosti ( hostinská živnost bez ubytovacího zařízení a koupě zboží za účelem dalšího prodeje a prodej ), jakož i k registraci místa podnikání podle zákona č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání ( dále jen "živnostenský zákon" ). Soud prvního stupně konstatoval, že neexistuje zákonný ani smluvní důvod, na jehož základě by měla žalovaná plnit žalobci požadovanou finanční částku, neboť žalobce neprokázal, že by žalovaná v předmětném bytě provozovala podnikatelskou činnost, když ke vzniku povinnosti žalované plnit žalobci požadovanou finanční částku nepostačuje, že žalovaná na adrese bytu nechala evidovat místo podnikání.

3. Městský soud v Praze k odvolání žalobce rozsudkem ze dne 26. září 2007, č. j. 19 Co 305/2007-57, rozsudek soudu prvního stupně potvrdil. Ztotožnil se se skutkovým zjištěním soudu prvního stupně i s jeho právním závěrem a dodal, že současné platné občanskoprávní předpisy neznají žalobcem uplatněný nárok na kompenzaci možných rizik, která by žalobci jako vlastníku domu mohla vzniknout v souvislosti s podnikáním nájemců v jeho domě. Dále uvedl, že nárok nemohla založit ani ustanovení o bezdůvodném obohacení, neboť nelze dovodit, že by pouhým zaevidováním sídla společnosti nebo místa podnikání na adrese bytu, čímž navíc nebyla porušena žádná právní povinnost, došlo k jeho užívání v rozporu s kolaudačním stavem k nebytovým účelům. Nebylo totiž ani prokázáno, že by žalovaná v bytě skutečně realizovala svou podnikatelskou činnost, resp. provozovala živnost.

4. Následné dovolání bylo usnesením Nejvyššího soudu ze dne 8. prosince 2008, č. j. 28 Cdo 3480/2008-83, odmítnuto jako nepřípustné. Dovolací soud v projednávané věci neshledal rozpor řešené otázky ( zda osoba oprávněná užívat byt poruší vlastníkova práva, jestliže bez jeho souhlasu zaregistruje na adrese bytu místo podnikání ve smyslu živnostenského zákona, a zda takové osobě vzniká bezdůvodné obohacení ) s hmotným právem ani rozdílné rozhodování soudů o této otázce. Dovolací soud zdůraznil, že, neplyne-li z nájemní smlouvy něco jiného, může osoba oprávněná k užívání bytu zaregistrovat na jeho adrese místo podnikání ve smyslu živnostenského zákona, i pokud k tomu nemá vlastníkův souhlas. Proto jí takovým jednáním nevzniká ani bezdůvodné obohacení. Dovolací soud nesdílí dovolatelův právní názor, že právo nájemce nebo jiné oprávněné osoby na užívání bytu lze redukovat na "holé" bydlení ( jíst, sledovat televizi, sprchovat se, spát ) a že by nájemce musel pronajímateli kompenzovat zisk z výdělečných aktivit provozovaných v bytě. Zdůraznil, že předeslaný závěr by představoval zásah do ústavně garantovaných práv na soukromí ve smyslu čl. 7 odst. 1 a věta 2 a čl. 10 odst. 2 Listiny ( srov. i nedotknutelnost obydlí podle čl. 12 Listiny ), neboť jak vlastní, tak i pronajatý byt představuje místo, kde se svoboda soukromí realizuje v nejsilnější míře, přičemž nelze po nájemci spravedlivě požadovat, aby za situace, kdy se k tomu výslovně nezavázal, informoval pronajímatele o svých soukromých aktivitách. Může-li nájemce v bytě i bez vlastníkova souhlasu vykonávat určité výdělečné aktivity ( příkladmo vytvoření uměleckého díla či počítačového programu ), není důvod dospět k jinému závěru, jde-li o výkon týchž aktivit podle živnostenského oprávnění, neboť existují živnosti, které vůbec není nutno provozovat v provozovně a bylo by nepřípustným omezením práv nájemce trvat na požadavku, že v bytě nesmí vykonávat žádnou administrativní činnost souvisící s jeho podnikatelskou činností ( srov. rozsudek Nejvyššího soudu z 31. ledna 2001, sp. zn. 26 Cdo 1846/2000 ). Dovolací soud dále uvedl, že k získání živnostenského oprávnění je nezbytné uvést místo podnikání ( srov. např. § 45 odst. 2 živnostenského zákona; viz též § 2 odst. 3 obch. zák. ). Za této situace by nájemcova povinnost žádat vlastníka o svolení měla za důsledek podstatné ztížení možnosti podnikat dle živnostenského zákona, zvláště v případě odepření souhlasu. Z uvedeného plyne, že výklad zastávaný žalobcem, totiž že nájemce musí vlastníka žádat o souhlas s registrací místa podnikání podle živnostenského zákona i za absence smluvního ujednání, by ( dovolává-li se žalobce ústavní roviny ) vedl k bezdůvodnému omezení nájemcovy ústavně chráněné svobody podnikání ( čl. 26 odst. 1 Listiny ). Naproti tomu, konstatoval dále Nejvyšší soud, nepředstavuje podstatnější, pokud vůbec nějaký, zásah do vlastnického práva ve smyslu čl. 11 Listiny výklad opačný, totiž že osoba oprávněná užívat byt nemusí mít vlastníkův souhlas k registrování místa podnikání podle živnostenského zákona. Ke střetu základních práv či svobod Nejvyšší soud poukazuje i na konstantní judikaturu Ústavního soudu, která dovodila z čl. 4 odst. 4 Listiny zásadu minimálního zásahu do dotčených základních práv či svobod.

5. Stěžovatel v ústavní stížnosti podobně jako ve svých předchozích podáních ( odvolání, dovolání ) poukazuje na to, že podle jeho názoru neměla žalovaná právo podnikat v bytě a uvádět adresu bytu jako místo podnikání v úřední evidenci bez výslovného souhlasu stěžovatele. K porušení vlastnického práva podle čl. 11 Listiny a čl. 1 Protokolu č. 1 k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod stěžovatel uvádí, že vlastnické právo může vlastník omezit pouze vlastním právním úkonem ( v daném případě nájemní smlouvou ). Právem žalované tedy bylo právo užívat věc dohodnutým způsobem ( tj. byt užívat pouze k bydlení ). Z obsahu nájemního práva však nikterak nevyplývá možnost využívání bytu k výdělečné činnosti nájemce. Právo užívat byt k jinému účelu než k bydlení na nájemce převedeno nebylo a proto nelze po vlastníku spravedlivě požadovat, aby strpěl zásah do svého vlastnického právo bez jakéhokoliv protiplnění a hlavně bez možnosti se bránit či danou záležitost ovlivňovat. Žádný právní předpis nestanovuje, že nájemník má právo automaticky umístit místo svého podnikání do svého bydliště. Stěžovatel považuje užívání bytu nájemcem k podnikání jako užívání bytu bez právního důvodu a soudy danou věc nesprávně právně posoudily. Ve vztahu k namítanému porušení čl. 1 a čl. 3 Listiny uvádí, že úprava nájemní smlouvy je v důsledku nečinnosti zákonodárce nevyvážená a diskriminuje stěžovatele. V této souvislosti poukazuje i na nález Ústavního soudu Pl. ÚS 20/05. Stěžovatel uzavřel, že soudy nepřípustně vykládají právo žalované umístit místo svého podnikání do bytu, k němuž jí takovéto právo nesvědčí.

6. Ústavní soud si vyžádal příslušný spis Obvodního soudu pro Prahu 7 a vyjádření účastníků a vedlejší účastnice řízení.

7. Nejvyšší soud, Městský soud v Praze i Obvodní soud pro Prahu 7 ve vyjádřeních k ústavní stížnosti v podstatě odkázaly na odůvodnění svých rozhodnutí s tím, že v nich nespatřují žádné stěžovatelem namítané porušení ústavně zaručených práv a svobod. Vedlejší účastnice se ve stanovené lhůtě k ústavní stížnosti nevyjádřila.

8. Ústavní soud již mnohokráte zdůraznil, že není zásadně oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy. Postavení Ústavního soudu uvnitř soudní moci vymezuje článek 83 Ústavy tak, že jde o orgán ochrany ústavnosti. Postup v soudním řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu, výklad práva a jeho aplikace, jsou při řešení konkrétního případu záležitostí obecných soudů, které jsou součástí soudní soustavy podle čl. 91 odst. 1 Ústavy. To platí jak pro otázky vztahující se k předmětu sporu, tak i pro hodnocení otázek procesních. Pouze v případě, že by právní závěry obecných soudů byly v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními nebo z nich v žádné možné interpretaci odůvodnění soudního rozhodnutí nevyplývaly, bylo by takové rozhodnutí možno považovat za odporující článku 36 odst. 1 Listiny a článku 1 Ústavy.

9. Zákon o Ústavním soudu v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) tím, že rozlišuje návrhy zjevně neopodstatněné, dává Ústavnímu soudu v zájmu racionality a efektivity jeho řízení pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. Jde v této fázi o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nedostává charakter řízení kontradiktorního. Ústavní soud neshledal žádný důvod, pro který by mohla vzniknout byť jen pochybnost o ústavní konformitě postupu obecných soudů v souzené věci. Ústavní stížnost je proto zjevně neopodstatněná.

10. Stěžovatel v ústavní stížnosti namítá zejména porušení práva na ochranu vlastnictví ( čl. 11 Listiny, resp. čl. 1 Protokolu č. 1 k Úmluvě ), jakož i práva na spravedlivý proces ( čl. 36 odst. 1 Listiny ), kterého se měly dopustit obecné soudy tím, že nepřiznaly stěžovateli nárok na vydání bezdůvodného obohacení vůči vedlejší účastnici, neboť neshledaly, že by umístění sídla podnikání v nájemním bytě bez souhlasu pronajímatele zakládalo důvod pro jeho vznik. Stěžovatel v podstatě zpochybňuje právní hodnocení provedené obecnými soudy, přestože se mu snaží dát ústavněprávní rozměr. Takto pojatá ústavní stížnost staví Ústavní soud do pozice další instance v systému všeobecného soudnictví, která mu nepřísluší. Ústavní soud již v řadě případů judikoval, že mu nepřísluší přehodnocovat skutkové a právní závěry obecných soudů. Rovněž výklad jiných než ústavních předpisů i jejich aplikace při řešení konkrétních případů jsou samostatnou záležitostí obecných soudů. Skutečnost, že soud vyslovil právní názor, s nímž se stěžovatel neztotožňuje, nezakládá sama o sobě odůvodněnost ústavní stížnosti. Rovněž právo na spravedlivý proces zajišťuje účastníkům řízení dodržování pravidel procesu a rovné zacházení, ale nikoliv právo na vítězství ve sporu.

11. Stěžovatel v ústavní stížnosti opakuje svoji dřívější argumentaci. Obecné soudy a zejména pak Nejvyšší soud se k argumentaci ( i ústavněprávní ) stěžovatele podrobně vyjádřily, přičemž z hlediska ústavněprávního nelze mít proti jejich závěrům žádné výhrady. Ústavní soud zdůrazňuje, že pro danou věc je rozhodující posouzení, k jakým účelům byl nájemní byt užíván, tedy zda nebyl užíván v rozporu s účelem, pro který byl zkolaudován. Pouhé umístění sídla podnikání do nájemního bytu, byť bez souhlasu pronajímatele, nepředstavuje porušení povinností nájemce vyplývajících z nájemního vztahu, pokud je byt užíván v souladu se svým účelem. Existují profese ( např. spisovatel, účetní, překladatel apod. ), které jsou běžně vykonávány v domácnosti, aniž by bylo zapotřebí pro ně mít speciální provozovnu. Výše uvedenou skutečností ( administrativním umístěním sídla podnikání ) tedy nemohlo být vlastnické právo stěžovatele nikterak dotčeno. Za situace, kdy v řízení před obecnými soudy nebylo prokázáno, že by v předmětném nájemním bytě žalovaná živnost fakticky provozovala, jsou úvahy nad jejím možným bezdůvodným obohacením bezpředmětné.

12. Při shrnutí výše uvedeného Ústavní soud uzavírá, že tvrzené porušení základních práv stěžovatele Ústavní soud v souzené věci neshledal. Na základě těchto skutečností Ústavní soud ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu odmítl.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 9. července 2009

Stanislav Balík, v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

č. j. 28 Cdo 3480/2008-83

Městského soudu v Praze

č. j. 19 Co 305/2007-57

Obvodního soudu pro Prahu 7

č. j. 5 C 224/2006-36

Nejvyššího soudu

Městského soudu

Obvodního soudu pro Prahu 7

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

Městského soudu

Obvodního soudu pro Prahu 7

Obvodní soud pro Prahu 7

č. j. 5 C 224/2006-36

č. 455/1991 Sb.

Soud prvního stupně

Městský soud v Praze

č. j. 19 Co 305/2007-57

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Nejvyššího soudu

č. j. 28 Cdo 3480/2008-83

Dovolací soud

Dovolací soud

Dovolací soud

čl. 12 Listiny

Nejvyššího soudu

sp. zn. 26 Cdo 1846/2000

Dovolací soud

§ 45 odst. 2 živnostenského zákona

§ 2 odst. 3 obch. zák.

živnostenského zákona

čl. 26 odst. 1 Listiny

Nejvyšší soud

čl. 11 Listiny

živnostenského zákona

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

čl. 4 odst. 4 Listiny

čl. 11 Listiny

čl. 1 a čl. 3 Listiny

Ústavního soudu

Pl. ÚS 20/05

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 7

Nejvyšší soud

Městský soud

Obvodní soud pro Prahu 7

Ústavní soud

Ústavního soudu

článek 83 Ústavy

čl. 91 odst. 1 Ústavy

článku 36 odst. 1 Listiny

článku 1 Ústavy

Zákon o Ústavním soudu

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

čl. 11 Listiny

čl. 1 Protokolu č. 1 k Úmluvě

čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavní soud

Ústavní soud

Nejvyšší soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu