U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu JUDr. Romana Fialy a soudců JUDr. Ljubomíra Drápala a JUDr. Jiřího Doležílka ve věci dědictví po B. Ž., zemřelém dne 29. října 2004, za účasti 1 ) B. Ž., 2 ) I. S., 3 ) B. Ž., 4 ) J. Ž. a 5 ) P. Ž., vedené u Obvodního soudu pro Prahu 10 pod sp. zn. 27 D 2058/2004, o dovolání B. Ž. proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 13. února 2008, č. j. 24 Co 447/2007-154, takto :

Dovolání B. Ž. se odmítá.
Odůvodnění :

Řízení o dědictví po B. Ž., zemřelém dne 29.10.2004 ( dále též jen „ zůstavitel “ ), bylo zahájeno usnesením vydaným Obvodním soudem pro Prahu 10 dne 22.11.2004, č.j. 27 D 2058/2004-3. Provedením úkonů v řízení o dědictví po zůstaviteli byl pověřen JUDr. Michal Kulík, notář v Praze 2 ( § 38 o. s. ř. ).

Obvodní soud pro Prahu 10 usnesením ze dne 13.12.2006, č.j. 27 D 2058/2004-111, určil obvyklou cenu majetku, který měl zůstavitel s pozůstalou manželkou ve společném jmění manželů částkou 1,481.112,80 Kč. Uvedl, že zůstavitel zemřel ženatý; že „ mezi zůstavitelem a jeho manželkou nebyla za trvání manželství uzavřena žádná smlouva modifikující SJM ve smyslu § 143a obč. zák. “; že byl zjištěn „ zůstatek na sporožirovém účtu vedený u České spořitelny ve výši 101.592,80 Kč “; že „ na základě znaleckého posudku ze dne 22.4.2005 znalce Petra Kellnera byla určena obvyklá cena budovy čp. s pozemky parc. č. a parc. č. v k.ú. Lázně Libverda ve výši 194.520,- Kč “ a „ na základě znaleckého posudku ze dne 28.12.2005 znalkyně Ing. Jany Horové obvyklá cena členského podílu v Bytovém družstvu Jasmínová č. 40,42,44,46,48,50 spojeného s právem nájmu bytu č. 7 o velikosti 54,70 m2 v domě čp. ve výši 1.185.000,- Kč “; že B. Ž. vznesla ke znaleckému posudku Ing. Jany Horové námitky ( zejména, že oceňovací metody neodpovídají účetním metodám předpokládaným obchodním zákoníkem; že členský podíl přechází na manželku ze zákona a nelze jej oceňovat tržně; že v rámci tržních převodů se zohledňuje, zda jde o byt uvolněný nebo zatížený nájemní smlouvou a že nebylo přihlédnuto k tomu, že pozůstalá manželka má vůči družstvu i povinnosti ); že k těmto námitkám soud nemohl přihlédnout, „ neboť tyto skutečnosti nemá propočítané “. Poté, co dovodil, že „ cena členského podílu není regulována žádným cenovým předpisem “, když „ nelze vycházet ze zákona č. 151/1997 Sb., o oceňování majetku “, dospěl k závěru, že pro účely vypořádání SJM je nutno vycházet z „ obvyklé “ ceny členského podílu, tj. z ceny, které by bylo možné za převod členského podílu v rozhodné době a místě dosáhnout. V opačném případě by došlo „ k porušení pravidla rovnosti podílů stanoveného v § 150 obč. zák. “, neboť by tím byla zvýhodněna bývalá manželka, která se stala výlučným členem bytového družstva a jediným nájemcem družstevního bytu. Protože ostatní účastníci neměli ke znaleckému posudku Ing. Jany Horové žádné námitky, soud prvního stupně určil hodnotu členského podílu v bytovém družstvu ve výši dle znaleckého posudku Ing. Jany Horové.

K odvolání B. Ž. ( pozůstalé manželky ) Městský soud v Praze usnesením ze dne 13.2.2008, č.j. 24 Co 447/2007-154, usnesení soudu prvního stupně potvrdil. Nejprve vzal za prokázané, že „ zůstavitel a jeho manželka byli v době úmrtí zůstavitele společnými členy bytového družstva “ a z toho dovodil, že pozůstalá manželka zůstává členem družstva ( náleží ji členský podíl ) a že podstatou „ přihlédnutí “ ve smyslu § 707 odst. 2 obč. zák. je, že „ zvýhodnění pozůstalého manžela musí být kompenzováno nárokem na majetkové vyrovnání “. Ztotožnil se se závěrem soudu prvního stupně, že při oceňování členského podílu v bytovém družstvu je nutno vycházet z „ obvyklé “ ceny členského podílu, když předmětem vypořádání SJM je v tomto případě „ náhradová pohledávka vůči pozůstalé manželce “ nikoliv „ samotný členský podíl v bytovém družstvu, který ze zákona podle § 707 odst. 2 obč. zák. přešel na pozůstalou manželku “.

Proti tomuto usnesení odvolacího soudu podala B. Ž. dovolání. Namítá, že „ členský podíl v družstvu není majetkem a do SJM nespadá “, protože „ má zvláštní režim “; že „ bylo-li právo na družstevní byt nabyto za trvání manželství, dochází k přeměně společného nájmu bytu na nájem bytu, jehož subjektem je pouze pozůstalý manžel “; že „ se jedná o speciální nástupnictví vylučující dědění členského podílu “ a že proto při „ přihlédnutí “ podle § 707 odst. 2 obč. zák. „ se nelze řídit stejným postupem jako při nabytí práv a povinností člena bytového družstva v dědickém řízení “. Přípustnost dovolání dovolatelka dovozuje z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., když za otázku zásadního právního významu považuje, „ zda členský podíl v družstvu je majetkem náležejícím do zaniklého SJM “ a navrhuje, aby dovolací soud zrušil usnesení odvolacího soudu a věc mu vrátil k dalšímu řízení.

Po podání dovolání dne 9.2.2008 zemřel dědic B. Ž. a pravomocným usnesením Obvodního soudu pro Prahu 10 ze dne 26.1.2009, č.j. 27 D 2058/2004-188, bylo ve smyslu ustanovení § 107 o. s. ř. rozhodnuto, že v řízení bude na jeho místě pokračováno s B. Ž., J. Ž. a P.Ž.

Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací ( § 10a občanského soudního řádu ) věc projednal podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění účinném do 30.6.2009 ( dále jen o. s. ř. ), neboť dovoláním je napadeno usnesení odvolacího soudu, které bylo vydáno před 1.7.2009 ( srov. Čl. II bod 12 zákona č. 7/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., ve znění pozdějších předpisů a další související zákony ). Po zjištění, že dovolání proti pravomocnému usnesení odvolacího soudu bylo podáno oprávněnou osobou ( účastníkem řízení ) ve lhůtě uvedené v ustanovení § 240 odst. 1 o. s. ř., přezkoumal napadené usnesení bez nařízení jednání ( § 243a odst. 1 věta první o. s. ř. ) a dospěl k závěru, že dovolání směřuje proti rozhodnutí, proti němuž není tento mimořádný opravný prostředek přípustný.

Dovoláním lze napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští ( § 236 odst. 1 o. s. ř. ).

Dovolání je přípustné proti rozsudku odvolacího soudu a proti usnesení odvolacího soudu, jimiž bylo změněno rozhodnutí soudu prvního stupně ve věci samé [§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.], jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, kterým soud prvního stupně rozhodl ve věci samé jinak než v dřívějším rozsudku ( usnesení ) proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější rozhodnutí zrušil [§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.], nebo jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, jestliže dovolání není přípustné podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. a jestliže dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam [§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.].

B. Ž. napadá dovoláním usnesení odvolacího soudu, jímž bylo potvrzeno usnesení soudu prvního stupně ve věci samé. Protože dovolání podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. není v této věci přípustné ( ve věci nebylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, kterým soud prvního stupně rozhodl ve věci samé jinak než v dřívějším usnesení proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější rozhodnutí zrušil ), může být přípustnost dovolání v této věci založena jen při splnění předpokladů uvedených v ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam ve smyslu ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je odvolacími soudy nebo dovolacím soudem rozhodována rozdílně, nebo řeší-li právní otázku v rozporu s hmotným právem [§ 237 odst. 3 o. s. ř.].

Dovolací soud je při přezkoumání rozhodnutí odvolacího soudu zásadně vázán uplatněnými dovolacími důvody ( srov. § 242 odst. 3 o. s. ř. ); vyplývá z toho mimo jiné, že při zkoumání, zda napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve smyslu ustanovení § 237 odst. 3 o. s. ř. ve věci samé po právní stránce zásadní právní význam, může posuzovat jen takové právní otázky, které dovolatel v dovolání označil.

Přípustnost dovolání podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. není založena již tím, že dovolatel tvrdí, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. Přípustnost dovolání nastává tehdy, jestliže dovolací soud za použití hledisek, příkladmo uvedených v ustanovení § 237 odst. 3 o. s. ř., dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé po právní stránce zásadní význam skutečně má.

Dovolání může být podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. - jak uvedeno již výše - přípustné, jen jestliže napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve věci samé zásadní význam po právní stránce. Dovolání v tomto případě ( má-li rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé mít po právní stránce zásadní význam ) lze podat jen z důvodu, že řízení je postiženo vadou, která měla za následek nesprávné rozhodnutí ve věci [srov. § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.], nebo z důvodu, že rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci [srov. § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.]. Z důvodu, že vychází ze skutkového zjištění, které nemá podle obsahu spisu v podstatné části oporu v provedeném dokazování, lze rozhodnutí odvolacího soudu napadnout, jen je-li dovolání přípustné podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. a ) a b ) o. s. ř., popřípadě podle obdobného užití těchto ustanovení ve smyslu ustanovení § 238 a § 238a o. s. ř. ( srov. § 241a odst. 3 o. s. ř. ). Z výše uvedeného současně vyplývá, že na závěr, zda má napadené rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé zásadní význam po právní stránce, lze usuzovat jen z okolností, uplatněných dovolacím důvodem podle ustanovení § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř., a že k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle ustanovení § 241a odst. 2 písm. a ) nebo ustanovení § 241a odst. 3 o. s. ř. nemůže být při posouzení, zda je dovolání přípustné podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., přihlédnuto ( srov. též právní názor vyjádřený v usnesení Nejvyššího soudu ČR ze dne 29.6.2004 sp. zn. 21 Cdo 541/2004, které bylo uveřejněno pod č. 132 v časopise Soudní judikatura, roč. 2004, nebo v usnesení Ústavního soudu ČR ze dne 7.3.2006 sp. zn. III. ÚS 10/06, které bylo uveřejněno pod č. 130 v časopise Soudní judikatura, roč. 2006 ).

Jde-li o byt družstevní, zanikne smrtí jednoho z manželů společný nájem bytu manžely. Bylo-li právo na družstevní byt nabyto za trvání manželství, zůstává členem družstva pozůstalý manžel a jemu náleží členský podíl; k tomu přihlédne soud v řízení o dědictví ( srov. § 707 odst. 2 věta první a druhá obč. zák. ).

Při vypořádání společného jmění musí být – stanoví-li to zvláštní předpisy – přihlédnuto k tomu, že některá majetková práva po zůstaviteli, která tvoří součást společného jmění, přechází podle zvláštní právní úpravy přímo na stanovené subjekty. Takovým případem je také přechod členství a členského podílu v bytovém družstvu na pozůstalého manžela, jestliže manželé byli společnými nájemci družstevního bytu a společnými členy bytového družstva ( § 707 odst. 2 obč. zák. ). Přihlédnutí znamená, že hodnota práv a povinností přímo přešlých na pozůstalého manžela se započte na jeho podíl ze společného jmění ( srov. např. zprávu bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 5.11.1975, sp. zn. Cpj 30/75, uveřejněnou ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 34, ročník 1976; zhodnocení ze dne 21.11.1989, sp. zn. Cpj 38/98, uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 19, ročník 1990; rozsudek bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 28.6.1978, sp. zn. 4 Cz 24/78, uvedený ve Sborníku stanovisek, zpráv o rozhodování soudů a soudních rozhodnutí nejvyšších soudů č. IV, str. 847; rozsudek Nejvyššího soudu ČR ze dne 14.11.2002, sp. zn. 31 Cdo 2428/2000; usnesení Nejvyššího soudu ČR ze dne 22.9.2004, sp. zn. 30 Cdo 791/2004, uveřejněné v časopise Ad Notam č. 6, ročník 2004; usnesení Nejvyššího soudu ČR ze dne 29.1.2009, sp. zn. 21 Cdo 3237/2007; rozsudek Nejvyššího soudu ČR ze dne 8.9.2010, sp. zn. 31 Cdo 2036/2008, uveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 47, ročník 2011 ).

V posuzovaném případě soudy přihlédly k okolnosti, že na pozůstalou manželku B. Ž. přešel dle ustanovení § 707 odst. 2 obč. zák. členský podíl v bytovém družstvu, způsobem odpovídajícím ustálené judikatuře soudů, na níž dovolací soud nemá důvod cokoliv měnit; z důvodu této právní otázky proto nemůže mít napadené usnesení odvolacího soudu po právní stránce zásadní význam.

Z uvedeného vyplývá, že napadené usnesení odvolacího soudu nemá po právní stránce zásadní význam, neboť vychází z ustálené judikatury soudů, a že tedy dovolání B. Ž. není přípustné ani podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. Nejvyšší soud České republiky proto dovolání B. Ž. - aniž by se mohl věcí dále zabývat - podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.

Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
V Brně dne 17. prosince 2012
JUDr. Roman Fiala, v. r.předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 10

sp. zn. 27 D 2058/2004

Městského soudu v Praze

č. j. 24 Co 447/2007-154

Obvodním soudem pro Prahu 10

č.j. 27 D 2058/2004-3

§ 38 o. s. ř.

Obvodní soud pro Prahu 10

č.j. 27 D 2058/2004-111

§ 143a obč. zák.

č. 151/1997 Sb.,

§ 150 obč. zák.

soud prvního stupně

Městský soud v Praze

č.j. 24 Co 447/2007-154

soudu prvního stupně

§ 707 odst. 2 obč. zák.

soudu prvního stupně

§ 707 odst. 2 obč. zák.

odvolacího soudu

§ 707 odst. 2 obč. zák.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

dovolací soud

odvolacího soudu

Obvodního soudu pro Prahu 10

č.j. 27 D 2058/2004-188

§ 107 o. s. ř.

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

č. 99/1963 Sb.

ve znění účinném do 30.6.2009

odvolacího soudu

Čl. II bod 12 zákona č. 7/2009 Sb.

č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

odvolacího soudu

§ 240 odst. 1 o. s. ř.

§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 236 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

dovolací soud

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 242 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolací soud

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. a ) a b ) o. s. ř.

§ 238 a § 238a o. s. ř.

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a )

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 21 Cdo 541/2004

Ústavního soudu ČR

sp. zn. III. ÚS 10/06

§ 707 odst. 2 obč. zák.

Nejvyššího soudu ČSR

sp. zn. Cpj 30/75

sp. zn. Cpj 38/98

Nejvyššího soudu ČSR

sp. zn. 4 Cz 24/78

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 31 Cdo 2428/2000

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 30 Cdo 791/2004

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 21 Cdo 3237/2007

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 31 Cdo 2036/2008

§ 707 odst. 2 obč. zák.

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Nejvyšší soud České republiky


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu JUDr. Ljubomíra Drápala a soudců JUDr. Romana Fialy a JUDr. Mojmíra Putny v právní věci žalobkyně R. K., proti žalovanému P. P., zastoupeného JUDr. Radovanem Rumlerem, advokátem se sídlem v Boskovicích, nám. 9.května č. 2136/10, o určení otcovství a o úpravu výchovy a výživy nezletilé A. K., zastoupené Městskou částí Praha 11 se sídlem Úřadu městské části v Praze 4, Ocelíkova č. 672/1, jako opatrovníkem, vedené u Okresního soudu v Blansku pod sp. zn. 6 C 82/2007, o dovolání žalovaného proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 24. listopadu 2009 č. j. 37 Co 407/2009-170, takto :

I. Dovolání žalovaného se odmítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.
Odůvodnění :
 Žalobkyně se žalobou podanou u Okresního soudu Ústí nad Orlicí dne 5.2.2007 domáhala určení, že žalovaný je otcem A. K., která se jí narodila dne. Žalobu zdůvodnila zejména tím, že s žalovaným žila do února 2005 a potom po roční pauze od února 2006, že v dubnu 2006 žalobkyně zjistila své těhotenství a že žalovaný ji poté opustil a dále se o ni nezajímal .

Okresní soud v Blansku, kterému byla věc usnesením Okresního soudu v Ústí nad Orlicí ze dne 6.2.2007 č.j. 6 C 20/2007-2 postoupena jako soudu místně příslušnému, rozsudkem ze dne 19.6.2009 č.j. 6 C 82/2007-127 určil, že žalovaný je otcem nezletilé A. K., a rozhodl, že nezletilá A. K. se svěřuje do výchovy žalobkyně, že je žalovaný povinen platit na výživu nezletilé A. K. od 3.11.2006 do 31.12.2007 částku 2.500,- měsíčně a od 1.1.2008 částku 2.000,-Kč měsíčně, že je žalovaný povinen zaplatit žalobkyni nedoplatek na výživném za dobu od 3.11.2006 do 30.6.2009 ve výši 70.833,-Kč, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení a že je žalovaný povinen zaplatit České republice na účet Okresního soudu v Blansku na znalečném 15.968,-Kč a soudní poplatek ve výši 1.000,-Kč. Při rozhodování o určení otcovství vycházel ze zjištění, že žalobkyně vedla se žalovaným společnou domácnost do února 2005 a že se spolu pohlavně stýkali ještě v době od února do dubna 2006, a že otcovství žalovaného nevylučuje ani posudek znalkyně RNDr. Markéty Zachové, Ph.D. ( zpracovaný na žádost žalovaného ), ani znalecký posudek RNDr. Jitky Kadlecové, Ph.D. z oboru zdravotnictví a kriminalistika, odvětví genetika se specializací molekulární DNA analýza, paternitní expertizy, identifikace osob a genealogické studie ( nařízený soudem ), podle nichž je pravděpodobnost otcovství žalovaného 99,999999%. Žalovanému proto svědčí domněnka otcovství podle ustanovení § 54 zákona o rodině.

K odvolání žalovaného Krajský soud v Brně rozsudkem ze dne 24.11.2009 č.j. 37 Co 407/2009-170 změnil rozsudek soudu prvního stupně tak, že uložil žalobci zaplatit k rukám žalobkyně nedoplatek na výživném za dobu od 3.11.2006 do 31.10.2009 ve výši 78.833,- Kč; v ostatních výrocích rozsudek soudu prvního stupně potvrdil a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů před soudy obou stupňů. Dospěl k závěru, že v rozhodné době pro početí nezletilé A. od 7.1. do 4.5.2006 se žalovaný intimně stýkal se žalobkyní a že nebyly zjištěny žádné závažné okolnosti, které by otcovství žalovaného vylučovaly. Žalovaným navržený důkaz o jeho současném zdravotním stavu odvolací soud považoval za nerozhodný a navržený důkaz vztahující se k plodnosti žalovaného odmítl jako novotu , která není v odvolacím řízení přípustná.

Proti tomuto rozsudku odvolacího soudu podal žalovaný dovolání. Poukazuje na to, že mu nebylo řádně doručeno předvolání k jednání u soudu prvního stupně nařízenému na den 16.6.2009 a že není správný názor odvolacího soudu, podle kterého je jeho návrh na doplnění dokazování nepřípustnou novotou . Žalovaný navrhl, aby dovolací soud zrušil rozsudky soudů obou stupňů a aby věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.

Žalobkyně uvedla, že žalovaný je otcem nezletilé A. a že provádění dalších důkazů by bylo jen dalším průtahem ve věci.

Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací ( § 10a o.s.ř. ) po zjištění, že dovolání bylo podáno oprávněnou osobou ( účastníkem řízení ) v zákonné lhůtě ( § 240 odst. 1 o.s.ř. ), přezkoumal napadený rozsudek bez nařízení jednání ( § 243a odst. 1 věta první o.s.ř. ) a dospěl k závěru, že dovolání směřuje proti rozhodnutí, proti němuž není tento mimořádný opravný prostředek přípustný.

Dovoláním lze napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští ( § 236 odst. 1 o.s.ř. ).

Podmínky přípustnosti dovolání proti rozsudku odvolacího soudu jsou obsaženy v ustanovení § 237 o.s.ř.

Dovolání je přípustné proti rozsudku odvolacího soudu, jímž bylo změněno rozhodnutí soudu prvního stupně ve věci samé [§ 237 odst.1 písm.a ) o.s.ř.] nebo jímž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, kterým soud prvního stupně rozhodl ve věci samé jinak než v dřívějším rozsudku ( usnesení ) proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější rozhodnutí zrušil [§ 237 odst.1 písm.b ) o.s.ř.], anebo jímž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, jestliže dovolání není přípustné podle ustanovení § 237 odst.1 písm.b ) o.s.ř. a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam [§ 237 odst.1 písm.c ) o.s.ř.]; to neplatí ve věcech, v nichž dovoláním dotčeným výrokem bylo rozhodnuto o peněžitém plnění nepřevyšujícím 50.000,- Kč a v obchodních věcech 100.000,- Kč, přičemž se nepřihlíží k příslušenství pohledávky [§ 237 odst.2 písm.a ) o.s.ř.], ve věcech upravených zákonem o rodině, ledaže jde o rozsudek o omezení nebo zbavení rodičovské zodpovědnosti nebo pozastavení jejího výkonu, o určení ( popření ) rodičovství nebo o nezrušitelné osvojení [§ 237 odst.2 písm.b ) o.s.ř.], a ve věcech mezinárodních únosů dětí podle mezinárodní smlouvy, která je součástí právního řádu, nebo podle přímo použitelného předpisu Evropských společenství [§ 237 odst.2 písm.c ) o.s.ř.].

Žalovaný dovoláním napadá rozsudek odvolacího soudu, jímž byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně o určení rodičovství ( určení otcovství ) ve věci samé. Protože proti tomuto rozsudku není podání dovolání vyloučeno ustanovením § 237 odst.2 písm.b ) o.s.ř., řídí se předpoklady jeho přípustnosti ustanovením § 237 odst.1 o.s.ř. Podle ustanovení § 237 odst.1 písm.b ) o.s.ř. dovolání není v projednávané věci přípustné, a to již proto, že soudem prvního stupně nebyl vydán rozsudek, který by byl odvolacím soudem zrušen. Dovolání žalobce proti rozsudku odvolacího soudu tedy může být přípustné jen při splnění předpokladů uvedených v ustanovení § 237 odst.1 písm.c ) o.s.ř.

Rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam ve smyslu ustanovení § 237 odst.1 písm.c ) o.s.ř. zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 o.s.ř. se nepřihlíží.

Dovolací soud je při přezkoumání rozhodnutí odvolacího soudu zásadně vázán uplatněnými dovolacími důvody ( srov. § 242 odst.3 o.s.ř. ); vyplývá z toho mimo jiné, že při zkoumání, zda napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve smyslu ustanovení § 237 odst.3 o.s.ř. ve věci samé po právní stránce zásadní právní význam, může posuzovat jen takové právní otázky, které dovolatel v dovolání označil.

Přípustnost dovolání podle ustanovení § 237 odst.1 písm.c ) o.s.ř. není založena již tím, že dovolatel tvrdí, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. Přípustnost dovolání nastává tehdy, jestliže dovolací soud za použití hledisek, příkladmo uvedených v ustanovení § 237 odst.3 o.s.ř., dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé po právní stránce zásadní význam skutečně má.

Nedošlo-li k určení otcovství na základě domněnky svědčící manželu matky dítěte nebo souhlasným prohlášením rodičů, může dítě, matka i muž, který o sobě tvrdí, že je otcem, navrhnout, aby otcovství určil soud ( § 54 odst.1 zákona o rodině ). Za otce se považuje muž, který s matkou dítěte souložil v době, od které neprošlo do narození dítěte méně než sto osmdesát a více než tři sta dnů, pokud jeho otcovství závažné okolnosti nevylučují ( § 54 odst. 2 zákona o rodině ).

V projednávané věci bylo prokázáno, že žalovaný souložil se žalobkyní v době rozhodné pro početí nezletilé A. ( zjištění v tomto směru dovolatel ani nezpochybňuje ) a podle závěrů znaleckých posudků RNDr. Markéty Zachové, Ph.D. a RNDr. Jitky Kadlecové, Ph.D. výsledky získané DNA analýzou polymorfních lokusů jeho otcovství nevylučují ( a označují pravděpodobnost otcovství žalovaného za pravděpodobnost hraničí s jistotou ).

Žalovaný požadoval, aby byl za účelem jeho vyloučení z otcovství nezletilé A. vypracován další znalecký posudek vztahující se k jeho plodnosti , neboť podle lékařských vyšetření u něho byla zjištěna oligoasthenoteratozoospermie. Odvolací soud odmítl provedení tohoto důkazu s odůvodněním, že jde v odvolacím řízení o nepřípustnou novotu . I když odvolací soud nevzal náležitě v úvahu, že řízení o určení rodičovství ( včetně určení otcovství ) je řízením, které je vypočteno v ustanovení § 120 odst.2 o.s.ř. ), a že tedy odvolací řízení ve věcech určení rodičovství ( včetně určení otcovství ) je založeno na principu tzv. úplné apelace, pro nějž neplatí omezení v možnostech uvádět před odvolacím soudem nové skutečnosti nebo důkazy ( srov. § 205a odst.2 o.s.ř. ), nelze mu důvodně vytýkat, že žalobcem požadovaný důkaz znaleckým posudkem neprovedl. Okolností významnou z hlediska ustanovení § 54 odst.2 zákona o rodině totiž může být jen to, co otcovství muže, který s matkou dítěte souložil v době, od které neprošlo do narození dítěte méně než sto osmdesát a více než tři sta dnů, vskutku vylučuje ( je samo o sobě způsobilé vyloučit ). Žalovaným požadované dokazování ovšem může vést jen k pouhým pravděpodobným závěrům, aniž by bylo vůbec způsobilé stanovit, že by tu byla okolnost jeho otcovství opravdu vylučující.

Vzhledem k tomu, že rozsudek odvolacího soudu odpovídá v použití ustanovení § 54 zákona o rodině ustálené judikatuře soudů, nemá po právní stránce zásadní význam. Dovolání žalovaného tedy není přípustné ani podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř., a proto je Nejvyšší soud České republiky podle ustanovení § 243b odst.5 věty první a § 218 písm.c ) o.s.ř. odmítl.

O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle ustanovení § 243b odst. 4 věty první, § 224 odst. 1 a § 151 odst. 1 věty první o.s.ř., neboť žalovaný s ohledem na výsledek řízení na náhradu svých nákladů nemá právo a ostatním účastníkům v dovolacím řízení žádné náklady nevznikly.

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 17. května 2011

JUDr. Ljubomír Drápal, v. r.
předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Blansku

sp. zn. 6 C 82/2007

Krajského soudu v Brně

č. j. 37 Co 407/2009-170

Okresního soudu Ústí nad Orlicí

Okresní soud v Blansku

Okresního soudu v Ústí nad Orlicí

č.j. 6 C 20/2007-2

soudu místně příslušnému

č.j. 6 C 82/2007-127

Okresního soudu v Blansku

§ 54 zákona o rodině

Krajský soud v Brně

č.j. 37 Co 407/2009-170

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

odvolací soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

dovolací soud

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

§ 10a o.s.ř.

§ 240 odst. 1 o.s.ř.

§ 243a odst. 1 věta první o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 236 odst. 1 o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 237 o.s.ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 237 odst.1 písm.a ) o.s.ř.

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst.1 písm.b ) o.s.ř.

soudu prvního stupně

§ 237 odst.1 písm.b ) o.s.ř.

dovolací soud

§ 237 odst.1 písm.c ) o.s.ř.

§ 237 odst.2 písm.a ) o.s.ř.

§ 237 odst.2 písm.b ) o.s.ř.

§ 237 odst.2 písm.c ) o.s.ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 237 odst.2 písm.b ) o.s.ř.

§ 237 odst.1 o.s.ř.

§ 237 odst.1 písm.b ) o.s.ř.

soudem prvního stupně

odvolacím soudem

odvolacího soudu

§ 237 odst.1 písm.c ) o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst.1 písm.c ) o.s.ř.

dovolacího soudu

dovolacím soudem

Dovolací soud

odvolacího soudu

§ 242 odst.3 o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst.3 o.s.ř.

§ 237 odst.1 písm.c ) o.s.ř.

odvolacího soudu

dovolací soud

§ 237 odst.3 o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 54 odst.1 zákona o rodině

§ 54 odst. 2 zákona o rodině

Odvolací soud

odvolací soud

§ 120 odst.2 o.s.ř.

odvolacím soudem

§ 205a odst.2 o.s.ř.

§ 54 odst.2 zákona o rodině

odvolacího soudu

§ 54 zákona o rodině

§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

Nejvyšší soud České republiky


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky v trestní věci obviněného D. Č. , vedené u Obvodního soudu pro Prahu 6 pod sp. zn. 41 T 90/2012 rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 14. prosince 2012 o příslušnosti soudu t a k t o :

Podle § 24 odst. 1 tr. ř. je k projednání trestní věci obviněného D. Č.
p ř í s l u š n ý Obvodní soud pro Prahu 6.

O d ů v o d n ě n í :

 Státní zástupkyně Obvodního státního zastupitelství pro Prahu 6 podala Obvodnímu soudu pro Prahu 6 obžalobu na obviněného D. Č. pro přečin výroby a jiného nakládání s látkami s hormonálním účinkem podle § 288 odst. 1 tr. zákoníku, kterého se měl dopustit tím, že dne 31. 3. 2012 přes P. , přes Mezinárodní letiště Praha 6 – Ruzyně, nechal poté, kdy zboží předtím objednal v USA, přivézt letadlem do České republiky přípravek 5,6 – dehydroepiandrosterone ( DHEA ), kdy se jednalo o dvě plastové dózy DHEA 50 mg, přičemž každá obsahovala 60 tablet, jedná se o steroidní hormon ze skupiny androgenů, který je uveden v příloze č. 1 nařízení vlády č. 454/2009 Sb., kterým se pro účely trestního zákoníku stanoví, co se považuje za látky s anabolickým a jiným hormonálním účinkem.

 Usnesením Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 30. 10. 2012, sp. zn. 41 T 90/2012, byla podle § 314c odst. 1 písm. a ) za použití § 188 odst. 1 písm. a ) tr. ř. trestní věc obviněného předložena Nejvyššímu soudu k rozhodnutí o místní příslušnosti s tím, že Obvodní soud pro Prahu 6 není místně příslušný k jejímu projednání a rozhodnutí. Podle citovaného usnesení je ze spisového materiálu zřejmé, že obviněný měl předmětné látky objednat prostřednictvím internetu ze svého domova, tj. z adresy O. – P. , ul. L. P. , na tuto adresu mu byla objednaná zásilka zasílána a zde si ji hodlal převzít. Pohyb zásilky přes území Obvodního soudu pro Prahu 6 byl zcela nezávislý na vůli obviněného, nebylo jeho volbou, ale volbou přepravce, jakým způsobem, resp. po jaké trase zásilku z místa odeslání do bydliště obviněného doručí. Obviněný není k Praze 6 nijak vázán. K jednání obviněného tak nedošlo v obvodu Prahy 6, ale v místě jeho bydliště v obvodu Okresního soudu v Ostravě. V obvodu Prahy 6 pouze čin v důsledku kontroly pracovníků Celního ředitelství Praha vyšel najevo. Podle Obvodního soudu pro Prahu 6 je tak k projednání věci příslušný Okresní soud v Ostravě.

Nejvyšší soud zhodnotil důkazy použitelné k rozhodnutí podle § 24 tr. ř. a dospěl k závěru, že nelze přisvědčit důvodům uvedeným v usnesení Obvodního soudu pro Prahu 6.

Podle § 18 odst. 1 tr. ř. koná řízení soud, v jehož obvodu byl trestný čin spáchán. Za místo spáchání trestného činu je třeba obecně považovat místo, kde došlo k jednání pachatele, naplňujícímu objektivní stránku trestného činu, i místo, kde nastal nebo měl nastat následek trestného činu. Jestliže následek nastal nebo měl nastat na jiném místě, než na kterém byla vykonána trestná činnost, jde o tzv. distanční delikt ( srov. č. 37/1961 a č. 12/1972 Sb. rozh. tr. ).

V daném případě se měl obviněný dopustit přečinu podle § 288 tr. zákoníku tím, že neoprávněně ve větším množství dovezl látku s anabolickým účinkem za jiným než léčebným účelem. Pod pojmem „ dovezl “ ve smyslu citovaného ustanovení je třeba rozumět dopravení látky na území České republiky, skutková podstata nevyžaduje, aby se látka skutečně dostala až do dispozice pachatele ( pokud by tomu tak bylo, pak by se na základě zjištěných skutkových okolností muselo jednat pouze o pokus trestného činu ), následek trestného činu tedy v tomto případě ( byť i v důsledku kontroly ) nastal právě v obvodu Obvodního soudu pro Prahu 6. Nejvyšší soud je také toho názoru, že v obvodu jmenovaného soudu došlo navíc i k jednání pachatele, který sice v tomto případě s látkou nedisponoval osobně, ale prostřednictvím jiné osoby ( přepravce ), která obsah zásilky neznala, proto sama nemůže být za takový čin trestně odpovědná. K projednání a rozhodnutí trestní věci je proto místně příslušný Obvodní soudu pro Prahu 6.

Z těchto důvodů bylo ve sporu o příslušnost podle § 24 tr. ř. rozhodnuto, jak je ve výroku tohoto usnesení uvedeno.

Poučení : Proti tomuto usnesení není stížnost přípustná.

V Brně dne 14. prosince 2012

 Předseda senátu :JUDr. Karel Hasch

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 6

sp. zn. 41 T 90/2012

§ 24 odst. 1 tr. ř.

Obvodní soud pro Prahu 6

Obvodnímu soudu pro Prahu 6

§ 288 odst. 1 tr. zákoníku

Obvodního soudu pro Prahu 6

sp. zn. 41 T 90/2012

§ 314c odst. 1 písm. a )

§ 188 odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Nejvyššímu soudu

Obvodní soud pro Prahu 6

Obvodního soudu pro Prahu 6

Obviněný není k Praze 6

Okresního soudu v Ostravě

Obvodního soudu pro Prahu 6

Okresní soud v Ostravě

Nejvyšší soud

§ 24 tr. ř.

Obvodního soudu pro Prahu 6

§ 18 odst. 1 tr. ř.

č. 37/1961

č. 12/1972 Sb.

§ 288 tr. zákoníku

Obvodního soudu pro Prahu 6

Nejvyšší soud

Obvodní soudu pro Prahu 6

§ 24 tr. ř.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Hany Gajdziokové a soudců JUDr. Miroslava Galluse a JUDr. Pavla Příhody v právní věci žalobkyně Profidebt, s.r.o., se sídlem v Praze 1, Jindřišská 24/941, PSČ 110 00, identifikační číslo osoby 27 22 19 71, zastoupené JUDr. Jaroslavem Beránkem, advokátem se sídlem v Pardubicích-Starém Městě, Pernštýnské nám. čp. 80, proti žalovanému K. K., zastoupenému JUDr. Marií Šatavovou, advokátkou se sídlem ve Strakonicích-Předních Ptákovicích, Povážská 356, o zaplacení částky 134.489,98 Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu ve Strakonicích pod sp. zn. 6 C 103/2009, o dovolání žalovaného proti rozsudku Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 31. srpna 2010, č. j. 22 Co 1652/2010-133, takto :

I. Dovolání se odmítá.
II. Žalovaný je povinen zaplatit žalobkyni na náhradu nákladů dovolacího řízení částku 8.043,- Kč do tří dnů od právní moci tohoto usnesení k rukám jejího zástupce.

O d ů v o d n ě n í :

Dovolání žalovaného proti té části výroku rozsudku Krajského soudu v Českých Budějovicích označenému v záhlaví, jíž byl potvrzen rozsudek ze dne 26. dubna 2010, č. j. 6 C 103/2009-112, kterým Okresní soud ve Strakonicích uložil žalovanému zaplatit žalobkyni částku 107.679,73 Kč s příslušenstvím, není přípustné podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) občanského soudního řádu ( dále též jen „ o. s. ř. “ ), jelikož podmínky tohoto ustanovení nebyly v souzené věci naplněny ( ve věci nebylo soudem prvního stupně vydáno rozhodnutí, které by odvolací soud zrušil ). Dovolání nebylo shledáno přípustným ani podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. ( jež bylo zrušeno k 31. prosinci 2012 nálezem Ústavního soudu ze dne 21. února 2012, sp. zn. Pl. ÚS 29/11 ), neboť napadený rozsudek odvolacího soudu v potvrzujícím výroku ve věci samé nemá po právní stránce zásadní význam.
Podle ustanovení § 237 odst. 3 o. s. ř. rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam [odstavec 1 písm. c )] zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 se nepřihlíží.
Podle ustanovení § 242 odst. 3 věty první o. s. ř. je dovolací soud při přezkoumání rozhodnutí odvolacího soudu vázán uplatněným dovolacím důvodem včetně toho, jak jej dovolatel obsahově vymezil; proto při zkoumání, zda napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve věci samé po právní stránce zásadní význam, může posuzovat jen takové právní otázky, které dovolatel v dovolání označil, případně, jejichž řešení zpochybnil.
Dovolání tedy může být podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. přípustné jen tehdy, dospěje-li dovolací soud k závěru, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve věci samé po právní stránce zásadní význam.
Na tomto závěru nemůže nic změnit ani nesprávné poučení odvolacího soudu ( ve vztahu k potvrzujícímu výroku ve věci samé ), že dovolání je - bez dalšího - přípustné. Nesprávné poučení odvolacího soudu o tom, že dovolání je přípustné bezpodmínečně, přípustnost dovolání nezakládá, neboť podle ustanovení § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu pouze tehdy, pokud to zákon připouští ( srov. např. rozhodnutí Nejvyššího soudu uveřejněné pod číslem 51/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ).
Z vylíčení dovolacích námitek je zřejmé, že dovolatel nevymezuje žádnou takovou otázku, pro jejíž řešení by mohl Nejvyšší soud dospět k závěru o zásadním právním významu napadeného rozhodnutí při splnění kritérií uvedených v ustanovení § 237 odst. 3 části věty před středníkem o. s. ř.
Nesouhlasí-li dovolatel se závěrem odvolacího soudu o tom, na které úvěry a v jaké výši byla započtena částka poskytnutá na základě smlouvy o úvěry uzavřené dne 6. listopadu 2006, nezpochybňuje tím ve skutečnosti právní posouzení věci, nýbrž správnost skutkových zjištění, čímž míří na dovolací důvod podle ustanovení § 241a odst. 3 o. s. ř. ( tj., že rozhodnutí odvolacího soudu vychází ze skutkového zjištění, které nemá podle obsahu spisu v podstatné části oporu v provedeném dokazování ), který však nemůže přípustnost dovolání podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. založit, neboť z tohoto důvodu lze podat dovolání jen v případě přípustného dovolání podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. a ) a b ) o. s. ř., popřípadě podle obdobného užití těchto ustanovení ( § 238 a § 238a o. s. ř. ).
Přípustnost dovolání podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. nemohla založit ani kritika dovolatele, že nebylo vyhověno jeho návrhu na provedení důkazu znaleckým posudkem ke zjištění pravosti podpisu na smlouvě uzavřené mezi právní předchůdkyní žalobkyně a žalovaným dne 29. června 2006. O tom, které z navrhovaných důkazů budou provedeny, rozhoduje soud ( srov. ustanovení § 120 odst. 1 větu druhou o. s. ř., dále právní závěry vyjádřené například v usneseních Nejvyššího soudu ze dne 26. října 2010, sp. zn. 33 Cdo 5216/2008, ze dne 22. února 2011, sp. zn. 20 Cdo 1413/2009, ze dne 18. října 2011, sp. zn. 28 Cdo 116/2011, ze dne 14. června 2012, sp. zn. 21 Cdo 1850/2011 a v jeho rozsudku ze dne 24. května 2011, sp. zn. 32 Cdo 4892/2010, in www.nsoud.cz, či v judikatuře Ústavního soudu, například v nálezu ze dne 3. listopadu 1994, sp. zn. III. ÚS 150/93, ze dne 6. prosince 1995, sp. zn. II. ÚS 56/95, a ze dne 8. července 1999, sp. zn. III. ÚS 87/99, jež jsou veřejnosti k dispozici na webových stránkách Ústavního soudu ). Tato námitka podřaditelná pod dovolací důvod podle ustanovení § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř. ( tj. že řízení je postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci ), nemůže založit přípustnost dovolání podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., jestliže tvrzené vady nezahrnují ( jako je tomu v projednávané věci ) podmínku existence právní otázky zásadního významu ( k tomu srov. shodně usnesení Ústavního soudu ze dne 7. března 2006, sp. zn. III ÚS 10/06, uveřejněné v časopise Soudní judikatura č. 9, ročník 2006, pod číslem 130 a ze dne 15. listopadu 2007, sp. zn. III. ÚS 372/06, in www.usoud.cz ), a k jiným vadám řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci ( i kdyby byly dány ), dovolací soud přihlédne jen v případě přípustného dovolání ( srov. § 242 odst. 3 větu druhou o. s. ř. ).
S tvrzením, že v době uzavírání smlouvy o úvěru - konsolidaci ze dne 6. listopadu 2006, měl u právní předchůdkyně žalobkyně ještě další nesplacený úvěr v původní výši 40.000,- Kč poskytnutý na základě smlouvy o úvěru ze dne 17. října 2005, a že se domníval, že se konsolidují veškeré jeho úvěry, dovolatel přichází až v dovolání, v rozporu s ustanovením § 241a odst. 4 o. s. ř. Odvolací soud se touto skutečností nezabýval, neboť nebyla tvrzena.
Jelikož dovolání proti potvrzujícímu výroku rozsudku odvolacího soudu ve věci samé není přípustné ani podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., a proti výroku, jímž odvolací soud rozhodl o nákladech řízení před soudy obou stupňů, není přípustné podle žádného ustanovení občanského soudního řádu ( srov. např. rozhodnutí uveřejněné pod číslem 4/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ), Nejvyšší soud je podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.
Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení se opírá o ustanovení § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř., když dovolání žalovaného bylo odmítnuto a vznikla mu tak povinnost nahradit žalobkyni náklady dovolacího řízení. Ty sestávají ze sazby odměny za zastupování advokátem v částce 6.402,50 Kč podle ustanovení § 3 odst. 1 bodu 4., § 10 odst. 3, § 14 odst. 1, § 15 a § 18 odst. 1 vyhlášky č. 484/2000 Sb., z paušální náhrady 300,- Kč za jeden úkon právní služby ( vyjádření k dovolání ) podle ustanovení § 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb., z náhrady za 20% daň z přidané hodnoty ve výši 1.340,50 Kč a celkem činí 8.043,- Kč.
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.
Nesplní-li povinný, co mu ukládá vykonatelné rozhodnutí, může se oprávněná domáhat výkonu rozhodnutí.

V Brně dne 18. prosince 2012

JUDr. Hana Gajdzioková
předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu ve Strakonicích

sp. zn. 6 C 103/2009

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č. j. 22 Co 1652/2010-133

Krajského soudu v Českých Budějovicích

č. j. 6 C 103/2009-112

Okresní soud ve Strakonicích

o. s. ř.

soudem prvního stupně

odvolací soud

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 29/11

odvolacího soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

odstavec 1 písm. c )

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 242 odst. 3 věty první o. s. ř.

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 236 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. a ) a b ) o. s. ř.

§ 238 a § 238a o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 120 odst. 1 větu druhou o. s. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 33 Cdo 5216/2008

sp. zn. 20 Cdo 1413/2009

sp. zn. 28 Cdo 116/2011

sp. zn. 21 Cdo 1850/2011

sp. zn. 32 Cdo 4892/2010

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 150/93

sp. zn. II. ÚS 56/95

sp. zn. III. ÚS 87/99

Ústavního soudu

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. III ÚS 10/06

sp. zn. III. ÚS 372/06

dovolací soud

§ 242 odst. 3 větu druhou o. s. ř.

§ 241a odst. 4 o. s. ř.

Odvolací soud

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolací soud

Nejvyšší soud

§ 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dne 29. září 2011 mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Jiřího Muchy a soudců Jana Musila ( soudce zpravodaje ) a Michaely Židlické ve věci ústavní stížnosti O. T., zastoupeného JUDr. Janou Dvořákovou Závodskou, advokátkou se sídlem Dukelských hrdinů 23, 170 00 Praha 7, proti výroku II. rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 5. května 2011 č. j. 70 Co 118/2011-175, za účasti Městského soudu v Praze jako účastníka řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

V ústavní stížnosti, doručené Ústavnímu soudu dne 9. 9. 2011, napadá stěžovatel rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 5. 5. 2011 č. j. 70 Co 118/2011-175 v jeho výroku II, jímž bylo rozhodnuto nepřiznat stěžovateli ( v dřívějším řízení v procesním postavení žalovanému ) náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů. Označeným výrokem odvolacího soudu měla prý být porušena ústavně garantovaná práva stěžovatele ve smyslu čl. 11 odst. 1, čl. 26, čl. 28, čl. 36 odst. 1 a čl. 37 odst. 2 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a čl. 9 odst. 3 a čl. 95 odst. 1 Ústavy ČR.

Stěžovatel zdůrazňuje, že i když byla žaloba žalobce - jeho otce zcela zamítnuta a on jako žalovaný "měl ve věci samé tedy plný úspěch", náhrada nákladů řízení před soudy obou stupňů mu přiznána nebyla pro aplikaci ustanovení § 150 o. s. ř. Podle názoru stěžovatele odvolací soud nezkoumal důsledně "všechny okolnosti konkrétní věci", neboť v opačném případě by musel zjistit, že důvod, o nějž opřel aplikaci citovaného ustanovení, tedy že žalobce neměl o stěžovateli dostatek informací, z nichž by mohl dospět k závěru o své stále trvající vyživovací povinnosti k němu, je nesprávný. Takové informace údajně stěžovatel žalobci poskytl prostřednictvím své právní zástupkyně. Odůvodnění uvedené v napadeném rozsudku odvolacího soudu o použití ustanovení § 150 o. s. ř. v předmětné věci tak prý nejen mění smysl a účel § 150 o. s. ř., ale "navádí žalobce, aby podával skutkově obdobné žaloby bez znalosti skutečného stavu věci, tj. zkusmo", přičemž mu za takový nezodpovědný postoj nebude v případě neúspěchu ve věci hrozit žádný postih ani v podobě povinnosti hradit náklady řízení.

II.

Z připojených listin se zjišťuje, že žalobce - Mgr. P. T., se žalobou podanou k Obvodnímu soudu pro Prahu 3 domáhal zrušení vyživovací povinnosti k zletilému stěžovateli, in eventum snížení dosud placeného výživného ve výši 5 000,- Kč měsíčně. Obvodní soud zamítl žalobu na úplné zrušení vyživovací povinnosti žalobce ve prospěch stěžovatele ( výrok I ). S účinností od 1. 6. 2009 snížil výživné na částku 4 000,- Kč měsíčně; ve zbývajícím rozsahu žalobu o snížení výživného zamítl ( výrok II ). Výše označený soud zamítl žalobu, kterou se žalobce domáhal uložení povinnosti stěžovateli informovat ho vždy ke každému 1. březnu a k 1. 9. příslušného roku písemnou formou o průběhu a výsledcích studia a v případě předčasného nebo řádného ukončení studia tuto skutečnost žalobci písemně oznámit ( výrok III ). Stěžovateli nebylo přiznáno právo na náhradu nákladů řízení ( výrok IV ). Důvodem pro snížení výživného na již zletilého stěžovatele bylo hledisko dobrých mravů, jímž soud poměřoval dlouhodobý nezájem stěžovatele o jakýkoli pozitivní vztah k jeho otci.

Městský soud v Praze se ve svém rozhodnutí neztotožnil se soudem prvního stupně v jeho názoru na důvod snížení dosavadní výše výživného stanoveného žalobci v roce 2004 a žalobu i ohledně tohoto požadavku zamítl; stěžovateli náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů nepřiznal ( výrok II ).

Odvolací soud s ohledem ke změně rozhodnutí soudu prvního stupně rozhodl o nákladech řízení před soudy obou stupňů, přičemž dospěl k závěru, "že jde o typický případ, kdy je namístě z důvodu zvláštního zřetele hodných výjimečně nepřiznat náhradu nákladů řízení účastníku, který měl ve sporu úspěch". Proto s poukazem na ustanovení § 150 o. s. ř. stěžovateli náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů nepřiznal.

III.

Po zvážení námitek stěžovatele a jeho tvrzení o porušení ústavně zaručených práv dospěl Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost není opodstatněná.

Ústavní soud zdůrazňuje vždy skutečnost, že není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu právo dozoru nad rozhodovací činností obecných soudů. Do rozhodovací činnosti obecných soudů je Ústavní soud oprávněn zasáhnout pouze tehdy, byla-li pravomocným rozhodnutím těchto orgánů porušena ústavně zaručená základní práva nebo svobody.

V ústavní stížnosti stěžovatel napadá výrok odvolacího soudu, kterým označený soud rozhodl o tom, že stěžovateli se nepřiznává náhrada nákladů řízení před soudy obou stupňů.

Ústavní soud se ve své dřívější judikatuře vícekrát zabýval rozhodováním obecných soudů o náhradě nákladů řízení a jeho reflexí z hlediska zachování práva na spravedlivý proces. Opakovaně k této otázce judikoval, že tato problematika ( resp. odpovídající procesní nároky či povinnosti ) zpravidla nemůže být předmětem ústavní ochrany, neboť samotný spor o náhradu nákladů řízení, i když se může citelně dotknout některého z účastníků řízení, obvykle nedosahuje intenzity zakládající porušení jejich základních práv a svobod ( srov. např. sp. zn. IV. ÚS 10/98, sp. zn. II. ÚS 130/98, sp. zn. I. ÚS 30/02, sp. zn. IV. ÚS 303/02, sp. zn. III. ÚS 255/05, dostupné na http ://nalus.usoud.cz ).

Ústavní soud ve své judikatuře rovněž opakovaně dovodil, že rozhodování o nákladech řízení před obecnými soudy je zásadně jejich doménou; zobrazují se v něm aspekty nezávislého soudního rozhodování. Ústavní soud není tudíž oprávněn v detailech přezkoumávat jednotlivá rozhodnutí obecných soudů o nákladech řízení ( srov. např. sp. zn. I. ÚS 457/05 ). Otázka náhrady nákladů řízení by mohla nabýt ústavněprávní dimenzi jen v případě extrémního vykročení z pravidel upravujících toto řízení, což by mohlo nastat v důsledku interpretace a aplikace příslušných ustanovení zákona, v nichž by byl obsažen např. prvek svévole. Případy, kdy Ústavní soud ústavní stížnost otevřel věcnému posouzení, jsou výjimečné ( např. sp. zn. III. ÚS 224/98, sp. zn. II. ÚS 598/2000, sp. zn. III. ÚS 727/2000, sp. zn. III. ÚS 619/2000, sp. zn. I. ÚS 633/05 ).

Výše uvedené závěry Ústavního soudu o omezeném přezkumu problematiky nákladů řízení potom platí o to více pro rozhodování obecných soudů podle ustanovení § 150 o. s. ř. Citované ustanovení § 150 o. s. ř. obsahuje zvláštní zmírňovací právo soudů, jímž je umožněno rozhodnout o náhradě nákladů řízení jinak, než by odpovídalo výsledku sporu a tedy úspěchu jeho účastníků. Toto právo však přísluší především soudům obecným, které nejlépe znají konkrétní okolnosti případu, a proto je především jejich věcí, zda použijí možnosti dané jim uvedeným ustanovením či nikoliv. Vymezování obsahu relativně neurčitého právního pojmu je přitom úlohou soudů obecných, vždy v kontextu s posuzovanou konkrétní věcí. Ústavnímu soudu proto zpravidla nepřísluší hodnotit, zda jsou dány důvody hodné zvláštního zřetele pro použití tohoto ustanovení ( srov. sp. zn. I. ÚS 389/05 ), ale pouze zvážit, zda příslušný soud při aplikaci citovaného ustanovení posoudil všechny okolnosti konkrétní věci.

Není žádných pochybností o tom, že úvaha soudu, zda se v dané věci jedná o tak výjimečný případ, že jsou dány důvody aplikace ustanovení § 150 o. s. ř., musí být v rozhodnutí soudu řádně a přesvědčivě odůvodněna, neboť jinak by šlo o soudní postup, v němž by bylo možné spatřovat prvky libovůle ( srov. sp. zn. III. ÚS 727/2000 ).

Ústavní soud konstatuje, že v projednávané věci byly dodrženy požadavky vyplývající z výše vymezeného rámce ústavního přezkumu případů věcně obdobných projednávané věci. Městský soud svůj závěr, že se v dané věci jedná o tak výjimečný případ, že existují důvody aplikace ustanovení ( § 150 o. s. ř. ), v napadeném rozhodnutí řádně a přesvědčivě odůvodnil. Nelze tedy jeho rozhodnutí hodnotit jako rozhodnutí svévolné či vykazující prvky libovůle. Městský soud zdůraznil, že v řízení před soudem prvního stupně bylo prokázáno, že "vztahy účastníků jsou v důsledku chování stěžovatele negativní, v zásadě nulové, a jsou v podstatě omezeny jen na povinnost otce platit výživné…". I když v důsledku dospělosti stěžovatele jeho otec předpokládal určitou jeho citovou a rozumovou zralost, která by se měla odrazit ve změně chování stěžovatele k němu, k očekávanému zlepšení vzájemných vztahů nedošlo. Jestliže odvolací soud při aplikaci ustanovení § 150 o. s. ř. odkázal na nevstřícné chování stěžovatele, nelze tomuto závěru, při akceptaci skutkových zjištění učiněných již soudem prvního stupně, odepřít opodstatněnost.

Stěžovatel v ústavní stížnosti pouze polemizuje s argumenty uplatněnými městským soudem. Ústavní soud jako soudní orgán ochrany ústavnosti ( čl. 83 Ústavy České republiky ), stojící mimo soustavu obecných soudů ( čl. 90 věta druhá, čl. 91 Ústavy České republiky ), však nelze považovat za "superrevizní" instanci v systému všeobecného soudnictví, jejímž úkolem by byl přezkum celkové zákonnosti ( či věcné správnosti ) vydaných rozhodnutí. V principu je vyloučeno, aby Ústavní soud zasahoval tam, kde zákon obecným soudům poskytuje prostor k volnému uvážení. Výjimkou by mohly být případy, kdy by obecné soudy dospěly k výsledku, který by bylo možno označit jako skutečně "extrémní". O takový případ však v této souzené věci nejde.

S ohledem k výše uvedenému dospěl Ústavní soud k závěru, že napadeným výrokem městského soudu k porušení základních práv či svobod stěžovatele zjevně nedošlo.

Ústavní soud proto ústavní stížnost odmítl podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 29. září 2011

Jiří Mucha
předseda senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

č. j. 70 Co 118/2011-175

Městského soudu v Praze

Ústavnímu soudu

Městského soudu v Praze

č. j. 70 Co 118/2011-175

odvolacího soudu

§ 150 o. s. ř.

odvolací soud

odvolacího soudu

§ 150 o. s. ř.

§ 150 o. s. ř.

Obvodnímu soudu pro Prahu 3

Obvodní soud

Městský soud v Praze

soudem prvního stupně

Odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 150 o. s. ř.

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

sp. zn. IV. ÚS 10/98

sp. zn. II. ÚS 130/98

sp. zn. I. ÚS 30/02

sp. zn. IV. ÚS 303/02

sp. zn. III. ÚS 255/05

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 457/05

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 224/98

sp. zn. II. ÚS 598/20

sp. zn. III. ÚS 727/20

sp. zn. III. ÚS 619/20

sp. zn. I. ÚS 633/05

Ústavního soudu

§ 150 o. s. ř.

§ 150 o. s. ř.

Ústavnímu soudu

sp. zn. I. ÚS 389/05

§ 150 o. s. ř.

sp. zn. III. ÚS 727/2000

Ústavní soud

Městský soud

§ 150 o. s. ř.

Městský soud

soudem prvního stupně

odvolací soud

§ 150 o. s. ř.

soudem prvního stupně

městským soudem

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy České republiky

Ústavní soud

Ústavní soud

městského soudu

Ústavní soud

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Příhody a soudců JUDr. Hany Gajdziokové a JUDr. Miroslava Galluse ve věci žalobce Svaz klubů mládeže, se sídlem v Praze 9 – Střížkově, Teplická 280, PSČ 190 00, identifikační číslo osoby 69368813, zastoupeného Mgr. Pavlem Hubálkem, advokátem, se sídlem v Praze 4 – Krči, Pod Višňovkou 1661, PSČ 140 00, proti žalovaným 1 ) České republice – Ministerstvu financí, se sídlem v Praze 1, Letenská 15, PSČ 118 10, identifikační číslo osoby 00006974, 2 ) Ing. V. M. 3 ) Ing. M. M. 4 ) J. P. 5 ) M. P., a 6 ) MOS, se sídlem v Přerově, Kramářova 31/1239, PSČ 750 02, identifikační číslo osoby 63700964, zastoupenému JUDr. Vlastimilem Roubalem, advokátem, se sídlem v Přerově, Žerotínovo náměstí 15, PSČ 750 02, o určení vlastnictví k nemovitostem a o vyklizení nemovitostí, vedené u Okresního soudu v Přerově pod sp. zn. 11 C 192/2001, o dovolání žalobce proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě – pobočka v Olomouci ze dne 14. ledna 2010, č. j. 12 Co 248/2009-451, takto :

I. Dovolání se odmítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.
O d ů v o d n ě n í :

Dovolání žalobce proti v záhlaví označenému rozsudku ( v dovolání zjevným nedopatřením označen jako usnesení a jako napadený uveden též rozsudek Vrchního soudu v Olomouci ze dne 15. ledna 2010, sp. zn. 5 Cmo 246/2009-433 ), jímž Krajský soud v Ostravě – pobočka v Olomouci potvrdil rozsudek Okresního soudu v Přerově ze dne 28. ledna 2009, č. j. 11 C 192/2001-403, ve znění opravného usnesení ze dne 7. září 2009, č. j. 11 C 192/2001-428, ve výrocích pod body III a V, jimiž byla zamítnuta žaloba v části požadující určení vlastnictví žalobce k budově č. p. 1238 na pozemku parc. č. 864 a k pozemkům parc. č. 863 a parc. č. 864, zapsaným na listu vlastnictví č. 534 pro obec a katastrální území Přerov, a k budově č. p. 1239 na pozemku parc. č. 865 a k pozemkům parc. č. 865 a parc. č. 866, zapsaným na listu vlastnictví č. 14133 pro obec a katastrální území Přerov, a ve výrocích pod body IV a VI, jimiž byla zamítnuta žaloba v části požadující vyklizení a předání uvedených nemovitostí, není přípustné podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) občanského soudního řádu ( dále též jen „ o. s. ř. “ ), jelikož podmínky tohoto ustanovení nebyly v souzené věci naplněny ( rozhodnutí soudu prvního stupně nepředcházelo rozhodnutí zrušené odvolacím soudem, kterým by tento soud rozhodl ve věci samé jinak ). Dovolání nebylo shledáno přípustným ani podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. ( zrušeného nálezem Ústavního soudu ze dne 21. února 2012, sp. zn. Pl. ÚS 29/11, ke dni 31. prosince 2012 ), neboť napadený rozsudek odvolacího soudu v potvrzujícím výroku ve věci samé nemá po právní stránce zásadní význam.
Rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 o. s. ř. se nepřihlíží ( § 237 odst. 3 o. s. ř. ).
Při zkoumání, zda napadené rozhodnutí má zásadní právní význam, může dovolací soud posuzovat jen takové právní otázky, které dovolatel v dovolání označil, popřípadě jejichž řešení zpochybnil ( srov. shodně např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. června 2004, sp. zn. 21 Cdo 541/2004, uveřejněné v časopise Soudní judikatura č. 7, ročník 2004, pod číslem 132 ). Zásadní význam rozhodnutí po právní stránce může přitom založit jen taková právní otázka, která je pro toto rozhodnutí určující ( srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. března 2004, sp. zn. 29 Odo 1020/2003, jež je, stejně jako ostatní rozhodnutí Nejvyššího soudu zde citovaná, veřejnosti k dispozici na jeho webových stránkách ).
Otázku zásadního právního významu dovolatelka výslovně neformulovala a nalézt ji nelze ani v obsahovém vymezení uplatněných dovolacích důvodů.
Dovolatel sice ve zcela obecné poloze tvrdí, že napadené rozhodnutí je v rozporu s hmotným právem ( v tomto ohledu zřejmě přehlédl novelu občanského soudního řádu provedenou zákonem č. 7/2009 Sb. ), jeho dovolací námitky však správnost právního posouzení odvolacího soudu nezpochybňují. Dovolatel nenamítá, že odvolací soud použil nesprávnou ( zjištěnému skutkovému stavu věci neodpovídající ) právní normu anebo že správně určenou právní normu nesprávně vyložil či ji z jiných důvodů na zjištěný skutkový stav věci nesprávně aplikoval. Správnost právního závěru odvolacího soudu o tom, že dovolatel není ve věci aktivně legitimován, neboť Správa účelových zařízení SMKV SSM, která nabyla předmětné nemovitosti od státu na základě hospodářské smlouvy o převodu vlastnictví ze dne 8. prosince 1988, byla subjektem zřízeným jiným zřizovatelem a odlišným jak od dovolatele, tak i od jeho hospodářského zařízení PULS Ostrava, a dovolatel tudíž neprokázal své vlastnické právo k předmětným nemovitostem, dovolatel zpochybňuje toliko prostřednictvím polemiky se skutkovými závěry, z nichž pro něho nepříznivé právní posouzení vychází. Nečiní nic jiného, než že předkládá svou verzi skutkového stavu věci, odlišnou od skutkových zjištění a skutkových závěrů odvolacího soudu ( uvádí, co má, na rozdíl od odvolacího soudu, za prokázané ), a právní závěry na ní založené pak poměřuje s kritizovaným právním posouzením odvolacího soudu. Okolnosti uplatněné dovolacím důvodem stanoveným v § 241a odst. 3 o. s. ř. ( tj. že rozhodnutí odvolacího soudu nemá podle obsahu spisu v podstatné části oporu v provedeném dokazování ), pod který je možno jeho výhrady proti zjištěnému skutkovému stavu věci z hlediska jejich obsahu podřadit, však podle ustanovení § 237 odst. 3, části věty za středníkem, o. s. ř. závěr o přípustnosti dovolání podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. založit nemohou.
Lze ostatně též odkázat na závěry, k nimž Nejvyšší soud dospěl v jiných, obdobných sporech dovolatele a podle nichž hospodářské zařízení dovolatele bylo vymazáno z podnikového rejstříku po předchozím zrušení bez likvidace k 31. prosinci 1984 ( srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 23. března 2006, sp. zn. 29 Odo 1076/2005, ústavní stížnost proti němuž Ústavní soud odmítl usnesením ze dne 12. února 2009, sp. zn. I. ÚS 359/06 ), a bylo-li toto hospodářské zařízení vymazáno z podnikového rejstříku, pak práva a povinnosti zaniklého subjektu přešla na jeho zřizovatele, totiž na dovolatele ( srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 26. května 2010, sp. zn. 32 Cdo 4433/2008 ). Závěry rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 23. března 2006, sp. zn. 29 Odo 1076/2005, jímž dovolatel argumentuje, však v ostatním na otázku řešenou v souzené věci vztáhnout nelze, neboť Nejvyšší soud se v tomto rozsudku zabýval vlastnictvím k nemovitostem, ohledně nichž dne 29. června 1970 uzavřelo kupní smlouvu hospodářské zařízení dovolatele.
Dovolací důvod upravený v ustanovení § 241a odst. 3 o. s. ř. byl uplatněn též argumentací, že nemovitosti byly pořízeny z finančních prostředků na účtech hospodářského zařízení dovolatele, které Socialistický svaz mládeže neoprávněně převzal, a z finančních prostředků, které získal z činnosti tohoto hospodářského zařízení. Především však dovolatel nepostřehl, že odvolací soud na řešení této skutkové otázky napadené rozhodnutí nezaložil, neboť se ztotožnil se závěrem soudu prvního stupně, že pro nabytí vlastnického práva není podstatné, z jakých prostředků byla hrazena kupní cena. Správnost tohoto závěru, který je závěrem právním, dovolatel nenapadl, jen pro úplnost lze proto poznamenat, že ani jeho zpochybnění by otázku zásadního významu po právní stránce neotevřelo, neboť rozhodnutí odvolacího soudu nečiní zásadně právně významným otázka, jejíž řešení je zcela zjevné a v soudní praxi nečiní výkladové těžkosti ( srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. ledna 2001, sp. zn. 22 Cdo 1603/99, a ze dne 30. května 2006, sp. zn. 29 Odo 462/2005 ).
V situaci, kdy Nejvyšší soud z hlediska uplatněných dovolacích námitek neshledal ani jiné okolnosti, které by činily napadené rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé zásadně významným po právní stránce, a kdy dovolání proti rozhodnutí o nákladech řízení není přípustné ( srov. usnesení Nejvyššího soudu uveřejněné pod číslem 4/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ), nelze než uzavřít, že dovolání směřuje proti rozhodnutí odvolacího soudu, proti němuž není tento mimořádný opravný prostředek přípustný.
Nejvyšší soud proto, aniž nařizoval jednání ( § 243a odst. 1 věta první o. s. ř. ), dovolání podle ustanovení § 243b odst. 5 ve spojení s § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.
O nákladech dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř.; žalobce, jehož dovolání bylo odmítnuto, nemá na náhradu svých nákladů právo a nikomu z žalovaných podle obsahu spisu žádné prokazatelné náklady dovolacího řízení nevznikly.
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 17. prosince 2012
JUDr. Pavel Příhoda
předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Přerově

sp. zn. 11 C 192/2001

č. j. 12 Co 248/2009-451

Vrchního soudu v Olomouci

sp. zn. 5 Cmo 246/2009-433

Okresního soudu v Přerově

č. j. 11 C 192/2001-403

č. j. 11 C 192/2001-428

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 29/11

odvolacího soudu

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

dovolací soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 21 Cdo 541/2004

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Odo 1020/2003

Nejvyššího soudu

č. 7/2009 Sb.

odvolacího soudu

odvolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Odo 1076/2005

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 359/06

Nejvyššího soudu

sp. zn. 32 Cdo 4433/2008

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Odo 1076/2005

Nejvyšší soud

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 22 Cdo 1603/99

sp. zn. 29 Odo 462/2005

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Mgr. Michala Králíka, Ph.D., a soudců JUDr. Jiřího Spáčila, CSc., a Mgr. Davida Havlíka ve věci žalobců 1 ) A. N., 2 ) A. N., obou bytem v K., proti žalovaným a ) Ing. I. N., b ) A. N., oběma bytem v K., o určení právního vztahu, vedené u Okresního soudu ve Zlíně pod sp. zn. 10 C 157/2011, o dovolání žalobců proti usnesení Vrchního soudu v Olomouci ze dne 31. března 2011, č. j. Ncd 7/2011-85, takto :

 Řízení o dovolání žalobců proti usnesení Vrchního soudu v Olomouci ze dne 31. března 2011, č. j. Ncd 7/2011-85, se zastavuje.
O d ů v o d n ě n í :
Podle § 243c odst. 2 občanského soudního řádu ( dále jen „ o. s. ř. “ ) v odůvodnění usnesení, jímž bylo dovolání odmítnuto nebo jímž bylo zastaveno dovolací řízení, dovolací soud pouze stručně vyloží důvody, pro které je dovolání opožděné, nepřípustné, zjevně bezdůvodné nebo trpí vadami, jež brání pokračování v dovolacím řízení, nebo pro které muselo být dovolací řízení zastaveno.
Vrchní soud v Olomouci usnesením ze dne 31. března 2011, č. j. Ncd 7/2011-85, přikázal věc vedenou u Okresního soudu v Kroměříži pod sp. zn. 16 C 367/2010 z důvodu nutnosti k projednání a rozhodnutí Okresnímu soudu ve Zlíně.
Žalobci podali proti shora uvedenému usnesení Vrchního soudu v Olomouci ,,odvolání “ ze dne 5. května 2011, které adresovali „ Okresnímu soudu v Kroměříži prostřednictvím Nejvyššího soudu “. Své podání doplnili ,,dovoláním “ ze dne 15. června 2011, které rovněž adresovali „ Okresnímu soudu v Kroměříži prostřednictvím Nejvyššího soudu “.
Podle článku II. – Přechodná ustanovení, bodu 7. zákona č. 404/2012 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony, účinného od 1. ledna 2013, Dovolání proti rozhodnutím odvolacího soudu vydaným přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona se projednají a rozhodnou podle dosavadních právních předpisů, s výjimkou § 243c odst. 3 zákona, který se užije ve znění účinném ode dne nabytí účinnosti tohoto zákona.
Protože napadené rozhodnutí Vrchního soudu v Praze bylo vydáno dne 31. března 2011, projednal a rozhodl dovolací soud o dovolání dovolatelů podle občanského soudního řádu ve znění účinném do 31. prosince 2012.
Podle § 12 odst. 1 o. s. ř. nemůže-li příslušný soud o věci jednat, protože jeho soudci jsou vyloučeni ( § 14, § 15 odst. 2 a § 16a ), musí být věc přikázána jinému soudu téhož stupně.
Podle § 12 odst. 3 o. s. ř. o přikázání věci rozhoduje soud, který je nejblíže společně nadřízen příslušnému soudu a soudu, jemuž má být věc přikázána.
Pojem „ nadřízený soud “, je-li použit občanským soudním řádem k určení věcné příslušnosti soudu, vychází z organizačních vztahů uvnitř soustavy soudů, a nikoliv ze vztahů instančních ( srovnej též stanovisko pléna Nejvyššího soudu ze dne 27. června 1996, Plsn 1/96, uveřejněné pod číslem 48/1996 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ).
Ačkoliv žalobci své podání označili ,,odvolání “, posléze pak ,,dovolání “, v daném kontextu nepřichází řádný i mimořádný opravný prostředek proti usnesení, kterým vrchní soud s odkazem na § 12 odst. 1 o. s. ř. rozhodl o přikázání věci z důvodu nutnosti, v úvahu vzhledem ke skutečnosti, že jde o rozhodnutí společně nadřízeného soudu, a nikoli o rozhodnutí odvolacího soudu nebo soudu prvního stupně.
Nedostatek funkční příslušnosti k projednání dovolání je neodstranitelným nedostatkem podmínky řízení ( srovnej též usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31. července 1997, sp. zn. 2 Cdon 30/97, uveřejněné v časopise Soudní judikatura č. 14, ročník 1997, pod pořadovým číslem 112 ); Nejvyšší soud proto řízení o dovolání žalobců proti usnesení Vrchního soudu v Olomouci ze dne 31. března 2011, č. j. Ncd 7/2011-85, zastavil ( § 104 odst. 1, § 243c o. s. ř. ).
Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 24. ledna 2013

Mgr. Michal Králík, Ph. D.
předseda senátu

Nejvyšší soud

Okresního soudu ve Zlíně

sp. zn. 10 C 157/2011

Vrchního soudu v Olomouci

č. j. Ncd 7/2011-85

Vrchního soudu v Olomouci

č. j. Ncd 7/2011-85

§ 243c odst. 2 občanského soudního řádu

dovolací soud

Vrchní soud v Olomouci

č. j. Ncd 7/2011-85

Okresního soudu v Kroměříži

sp. zn. 16 C 367/2010

Okresnímu soudu ve Zlíně

Vrchního soudu v Olomouci

Okresnímu soudu v Kroměříži

Nejvyššího soudu

Okresnímu soudu v Kroměříži

Nejvyššího soudu

č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

odvolacího soudu

§ 243c odst. 3 zákona

Vrchního soudu v Praze

dovolací soud

občanského soudního řádu

ve znění účinném do 31. prosince 2012

§ 12 odst. 1 o. s. ř.

§ 14, § 15 odst. 2 a § 16a

§ 12 odst. 3 o. s. ř.

občanským soudním řádem

Nejvyššího soudu

Plsn 1/96

§ 12 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Nejvyššího soudu

sp. zn. 2 Cdon 30/97

Nejvyšší soud

Vrchního soudu v Olomouci

č. j. Ncd 7/2011-85

§ 104 odst. 1, § 243c o. s. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Jiřího Nykodýma a soudců Stanislava Balíka a Dagmar Lastovecké o ústavní stížnosti Ing. A. H., zastoupeného JUDr. Annou Horákovou, advokátkou advokátní kanceláře Dobr & Horáková, se sídlem v Praze 2, Čelakovského sady 8, proti usnesení Městského soudu v Praze č. j. 28 Co 462, 463/2010-1617 ze dne 11. října 2010 a usnesením Obvodního soudu pro Prahu 3 č. j. 28 P 21/2008-1567 ze dne 13. srpna 2010 a č. j. 28 P 21/2008-1571 ze dne 23. srpna 2010, za účasti 1 ) Městského soudu v Praze a 2 ) Obvodního soudu pro Prahu 3, jako účastníků řízení, a 1 ) nezl. K. H., zastoupeného Městským úřadem v Sokolově, jako opatrovníkem, a 2 ) Ing. H. H., jako vedlejších účastníků řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Ústavní stížností, podanou k poštovní přepravě dne 31. prosince 2010, se stěžovatel domáhá zrušení v záhlaví označených rozhodnutí. Z nich bylo v pořadí prvním usnesením soudu prvního stupně vydáno předběžné opatření, kterým došlo ke změně předběžného opatření vydaného usnesením Obvodního soudu pro Prahu 3 sp. zn. 28 P 21/2008 ze dne 22. prosince 2008, ve spojení s usnesením Městského soudu v Praze sp. zn. 28 Co 105/2009 ze dne 29. dubna 2009 tak, že bylo stěžovateli dáno oprávnění stýkat se s vedlejším účastníkem řízení 1 ) ( dále jen "nezletilý" ) v každém sudém kalendářním týdnu od čtvrtka 16 :00 hodin do pondělí 18 :00 hodin, a v každém lichém kalendářním týdnu ve čtvrtek od 8 :00 do 18 :00 hodin, a byl zamítnut návrh stěžovatele, aby byl nezletilý předběžným opatřením svěřen do jeho péče v každém lichém kalendářním týdnu a aby byl v každém sudém kalendářním týdnu svěřen do péče vedlejší účastnice 2 ) ( dále jen "matka" ). V pořadí druhým usnesením soudu prvního stupně bylo rozhodnuto o přenesení příslušnosti na Okresní soud v Sokolově. Usnesením odvolacího soudu byla k odvolání stěžovatele potvrzena obě usnesení soudu prvního stupně. Stěžovatel tvrdí, že v řízení byla porušena jeho základní práva podle čl. 90, čl. 95 odst. 1 a čl. 96 Ústavy České republiky, podle čl. 2 odst. 2, čl. 3 odst. 1, čl. 30 odst. 3, čl. 32 odst. 1 a 4, čl. 36 odst. 1, čl. 37 odst. 3 a čl. 38 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), a dále základní práva nezletilého podle čl. 3 odst. 1 a čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte.

Stěžovatel se v ústavní stížnosti konkrétně dovolává právních závěrů obsažených v nálezech sp. zn. I. ÚS 618/05 ( N 204/43 SbNU 279 ), sp. zn. II. ÚS 554/04 ( N 106/37 SbNU 397 ) a sp. zn. III. ÚS 1206/09 ( ze dne 23. února 2010 ) a namítá nesprávnost východisek i závěrů obecných soudů, resp. nezohlednění zjištěných rozhodných skutečností. Poukazuje na to, že řízení trvá již třetím rokem, přičemž nejprve měl stěžovatel nezletilého v péči jeden měsíc po odchodu matky ze společné domácnosti a poté, co byl nezletilý svěřen předběžným opatřením do péče matky, ta umožnila jeho styk s nezletilým teprve po vydání dalšího předběžného opatření. Matka s otcem o výchově nezletilého prakticky nekomunikuje, vyjma jednání na sociálním odboru nebo u mediátorky, která iniciuje stěžovatel. Nezletilý v mezidobí dosáhl věku tří let a je tedy podle dosavadní ( stěžovatelem nekonkretizované ) judikatury schopen střídavé péče. Ke změně styku předběžným opatřením přitom došlo z důvodu nástupu matky do zaměstnání a podle stěžovatele tím odpadá důvod, aby byl nezletilý po celou dobu řízení svěřen, resp. ponechán v péči matky. Nesouhlasí s názorem odvolacího soudu, že není dán zákonný důvod pro změnu předběžného opatření a svěření nezletilého do střídavé péče, protože střídavá péče je konstituována zákonem o rodině. Stěžovatel tedy vytýká odvolacímu soudu, že odmítá bez znaleckých posudků upravit vztahy rodičů k nezletilému tak, aby byly po dobu řízení shodné. Podle stěžovatele tak hrozí, že v konečném důsledku bude nezletilý svěřen do péče matky jen proto, že bude tento model ustáleným.

V další části ústavní stížnosti namítá, že pro rozhodnutí o přenesení řízení nebyl zákonný důvod. Nezletilý má na základě dohody rodičů, která nebyla změněna ani nahrazena rozhodnutím soudu, nadále trvalé bydliště v obvodu Obvodního soudu pro Prahu 3. Navíc napadené rozhodnutí vedlo k tomu, že ještě v době podání ústavní stížnosti nejednal ve věci ani Obvodní soud pro Prahu 3 ani Okresní soud v Sokolově, a nebylo tak možné včas rozhodnout o jeho návrhu na úpravu styku v době Vánoc.

Ústavní soud vyzval účastníky řízení, aby se vyjádřili k ústavní stížnosti, přičemž nezletilému ustanovil jako opatrovníka pro řízení Městský úřad Sokolov.

Městský soud v Praze navrhl, aby byla ústavní stížnost zamítnuta. Konkrétně pak uvedl, že rozhodl se zřetelem k ustálené judikatuře nejvyšších soudů, že smyslem předběžného opatření je zatímní úprava poměrů účastníků, nikoliv s konečnou platností, a zvažoval všechny významné okolnosti týkající se nezletilého i obou rodičů. V té souvislosti poukázal na nález sp. zn. I. ÚS 618/05 ( N 204/43 SbNU 279 ), podle nějž by předběžné opatření v oblasti péče o nezletilé mělo být skutečně pouhým krátkodobým provizoriem a ne kvazidefinitivním rozhodnutím z důvodu délky řízení, které nelze doplnit či nahradit novým, lépe vystihujícím ochranu základního práva. Odmítl, že by podle jeho názoru byla matka lepším a vhodnějším rodičem pro výchovu dětí nízkého věku a že by vyloučil střídavou péči v této věci. Toliko poznamenal, že teprve v zahájeném řízení o úpravu poměrů nezletilého bude možné s konečnou platností posoudit otázku výchovného prostředí, a že je to stěžovatel, kdo rozhodnutí svými návrhy oddaluje. V podrobnostech odkázal na obsah odůvodnění svého rozhodnutí.

Obvodní soud pro Prahu 3 uvedl, že důvody, proč bylo rozhodnuto předběžným opatřením, byly vyloženy v napadeném rozhodnutí, na něž odkázal. Styk otce s nezletilým byl tímto rozhodnutím rozšířen proti předchozí úpravě. Hlavním sledovaným hlediskem pro rozhodování je zájem a blaho nezletilého dítěte.

Matka na výzvu k vyjádření nijak nereagovala.

Městský úřad Sokolov sdělil, že nemůže objektivně posoudit rozhodnutí Městského soudu v Praze, avšak domnívá se, že pokud bylo dlouhodobě vedeno řízení u Městského soudu v Praze, mělo být vzhledem ke složitosti případu a předcházení soudním průtahům tímto soudem také rozhodnuto.

Ústavní soud si dále vyžádal k prostudování spis Okresního soudu v Sokolově sp. zn. 13 P 13/2011 a seznámil se s jeho obsahem.

Z vyžádaného spisu Okresního soudu v Sokolově Ústavní soud zjistil, že matka podala návrh na úpravu práv a povinností k nezletilému pro dobu do a po rozvodu manželství rodičů dne 2. listopadu 2007, a to k Okresnímu soudu v Sokolově. Domáhala se svěření nezletilého do své péče. Otec naopak navrhoval, aby byl nezletilý svěřen do jeho péče. Okresní soud v Sokolově vydal dne 19. listopadu 2007 předběžné opatření, kterým zamítl návrh otce na předběžné svěření nezletilého do střídavé péče ve čtrnáctidenním intervalu a kterým byl nezletilý svěřen do péče matky a otci byl upraven styk s nezletilým každou sobotu a neděli v měsíci od 14 :00 do 17 :00 hodin. Rozhodnutí bylo v zásadě odůvodněno tím, že matka nezletilého stále kojí. Toto předběžné opatření bylo k odvolání stěžovatele zrušeno usnesením Krajského soudu v Plzni ze dne 31. prosince 2007 s tím, že bylo předběžné opatření vydáno místně nepříslušným soudem. Usnesením ze dne 22. listopadu 2007 vyslovil Okresní soud v Sokolově svoji místní nepříslušnost a rozhodl, že věc bude postoupena Obvodnímu soudu pro Prahu 3, v jehož obvodu rodiče s nezletilým podle poslední dohody bydleli. Toto rozhodnutí bylo k odvolání matky potvrzeno usnesením Krajského soudu v Plzni ze dne 31. prosince 2007. Usnesením Obvodního soudu pro Prahu 3 ze dne 28. února 2008 bylo zastaveno řízení o návrzích rodičů na svěření do jejich péče pro dobu do a po rozvodu jejich manželství, a to v důsledku zpětvzetí jejich návrhů.

Návrhem podaným dne 27. srpna 2008 Obvodnímu soudu pro Prahu 3 se stěžovatel domáhal v režimu § 20 zákona o rodině vydání rozhodnutí, že žádný z rodičů nemůže odloučit druhého rodiče od nezletilého na dobu delší než jeden týden v měsíci, aniž by k tomu dal onen druhý rodič souhlas. Návrhem podaným k témuž soudu dne 28. srpna 2008 se matka domáhala svěření nezletilého do své péče na dobu do a po rozvodu manželství rodičů. Na návrh matky reagoval stěžovatel protinávrhem, aby byl nezletilý pro stejné období svěřen do jeho péče. Dne 11. prosince 2008 bylo vydáno předběžné opatření, kterým byl nezletilý svěřen do péče matky, a stěžovateli bylo uloženo přispívat na jeho výživu částkou 2 000 Kč měsíčně. Současně jím byl zamítnut návrh otce na vydání předběžného opatření, aby byl nezletilý svěřen do péče stěžovatele, a matce byl určen styk s nezletilým. Toto řešení bylo odůvodněno na jedné straně aktuálním stavem vztahů mezi rodiči, a na straně druhé tím, že nezletilý byl velmi útlého věku - byl mu rok a půl, což vyžaduje celodenní péči o něj. Toto předběžné opatření bylo k odvolání stěžovatele potvrzeno usnesením odvolacího soudu ze dne 22. ledna 2009. Následným předběžným opatřením ze dne 22. prosince 2008 bylo dáno stěžovateli oprávnění stýkat se s nezletilým bez přítomnosti matky každý sudý týden od pátku 14 :00 hodin do pondělí 12 :00 hodin, a každý lichý týden ve čtvrtek od 8 :00 hodin do 18 :00 hodin, s předáním a převzetím nezletilého na adrese pobytu matky v K. Toto usnesení bylo k odvolání stěžovatele potvrzeno usnesením odvolacího soudu ze dne 29. dubna 2009.

Předběžným opatřením ze dne 20. srpna 2009 byl stěžovateli umožněn styk s nezletilým od 21. srpna 2009 od 20 :00 hodin do 7. září 2009 do 12 :00 hodin, coby mimořádný styk v době prázdnin. Usneseními ze dne 25. září 2009, 9. prosince 2009, 21. prosince 2009, 4. ledna 2010, 27. ledna 2010, 12. dubna 2010, 19. dubna 2010 byly odmítnuty, resp. zamítnuty návrhy otce na změnu předběžných opatření o svěření nezletilého do péče matky a o styku stěžovatele s nezletilým, resp. o jiných otázkách péče o nezletilého. Tato usnesení byla následně k odvolání stěžovatele potvrzována odvolacím soudem, resp. rušena z důvodu zpětvzetí návrhu stěžovatele. Rozhodnutím Úřadu městské části Praha 3 ze dne 11. listopadu 2009 bylo na návrh stěžovatele podle § 12 odst. 1 písm. b ) zákona č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí, ve znění pozdějších předpisů, uloženo stěžovateli a matce, aby využili pomoci ordinace klinické psychologie a psychoterapie v Sokolově.

Ze spisu je patrno, že vedle Úřadu městské části Praha 3 byl ve věci takřka soustavně činný i Městský úřad v Sokolově. Opatřením ze dne 24. listopadu 2009 byl otec soudem vyzván k plnění předběžného opatření o styku s nezletilým, konkrétně k osobnímu přebírání a předávání nezletilého. Usnesením ze dne 19. dubna 2010 byl zamítnut návrh stěžovatele, aby byla matka vyzvána k plnění rozhodnutí soudu o styku stěžovatele s nezletilým, a to se závěrem, že styk s nezletilým je právem osobním a nikoliv úkonem pro osoby zmocněné, a to včetně přebírání ke styku a následnému předávání. Dne 20. května 2010 bylo na návrh matky vydáno předběžné opatření, kterým jí byl dán souhlas k vycestování nezletilého do Řecka ve dnech
3. - 13. června 2010. Soud neshledal, že by měl stěžovatel k odepření souhlasu důvod. Ve věci bylo prováděno ústní jednání ve dnech 27. října 2008, 19. listopadu 2009, 28. prosince 2009, 1. února 2010, 25. února 2010 a 19. dubna 2010, při nichž především probíhal výslech matky a poté i stěžovatele. Usneseními odvolacího soudu ze dne 29. dubna 2009 a 30. července 2010 bylo rozhodováno o námitkách podjatosti soudkyně soudu prvního stupně.

Konečně bylo dne 13. srpna 2010 na návrh matky usnesením Okresního soudu v Praze 3 nařízeno předběžné opatření o styku stěžovatele s nezletilým, které bylo odůvodněno nástupem matky do zaměstnání. Návrh otce na střídavou péči s týdenní frekvencí byl tímtéž rozhodnutím zamítnut s odůvodněním, že se prakticky jedná o návrh konečného rozhodnutí. Následným usnesením ze dne 23. srpna 2010 byla přenesena místní příslušnost na Okresní soud v Sokolově, a to s tím, že nezletilý fakticky již rok a půl žije u matky v obvodu posledně uvedeného soudu, a dále s ohledem na stanovisko opatrovníka - Úřadu městské části Praha 3, který tvrdil, že s ním stěžovatel odmítá spolupráci a jedná s místně příslušným orgánem péče o dítě současného pobytu nezletilého. Usnesením odvolacího soudu ze dne 11. října 2010 byla obě posledně uvedená usnesení k odvolání stěžovatele potvrzena, když se odvolací soud prakticky ztotožnil s důvody uváděnými soudu prvního stupně.

Ústavní soud přezkoumal ústavní stížnost spolu s napadenými rozhodnutími z hlediska kompetencí daných mu Ústavou, tj. z pozice soudního orgánu ochrany ústavnosti, který není další instancí v systému všeobecného soudnictví, není soudem nadřízeným obecným soudům a jako takový je oprávněn do jejich rozhodovací pravomoci zasahovat pouze za předpokladu, že nepostupují v souladu s principy obsaženými v hlavě páté Listiny. Zákon o Ústavním soudu ( č. 182/1993 Sb., ve znění pozdějších předpisů, dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) tím, že rozlišuje návrhy zjevně neopodstatněné, dává Ústavnímu soudu v zájmu racionality a efektivity jeho řízení pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. Jde v této fázi o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nedostává charakter řízení kontradiktorního. Ústavní soud neshledal žádný důvod, pro který by mohla vzniknout pochybnost o ústavní konformitě postupu obecných soudů v souzené věci. Ústavní stížnost je proto zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud se v prvé řadě zabýval otázkou, zda je napadené předběžné opatření, upravující toliko zatímně poměry účastníků zahájeného soudního řízení, způsobilé zasáhnout do základních lidských práv a svobod, když ochrana práv stěžovatelů obecně může být poskytnuta až konečným rozhodnutím ve věci. Dospěl k závěru, že v projednávané věci tomu tak není. Ústavní soud ve věcech péče o nezletilé opakovaně poukazuje na nutnost použití takové interpretace účelu předběžného opatření v souladu s čl. 32 odst. 4 Listiny a čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte, jejíž výsledkem rozhodně nemůže být minimální míra ochrany základních práv jako určitého standardu ( srov. nález sp. zn. I. ÚS 618/05 ze dne 7. 11. 2006 ), neboť v případě, kdy se soudní spor týká nezletilých dětí, je třeba vždy postupovat s ohledem na jejich ústavně chráněný zájem ( srov. čl. 3 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte ). Za důvod k zásahu v případě předběžného opatření považuje případy, kdy dochází k odnětí dítěte z péče rodičů, jako je tomu např. jeho odevzdáním na základě předběžného opatření do péče ústavu nebo třetí osoby. Musí tedy jít o rozhodnutí, které již nemůže být napraveno v návaznosti na konečné rozhodnutí o výsledku sporu ( sp. zn. II. ÚS 343/02, N 140/28 SbNU 223 ).

Svěření dítěte do výlučné výchovy jednomu z rodičů nesmí být výrazem ústupku vzájemné rivalitě rodičů, která jen sleduje "boj o dítě", případně nízké pohnutky jednoho rodiče k trýznění druhého rodiče skrze své vlastní dítě ( nález sp. zn. III. ÚS 1206/09 ze dne 23. února 2010 ). Je proto věcí obecných soudů, aby při zohledňování všech konkrétních okolností daného případu a z nich vyplývajícího zájmu dítěte, který musí být vždy předním hlediskem při jakékoli činnosti týkající se dětí, ať už uskutečňované veřejnými nebo soukromými zařízeními sociální péče, soudy nebo správními orgány, rozhodly o konkrétní podobě nejvhodnějšího uspořádání vztahu mezi rodiči a dětmi. Na tom nemůže nic měnit ani to, že se rodiče nejsou schopni na takovémto uspořádání sami dohodnout ( sp. zn. II. ÚS 554/04, N 106/37 SbNU 397 ).

Ústavní soud ve věcech péče o nezletilé poukazuje na nutnost použití takové interpretace účelu předběžného opatření v souladu s čl. 32 odst. 4 Listiny a čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte, jejímž výsledkem rozhodně nemůže být minimální míra ochrany základních práv jako určitého standardu. Jinými slovy, předběžné opatření, upravující poměry rodičů a dětí, musí být použito s ohledem na charakter a význam jím chráněného zájmu, kterým je umožnit i rodiči, který s dítětem trvale nežije, pravidelný a co nejširší kontakt, protože je to právě množství času, ve kterém je možno realizovat i neverbální výchovné působení rodiče, tzv. výchovu přítomností či příkladem, která je, jak je obecně známo, tou nejúčinnější výchovnou metodou. Je nutno mít na zřeteli, že jakákoliv deformace vztahu rodič - dítě je v důsledku odcizení v pozdější době jen těžko napravitelná ( sp. zn. I. ÚS 618/05, N 204/43 SbNU 279 ). Ústavní soud nemohl v tomto kontextu přehlédnout, že předmětem úpravy předběžnými opatřeními byla současně i úprava styku otce s nezletilým synem - vedlejším účastníkem ad 1 ). Z tohoto pohledu se Ústavnímu soudu jeví postup obecných soudů jako vyvážený, zohledňující zájmy dítěte i obou rodičů.

Pokud se jedná o napadená rozhodnutí o přenesení místní příslušnosti soudu, ta byla odůvodněna tím, že nezletilý fakticky žije již rok a půl u matky, řízení se prodlužuje a stěžovatel odmítá spolupracovat s ustanoveným opatrovníkem ( Úřadem městské části Praha 3 ) a žádá Městský úřad v Sokolově o informace a vyjádření k aktuální situaci nezletilého. Na podporu svých závěrů se soud prvního stupně dovolal judikatury Městského soudu v Praze ( nepublikované usnesení č. j. 1 Nc 58/2008-69 ze dne 28. února 2008 ) a odvolací soud nespecifikované judikatury "bývalého Nejvyššího soudu ČR". K ústavní stížnosti stran těchto rozhodnutí se ani jeden z obecných soudů nijak nevyjádřil.

Podle čl. 38 odst. 1 Listiny nikdo nesmí být odňat svému zákonnému soudci. Princip zákonného soudce představuje v demokratickém právním státě jednu z garancí nezávislého a nestranného soudního rozhodování. Dodržení obecných zákonných podmínek určení příslušnosti soudu je zárukou toho, že nedojde k libovolnému určování příslušnosti soudu, jehož cílem by mohlo být ovlivnění výsledku soudního rozhodování. Tento ústavní imperativ jednak dotváří a upevňuje soudcovskou nezávislost, současně však pro každého účastníka řízení představuje ústavní záruku, že k rozhodování v jeho věci jsou povolány soudy a soudci podle předem stanovených pravidel tak, aby byla zachována zásada přidělování soudní agendy podle pevného rozvrhu práce, čímž je vyloučen výběr soudců a soudů "ad hoc". Rozhodování každé věci příslušným ( tedy zákonným ) soudem a soudcem je tedy neopomenutelnou podmínkou spravedlivého procesu ( sp. zn. III. ÚS 2853/07, N 83/49 SbNU 197; aj. ).

Jak již zdůraznil Ústavní soud ve svých rozhodnutích týkajících se postupu podle ustanovení § 12 odst. 2 občanského soudního řádu, předpokladem přikázání věci z důvodu vhodnosti je, aby pro takové rozhodnutí byly splněny podmínky uvedené v tomto ustanovení ( sp. zn. IV. ÚS 222/96, N 97/6 SbNU 201 ). Ústavní soud zdůrazňuje, že obecná místní příslušnost soudu, který má věc projednat, je zásadou základní, a případná delegace věci jinému příslušnému soudu je pouze výjimkou z této zásady, kterou je vždy třeba vykládat restriktivně ( sp. zn. I. ÚS 144/2000, N 172/24 SbNU 281 ). Že jsou si téhož restriktivního přístupu obecné soudy vědomy i v případě přenášení příslušnosti podle § 177 odst. 2 občanského soudního řádu je Ústavnímu soudu známo ze všech případů, které v této věci doposud projednával ( sp. zn. III. ÚS 3183/10, II. ÚS 2777/10, II. ÚS 2312/07 a III. ÚS 570/99 ).

Podle ustálené rozhodovací činnosti obecných soudů lze podle ustanovení § 177 odst. 2 občanského soudního řádu přenést příslušnost soudu, jestliže se změnily okolnosti, podle nichž se posuzuje příslušnost, a za současné další podmínky, že je to v zájmu nezletilého s tím, že např. nemusí být v zájmu nezletilého přenesení příslušnosti v době, kdy věc může snadněji a rychleji rozhodnout na základě dosavadních výsledků řízení soud dosud příslušný ( stanovisko Nejvyššího soudu ČSR sp. zn. Cpj 228/81 ze dne 10. května 1981 ). Ústavní soud nemohl přehlédnout, že opatrovnické řízení před obecnými soudy bylo původně zahájeno právě před Okresním soudem v Sokolově, že po celou dobu se na tomto řízení podílí intenzivním způsobem Městský úřad v Sokolově, a to právě z toho důvodu, že nezletilý má v obvodu jeho působnosti své bydliště, a to na základě rozhodnutí soudu, byť mající povahu předběžného opatření. Při zohlednění těchto okolností nelze činit závěr, že by postup obecných soudů, pokud rozhodly o přenesení příslušnosti podle ustanovení § 177 odst. 2 občanského soudního řádu byl svévolným zásahem do práva na zákonného soudce.

Ústavní soud proto neshledal, že by došlo k porušení základních práv a svobod stěžovatele, a proto ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítl jako zjevně neopodstatněnou, podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu.
Poučení : Proti rozhodnutí Ústavního soudu se nelze odvolat.

V Brně dne 14. září 2011

Jiří Nykodým v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

č. j. 28 Co 462, 463/2010-1617

Obvodního soudu pro Prahu 3

č. j. 28 P 21/2008-1567

č. j. 28 P 21/2008-1571

Městského soudu

Obvodního soudu pro Prahu 3

soudu prvního stupně

Obvodního soudu pro Prahu 3

sp. zn. 28 P 21/2008

Městského soudu v Praze

sp. zn. 28 Co 105/2009

soudu prvního stupně

Okresní soud v Sokolově

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

sp. zn. I. ÚS 618/05

N 204/43 SbNU 279

sp. zn. II. ÚS 554/04

N 106/37 SbNU 397

sp. zn. III. ÚS 1206/09

odvolacího soudu

odvolacímu soudu

Obvodního soudu pro Prahu 3

Obvodní soud pro Prahu 3

Okresní soud v Sokolově

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 618/05

N 204/43 SbNU 279

Městského soudu

Městského soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Sokolově

sp. zn. 13 P 13/2011

Okresního soudu v Sokolově

Ústavní soud

Okresnímu soudu v Sokolově

Okresní soud v Sokolově

Krajského soudu v Plzni

Okresní soud v Sokolově

Obvodnímu soudu pro Prahu 3

Krajského soudu v Plzni

Obvodního soudu pro Prahu 3

Obvodnímu soudu pro Prahu 3

§ 20 zákona o rodině

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolacím soudem

ve znění pozdějších předpisů

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Okresního soudu

Okresní soud

odvolacího soudu

odvolací soud

soudu prvního stupně

Ústavní soud

hlavě páté Listiny

Ústavním soudu

č. 182/1993 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 32 odst. 4 Listiny

čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte

sp. zn. I. ÚS 618/05

čl. 3 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte

sp. zn. II. ÚS 343/02

N 140/28 SbNU 223

sp. zn. III. ÚS 1206/09

sp. zn. II. ÚS 554/04

N 106/37 SbNU 397

Ústavní soud

čl. 32 odst. 4 Listiny

čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte

sp. zn. I. ÚS 618/05

N 204/43 SbNU 279

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

soud prvního stupně

Městského soudu

č. j. 1 Nc 58/2008-69

odvolací soud

Nejvyššího soudu ČR

čl. 38 odst. 1 Listiny

sp. zn. III. ÚS 2853/07

N 83/49 SbNU 197

Ústavní soud

§ 12 odst. 2 občanského soudního řádu

sp. zn. IV. ÚS 222/96

N 97/6 SbNU 201

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 144/2000

N 172/24 SbNU 281

§ 177 odst. 2 občanského soudního řádu

Ústavnímu soudu

sp. zn. III. ÚS 3183/10

II. ÚS 2777/10

II. ÚS 2312/07

III. ÚS 570/99

§ 177 odst. 2 občanského soudního řádu

Nejvyššího soudu

sp. zn. Cpj 228/81

Ústavní soud

Okresním soudem

§ 177 odst. 2 občanského soudního řádu

Ústavní soud

Ústavního soudu


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Františka Ištvánka a soudců JUDr. Lubomíra Ptáčka, Ph.D. a JUDr. Pavla Simona, ve věci řízení o dědictví po zůstaviteli M. G., vedené u Obvodního soudu pro Prahu 5 pod sp. zn. 32 D 427/2012, o návrhu synovce zůstavitele Čestmíra Kučery na přikázání věci z důvodu vhodnosti, takto :

 Věc vedená u Obvodního soudu pro Prahu 5 pod sp. zn. 32 D 427/2012 se nepřikazuje z důvodu vhodnosti Okresnímu soudu ve Zlíně.

O d ů v o d n ě n í :
Obvodní soud pro Prahu 5 předložil k rozhodnutí Nejvyššímu soudu návrh ve věci delegace projednání dědictví z důvodu vhodnosti z podnětu účastníka řízení, ve smyslu § 12, odst. 2, 3 občanského soudního řádu ( dále jen „ o. s. ř. “ ).
Po zahájení řízení o dědictví, vedeného u shora označeného soudu pod sp. zn. 32 D 427/2012, navrhl synovec zůstavitele, jako jediný dědic, který neodmítl dědictví, delegaci vhodnou k Okresnímu soudu ve Zlíně, kterou ničím neodůvodnil.
Předpokladem přikázání věci jinému soudu z důvodu vhodnosti podle ustanovení § 12 odst. 2 o. s. ř. je především existence okolností, jež umožňují hospodárnější a rychlejší projednání věci. K přikázání věci jinému než příslušnému soudu by však mělo docházet pouze výjimečně a jen ze závažných důvodů, neboť je uplatňováno jako výjimka z ústavně zaručené zásady, že nikdo nesmí být odňat svému zákonnému soudci a že příslušnost soudu a soudce stanoví zákon ( čl. 38 Listiny základních práv a svobod, publikované pod č. 2/1993 Sb., ve znění ústavního zákona č. 162/1998 Sb. ). Důvody pro odnětí věci příslušnému soudu a její přikázání jinému soudu musí být natolik významné, aby dostatečně odůvodňovaly průlom do výše citovaného ústavního principu.
Podle § 88 písm. j ) o. s. ř. je v dědickém řízení stanovena obligatorní příslušnost soudu podle místa zůstavitelova posledního bydliště.
Nejvyšší soud po zvážení rozhodných skutečností dospěl závěru, že důvod vhodnosti podle ustanovení § 12 odst. 2 o. s. ř. není dán.
Podstatná část úkonů dědického řízení již byla provedena v obvodu dosavadního místně příslušného soudu, s jedním ze synů zůstavitele byl sepsán protokol o předběžném šetření, následně synové zůstavitele i jejich děti dědictví odmítli ( protokol o jednání před soudním komisařem ze dne 11. 6. 2012 a 18. 6. 2012 ), a pokud jde o věci, které jsou a či snad dále mohou být předmětem úkonů dědického řízení, pak ty se mohou nacházet pouze v místě posledního bydliště zůstavitele, tedy v obvodě Obvodního soudu pro Prahu 5. Zejména z hlediska hospodárnosti řízení by bylo zcela neúčelné přikázání věci Okresnímu soudu ve Zlíně tak, jak bylo navrženo, aniž by jediný dědic zůstavitele návrh na delegaci jakýmkoliv způsobem odůvodnil.
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
V Brně 9. ledna 2013
 JUDr. František I š t v á n e k, v. r.
 předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 32 D 427/2012

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 32 D 427/2012

Okresnímu soudu ve Zlíně

Obvodní soud pro Prahu 5

Nejvyššímu soudu

sp. zn. 32 D 427/2012

Okresnímu soudu ve Zlíně

§ 12 odst. 2 o. s. ř.

čl. 38 Listiny základních práv a svobod

č. 2/1993 Sb.

č. 162/1998 Sb.

§ 88 písm. j ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 12 odst. 2 o. s. ř.

Obvodního soudu pro Prahu 5

Okresnímu soudu ve Zlíně