Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

Jedním z principů, který představuje součást práva na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, a zároveň vylučuje libovůli při rozhodování, je povinnost soudů odůvodnit své rozsudky podle § 157 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a to způsobem, zakotveným v ustanovení § 157 odst. 2 občanského soudního řádu. Z odůvodnění musí vyplývat vztah mezi skutkovými zjištěními a úvahami při hodnocení důkazů na straně jedné a právními závěry na straně druhé.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatele M. K. zrušil I. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 1. 4. 2009 v řízení podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy rozsudek Krajského soudu v Ostravě ze dne 8. 4.2008 č. j. 14 Co 17/2008-218 pro rozpor s čl. 36 odst. 1 Listiny.

Narativní část

Stěžovatel požadoval snížení výživného na dva nezletilé syny vzhledem ke změně poměrů spočívající zejména ve snížení jeho výdělku. Rozsudkem okresního soudu bylo stěžovateli sníženo výživné. K odvolání matky ( bývalé manželky stěžovatele ) krajský soud tento rozsudek změnil a určené částky výživného naopak zvýšil s tím, že potřeby dětí vzrostly. Při hodnocení výdělkových schopností stěžovatele soud vycházel mj. z jeho předpokládaných příjmů a uvedl, že pokud by stěžovatel neukončil bez závažného důvodu pracovní poměr u společnosti Ahold Czech Republic, a. s., mohl by jeho příjem představovat částku výrazně vyšší. Stěžovatel namítal, že důvodem ukončení pracovního poměru u firmy Ahold bylo to, že mu bylo nabídnuto místo výkonu práce vzdálené 500 km od jeho bydliště.

Při ústním jednání u Ústavního soudu stěžovatel uvedl, že po ukončení pracovního poměru u společnosti Ahold ihned nastoupil do práce u společnosti M.D.M. Quality, kde dosahoval příjmu 25.000,- Kč hrubého měsíčně. Později nastoupil k další firmě, kde pobírá 15.000,- Kč hrubého měsíčně.

Odůvodnění nálezu Ústavního soudu

Ústavní soud upozornil na povinnost soudů své rozsudky odůvodnit podle § 157 občanského soudního řádu, která představuje součást práva na spravedlivý proces. Z odůvodnění musí vyplývat vztah mezi skutkovými zjištěními a úvahami při hodnocení důkazů na straně jedné a právními závěry na straně druhé. Podle názoru Ústavního soudu byl však tento princip v rozhodování krajského soudu porušen.

Ve věci byly sporné především majetkové a výdělkové poměry stěžovatele, přičemž soudy dospěly ke zcela odlišným závěrům. Zatím co okresní soud stanovené výživné snížil, krajský soud po doplnění dokazování výživné naopak zvýšil, neboť podle jeho tvrzení stěžovatel ukončil pracovní poměr bez vážných důvodů. Na základě jakých skutečností dospěl krajský soud k tomuto závěru však ze spisu zřejmé není a krajský soud to ani v odůvodnění napadeného rozsudku neuvedl.

Ústavní soud není součástí soustavy obecných soudů, proto se v zásadě nezabývá přehodnocováním dokazování prováděného obecnými soudy a jejich dokazování doplňuje jen výjimečně. Při přezkumu nyní projednávané ústavní stížnosti však Ústavní soud požádal společnost Ahold Czech Republic, a. s., o sdělení ke sporným skutečnostem, z něhož vyplynulo, že faktický důvod ukončení pracovního poměru stěžovatele jí není znám.

Za daných okolností Ústavní soud dovodil, že v řízení před krajským soudem bylo porušeno základní subjektivní právo stěžovatele na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny, neboť krajský soud dostatečně neodůvodnil, na základě jakých skutečností dospěl ke zcela opačnému právnímu závěru než soud prvního stupně. Ústavní soud proto ústavní stížnosti vyhověl a napadené rozhodnutí zrušil.

Soudcem zpravodajem v dané věci byl Vojen Güttler. Žádný soudce neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Ústavní soud je si vědom toho, že soudy jsou ve svém rozhodování nezávislé ( čl. 81 Ústavy ) a soudce je při rozhodování vázán zákonem a mezinárodní smlouvou, která je součástí právního řádu ( čl. 95 Ústavy ). Nezávislost rozhodování obecných soudů se však uskutečňuje v ústavním a zákonném procesněprávním a hmotněprávním rámci. Procesněprávní rámec představují především principy řádného a spravedlivého procesu, jak vyplývají z čl. 36 a násl. Listiny, jakož i z čl. 1 Ústavy. Jedním z těchto principů, představujících součást práva na řádný proces, jakož i pojmu právního státu, a vylučujících libovůli při rozhodování, je i povinnost soudů své rozsudky odůvodnit [§ 157 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, ( dále jen "o. s. ř." )], a to způsobem zakotveným v ustanovení § 157 odst. 2 o. s. ř. Z odůvodnění musí vyplývat vztah mezi skutkovými zjištěními a úvahami při hodnocení důkazů na straně jedné a právními závěry na straně druhé.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález

Ústavního soudu - I. senátu složeného z předsedy senátu Františka Duchoně a soudců Ivany Janů a Vojena Güttlera - ze dne 1. dubna 2009 sp. zn. I. ÚS 1924/08 ve věci ústavní stížnosti M. K. proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 8. 4. 2008 č. j. 14 Co 17/2008-218, kterým byl změněn rozsudek soudu prvního stupně a bylo zvýšeno stanovené výživné nezletilých dětí, které je stěžovatel povinen platit, za účasti Krajského soudu v Ostravě jako účastníka řízení a nezletilých M. K. a D. K., zastoupených opatrovníkem Magistrátem města Frýdek-Místek, a matky dětí H. V. jako vedlejších účastníků řízení.

Výrok

Rozsudek Krajského soudu v Ostravě ze dne 8. 4. 2008 č. j. 14 Co 17/2008-218 se zrušuje.

Odůvodnění

I.

Ústavní stížností se stěžovatel domáhal zrušení v záhlaví uvedeného rozhodnutí. Opíral ji zejména o následující důvody.

Rozsudkem Okresního soudu ve Frýdku-Místku bylo stěžovateli sníženo výživné na dva nezletilé syny M. a D. K odvolání matky ( bývalé manželky stěžovatele ) Krajský soud v Ostravě rozsudkem ze dne 8. 4. 2008 č. j. 14 Co 17/2008-218 tento rozsudek změnil a stěžovateli stanovil výživné od 1. 1. 2004 na částku 4 000 Kč na nezl. M. a 3 500 Kč měsíčně na nezl. D. a od 1. 8. 2005 na částku 3 500 Kč měsíčně na nezl. M. a 3 000 Kč měsíčně na nezl. D.

Podle názoru stěžovatele byla napadeným rozsudkem Krajského soudu v Ostravě porušena jeho základní práva podle čl. 10 odst. 2, čl. 32 odst. 1 a čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ). Soud prý totiž vycházel z toho, že stěžovatel ukončil bez vážného důvodu pracovní poměr u společnosti Ahold Czech Republic, a. s., který pro něj mohl představovat výrazně vyšší výdělek, a proto mu bylo výživné zvýšeno. Důvodem, proč pracovní poměr u společnosti Ahold Czech Republic, a. s., ukončil, však bylo - podle tvrzení stěžovatele - to, že mu jako místo výkonu práce byla nabídnuta Plzeň, místo vzdálené 500 km od jeho bydliště, a to v době, kdy jeho druhá manželka byla těhotná a potřebovala jeho péči; přitom bydlení v Plzni mu nebylo zajištěno. Po narození dítěte by mu pak uvedená vzdálenost znemožňovala řádnou péči o narozené dítě. Navíc bývalá manželka opakovaně odvážela z domu, ve kterém stěžovatel s novou manželkou bydlel, věci a vyhazovala novou manželku z domu.

II.

Ze spisu Okresního soudu ve Frýdku-Místku sp. zn. OP 244/2003 Ústavní soud zjistil, že rozsudkem ze dne 5. 4. 2002 č. j. 23 Nc 427/2002-26 byli nezletilí synové M. a D. svěřeni - podle dohody rodičů - do výchovy matky a stěžovateli bylo stanoveno výživné na ně ve výši 2 500 Kč a 2 000 Kč měsíčně. Podáním ze dne 29. 11. 2006 stěžovatel požadoval snížení výživného s tím, že se v mezidobí znovu oženil a z manželství se mu narodil syn V. Se svou nynější manželkou vychovává i její dceru D. Se syny M. a D. se nestýká, neboť bývalá manželka mu styk neumožňuje s poukazem na to, že mají jinou rodinu.

Okresní soud ve Frýdku-Místku rozsudkem ze dne 15. 10. 2007 č. j. OP 244/2003-97 snížil stanovené výživné na částku 1 500 Kč na nezletilého M. a na 1 000 Kč na nezletilého D.

K odvolání matky Krajský soud v Ostravě napadeným rozsudkem ze dne 8. 4. 2008 č. j. 14 Co 17/2008-218 změnil rozsudek soudu prvního stupně tak, že stanovené výživné zvýšil s účinností od 1. 1. 2004 na částku 4 000 Kč pro nezletilého M. a na 3 500 Kč pro nezletilého D., s účinností od 1. 8. 2005 pak na částku 3 500 Kč a 3 000 Kč. Nedoplatek na výživném v celkové výši 123 000 Kč, vzniklý zvýšením výživného, měl stěžovatel zaplatit do tří dnů od doručení rozsudku. Rozsudek soud odůvodnil tím, že od posledního rozhodování o výživném uplynulo 6 let a je zcela nepochybné, že za tuto dobu potřeby dětí vzrostly. Majetkové poměry matky nedoznaly zásadních změn, na straně otce však ke změnám došlo. Jeho příjem se zvýšil o 24 000 Kč měsíčně. Při hodnocení výdělkových schopností stěžovatele pak soud vycházel mj. z jeho příjmů předpokládaných; pokud by totiž neukončil bez závažného důvodu pracovní poměr u společnosti Ahold Czech Republic, a. s., mohl by jeho příjem představovat částku výrazně vyšší, než z jaké bylo vycházeno naposledy. I když stěžovateli přibyla vyživovací povinnost k synovi V., je to plně kompenzováno ukončením vyživovací povinnosti k synovi J. ( z původního manželství s matkou dětí ).

III.

1 ) K výzvě Ústavního soudu se k návrhu vyjádřil Krajský soud v Ostravě, který však jen odkázal na odůvodnění svého napadeného rozhodnutí.

Ústavní soud zaslal ústavní stížnost k vyjádření také vedlejším účastníkům řízení o ústavní stížnosti.

Matka nezletilých dětí ve svém vyjádření především uvedla, že nejsou dány podmínky pro vyhovění ústavní stížnosti. Míní, že tvrzení stěžovatele o jediném zaměstnání v Plzni není opřeno o objektivní důkaz. Navíc odvolací soud při zvýšení vyživovací povinnosti za dobu od 1. 1. 2004 do 1. 8. 2005 nevycházel z předpokládaného výdělku u společnosti Ahold Czech Republic, a. s., ale vycházel z průměrného výdělku stěžovatele u společnosti OBI Česká republika, s. r. o. Ostatní tvrzení v ústavní stížnosti označila za účelová.

Magistrát města Frýdek-Místek, jako opatrovník nezletilých dětí, k výzvě Ústavního soudu uvedl, že se ztotožňuje s výší stanoveného výživného, pokud krajský soud dospěl k závěru, že otec mohl dosahovat vyšších příjmů ( srov. ustanovení § 96 odst. 1 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů ).

2 ) Kromě vyjádření účastníků ( resp. vedlejších účastníků ) požádal Ústavní soud též o vyjádření k stěžovatelovým tvrzením v ústavní stížnosti společnost Ahold Czech Republic, a. s. Tato společnost Ústavnímu soudu sdělila, že stěžovateli práci s místem výkonu v Plzni nenabízela. V průběhu "tréninku" ( 1. 10. 2005 - 1. 1. 2006 ) prý podával průměrný výkon, jeho představy o pracovní pozici se postupně rozešly s potřebami společnosti, což bylo důvodem ukončení pracovního poměru ve zkušební době.

3 ) Vzhledem k tomu, že vyjádření účastníků a vedlejších účastníků ( resp. sdělení společnosti Ahold Czech Republic, a. s. ) přinesla nové skutečnosti, byla tato vyjádření ( resp. toto sdělení ) zaslána stěžovateli k replice. Stěžovatel práva repliky využil.

Vyjádření Krajského soudu v Ostravě stěžovatel hodnotí jako příliš obecné; krajský soud se prý vůbec nevypořádal s jeho námitkami uvedenými v ústavní stížnosti. Odkazuje-li krajský soud na odůvodnění napadeného rozsudku, stěžovateli nezbývá než odkázat na odůvodnění své ústavní stížnosti. Shodně stěžovatel posuzuje vyjádření Magistrátu města Frýdek-Místek; i zde odkazuje na svoji ústavní stížnost.

Pokud se týká sdělení společnosti Ahold Czech Republic, a. s., stěžovatel tvrdí, že tato společnost nikterak nedokládá konkrétní nabídku jeho pracovního zařazení po skončení takzvaného tréninku. Na druhou stranu je pravda, že se jeho představy o zaměstnání a potřeby společnosti rozcházely, ovšem to pouze z toho důvodu, že ačkoli byl školen pro působnost na Moravě, následně mu bylo nabídnuto v Plzni, což důvodně vylučovalo jeho pracovní uplatnění ve společnosti Ahold Czech Republic, a. s.; šlo o vzdálenost několika set kilometrů od místa jeho bydliště, kde žil s novou rodinou. Stěžovatel rovněž nesouhlasí s tvrzením matky dětí, že by účelově odůvodňoval rozvázání pracovního poměru ve společnosti Ahold Czech Republic, a. s. Bylo by totiž podle něho nelogické, aby se bez vážného důvodu zbavoval tak lukrativního zaměstnání při vědomí všech svých vyživovacích povinností. Dodal, že po ukončení pracovního poměru u společnosti Ahold ihned nastoupil do práce u společnosti M.D.M. Quality, kde dosahoval přibližně stejného příjmu jako u společnosti Ahold.

Na základě všech těchto argumentů považuje stěžovatel svou ústavní stížnost i nadále za odůvodněnou.

Stěžovatel nesouhlasí s upuštěním od ústního jednání před Ústavním soudem.

IV.

Při ústním jednání u Ústavního soudu stěžovatel uvedl, že u společnosti M.D.M. Quality pracoval jeden rok s příjmem 25 000 Kč hrubých měsíčně. Z firmy odešel, neboť se změnili zahraniční partneři. Později nastoupil k další firmě, kde pobírá 15 000 Kč hrubých měsíčně.

V.

Ústavní stížnost je důvodná.

Ústavní soud již mnohokrát ve svých rozhodnutích konstatoval, že není součástí obecné soudní soustavy, a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů. Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení jeho základních práv či svobod chráněných ústavním pořádkem. Vzhledem k tomu, že se stěžovatel dovolával ochrany svého základního práva na spravedlivý proces, přezkoumal Ústavní soud z tohoto hlediska napadené rozhodnutí i řízení mu předcházející a dospěl k závěru, že návrh je důvodný.

Ve věci byly především sporné majetkové a výdělkové poměry stěžovatele, který v návrhu namítal, že u něho došlo od doby stanovení výživného k zásadní změně poměrů, a žádal snížení stanoveného výživného. Oba soudy, okresní i krajský, se zabývaly poměry obou rodičů, na základě provedených důkazů však dospěly ke zcela odlišným závěrům. Zatímco okresní soud stanovené výživné snížil, krajský soud po doplnění dokazování výživné naopak zvýšil. Krajský soud v Ostravě opřel napadené rozhodnutí především o to, že od posledního rozhodování o výživném majetkové poměry matky razantní změny nedoznaly, a byť se její příjem postupně zvýšil na dvojnásobek, celkově jde o příjem průměrný. K významné změně majetkových poměrů však došlo na straně otce, jehož příjem se výrazně zvýšil, na což nelze nereagovat, neboť opačný postup by byl v rozporu se zájmy nezletilých dětí. Při hodnocení výdělkových schopností a možností otce soud nemohl vycházet z jeho příjmů faktických, nýbrž předpokládaných, kterých by dosahovat mohl, pokud by pracovní poměr u společnosti Ahold Czech Republic, a. s., neukončil bez závažného důvodu, a které by mohly představovat částku výrazně vyšší, než z jaké se vycházelo naposledy. Oba soudy ve svých úvahách přitom vycházely z přípisu společnosti Ahold Czech Republic, a. s., ve kterém se konstatuje, že stěžovatel byl u této společnosti zaměstnán od 1. 10. 2005 do 1. 1. 2006 a ve zkušební době pracovní poměr zrušil. Pravděpodobný výdělek, kterého by stěžovatel dosáhl, by činil 30 309 Kč měsíčně.

Ústavní soud je si vědom toho, že soudy jsou ve svém rozhodování nezávislé ( čl. 81 Ústavy ) a soudce je při rozhodování vázán zákonem a mezinárodní smlouvou, která je součástí právního řádu ( čl. 95 Ústavy ). Nezávislost rozhodování obecných soudů se však uskutečňuje v ústavním a zákonném procesněprávním a hmotněprávním rámci. Procesněprávní rámec představují především principy řádného a spravedlivého procesu, jak vyplývají z čl. 36 a násl. Listiny, jakož i z čl. 1 Ústavy. Jedním z těchto principů, představujících součást práva na řádný proces, jakož i pojmu právního státu, a vylučujících libovůli při rozhodování, je i povinnost soudů své rozsudky odůvodnit [§ 157 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, ( dále jen "o. s. ř." )], a to způsobem, zakotveným v ustanovení § 157 odst. 2 o. s. ř. Z odůvodnění musí vyplývat vztah mezi skutkovými zjištěními a úvahami při hodnocení důkazů na straně jedné a právními závěry na straně druhé.

Podle názoru Ústavního soudu byl však posledně uvedený princip v rozhodování Krajského soudu v Ostravě porušen. Krajský soud hodnotil skutečnost, že stěžovatel ukončil pracovní poměr ve společnosti Ahold Czech Republic, a. s., naprosto opačně než soud okresní, aniž by byl uvedl, proč tak učinil. Součástí spisu je přitom tvrzení stěžovatele před odvolacím soudem, že pracovní poměr u společnosti Ahold Czech Republic, a. s., ukončil proto, že mu bylo nabídnuto jiné místo v Plzni, což z důvodu dojíždění neakceptoval ( viz č. l. 184 ). Krajský soud se v tomto směru spokojil s výsledným vyjádřením společnosti Ahold Czech Republic, a. s., ( č. l. 197 ), že jí faktický důvod skončení pracovního poměru není znám. Na základě jakých skutečností dospěl k závěru, že stěžovatel skutečně ukončil pracovní poměr bez vážného důvodu, však ze spisu zřejmé není a krajský soud to ani v odůvodnění napadeného rozsudku neuvedl.

Jak již bylo výše uvedeno, Ústavní soud není součástí soustavy obecných soudů. Proto se v zásadě nezabývá přehodnocováním dokazování prováděného obecnými soudy a jejich dokazování doplňuje jen výjimečně. V právě projednávané ústavní stížnosti však Ústavní soud požádal společnost Ahold Czech Republic, a. s., o sdělení ke stěžovatelem v řízení před krajským soudem tvrzené skutečnosti, že se na místo, kam byl přijat, vrátila jiná zaměstnankyně a že bylo mu nabídnuto místo v Plzni, což nemohl akceptovat. Společnost Ahold Czech Republic, a. s., poskytla Ústavnímu soudu informaci, ve které neuváděla, že by stěžovateli byla nabízena práce v Plzni z důvodu "návratu paní na místo", kde působil stěžovatel; důvodem skončení pracovního poměru stěžovatele mělo být mj. to, že se představy stěžovatele a firmy o budoucí pozici ve firmě rozešly. Přitom nelze přehlédnout, že firma Ahold oproti tomu krajskému soudu sdělila, že faktický důvod ukončení pracovního poměru stěžovatele jí znám není.

 Za daných okolností tedy Ústavní soud dovozuje, že v řízení před Krajským soudem v Ostravě bylo porušeno základní subjektivní právo stěžovatele na spravedlivý proces ve smyslu čl. 36 odst. 1 Listiny. Krajský soud v Ostravě dostatečně neodůvodnil, na základě jakých skutečností dospěl ke zcela opačnému právnímu závěru než soud prvního stupně. Toto pochybení je nadto prohlubováno rozporuplnými vyjádřeními společnosti Ahold Czech Republic, a. s., jež o to více narušují přesvědčivost právního závěru, k němuž krajský soud dospěl.

Podle přesvědčení Ústavního soudu bude konečně třeba, aby obecné soudy zjistily, jaké byly ( jsou ) výdělkové poměry a možnosti stěžovatele po odchodu z firmy Ahold. Sám stěžovatel totiž uvedl, že u nového zaměstnavatele M.D.M. Quality dosahoval výdělku stejného jako u firmy Ahold; po roce se potřeby firmy změnily a nyní - jak prohlásil - pracuje s výdělkem 15 000 Kč btto měsíčně u další firmy.

Z výše uvedených důvodů Ústavní soud ústavní stížnosti podle § 82 odst. 1 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, vyhověl a napadené rozhodnutí zrušil.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

ve znění pozdějších předpisů

§ 157 odst. 2 občanského soudního řádu

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 14 Co 17/2008-218

čl. 36 odst. 1 Listiny

okresního soudu

krajský soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

§ 157 občanského soudního řádu

Ústavního soudu

krajského soudu

okresní soud

krajský soud

krajský soud

krajský soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

krajským soudem

čl. 36 odst. 1 Listiny

krajský soud

soud prvního stupně

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 81 Ústavy

čl. 95 Ústavy

čl. 36 a násl. Listiny

čl. 1 Ústavy

ve znění pozdějších předpisů

§ 157 odst. 2 o. s. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 1924/08

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 14 Co 17/2008-218

soudu prvního stupně

Krajského soudu

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 14 Co 17/2008-218

Okresního soudu

Krajský soud v Ostravě

č. j. 14 Co 17/2008-218

Krajského soudu

Okresního soudu ve Frýdku-Místku

sp. zn. OP 244/2003

Ústavní soud

č. j. 23 Nc 427/2002-26

Okresní soud ve Frýdku-Místku

č. j. OP 244/2003-97

Krajský soud v Ostravě

č. j. 14 Co 17/2008-218

soudu prvního stupně

Ústavního soudu

Krajský soud

Ústavní soud

odvolací soud

Ústavního soudu

krajský soud

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Krajského soudu

krajský soud

krajský soud

Ústavním soudem

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

okresní soud

krajský soud

Krajský soud

Ústavní soud

čl. 81 Ústavy

čl. 36 a násl. Listiny

čl. 1 Ústavy

§ 157 odst. 2 o. s. ř.

Ústavního soudu

Krajského soudu

Krajský soud

soud okresní

odvolacím soudem

Krajský soud

krajský soud

Ústavní soud

Ústavní soud

krajským soudem

Ústavnímu soudu

krajskému soudu

Ústavní soud

Krajským soudem

čl. 36 odst. 1 Listiny

Krajský soud

soud prvního stupně

krajský soud

Ústavního soudu

Ústavní soud


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy Jiřího Nykodýma a soudců Stanislava Balíka a Dagmar Lastovecké o ústavní stížnosti stěžovatele Ing. A. H., zastoupeného JUDr. Annou Horákovou, advokátkou advokátní kanceláře Dobr & Horáková, se sídlem v Praze, proti usnesení Městského soudu v Praze č. j. 28 Co 462, 463/2010-1617 ze dne 11. října 2010, a usnesením Obvodního soudu pro Prahu 3 č. j. 28 P 21/2008-1567 ze dne 13. srpna 2010, a č. j. 28 P 21/2008-1571 ze dne 23. srpna 2010, za účasti 1 ) Městského soudu v Praze a 2 ) Obvodního soudu pro Prahu 3, jako účastníků řízení, a 1 ) K. H. a 2 ) Ing. H. H., takto :

Vedlejšímu účastníkovi řízení 1 ), nezletilému K. H. se Městský úřad v Sokolově ustanovuje opatrovníkem pro zastupování v řízení.

Odůvodnění :

1. Stěžovatel se ústavní stížností podanou k poštovní přepravě dne 31. prosince 2010 domáhá zrušení v záhlaví označených rozhodnutí. Z nich bylo v pořadí prvním usnesením soudu prvního stupně vydáno předběžné opatření, kterým došlo ke změně předběžného opatření vydaného usnesením Obvodního soudu pro Prahu 3 sp. zn. 21/2008 ze dne 22. prosince 2008, ve spojení s usnesením Městského soudu v Praze sp. zn. 28 Co 105/2009 ze dne 29. dubna 2009, tak, že bylo stěžovateli dáno oprávnění stýkat se s vedlejším účastníkem řízení 1 ) ( dále jen "nezletilý" ) v každém sudém kalendářním týdnu od čtvrtka 16 :00 hodin do pondělí 18 :00 hodin a v každém lichém kalendářním týdnu ve čtvrtek od 8 :00 do 18 :00 hodin a dále byl zamítnut návrh stěžovatele, aby byl nezletilý předběžným opatřením svěřen do jeho péče v každém lichém kalendářním týdnu, a aby byl v každém sudém kalendářním týdnu svěřen do péče vedlejší účastnice 2 ) ( dále jen "matka" ). V pořadí druhým usnesením soudu prvního stupně bylo rozhodnuto o přenesení příslušnosti na Okresní soud v Sokolově. Usnesením odvolacího soudu byla k odvolání stěžovatele potvrzena obě usnesení soudu prvního stupně.

2. Dle ustanovení § 63 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, ve spojení s ustanoveními § 192 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění pozdějších předpisů, a § 37 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o rodině" ), nemůže-li dítě ( z důvodů kolize zájmů v řízení ) zastoupit žádný z rodičů, ustanoví soud dítěti opatrovníka, který bude dítě v řízení nebo při určitém právním úkonu zastupovat. Tímto opatrovníkem zpravidla ustanoví orgán vykonávající sociálně - právní ochranu dětí. V řízení o ústavní stížnosti má nezletilý postavení vedlejšího účastníka řízení a jeho zákonní zástupci, stěžovatel a matka, jsou účastníky řízení. Protože by mohlo dojít ke střetu jejich zájmů, je nutno ustanovit nezletilému kolizního opatrovníka ve smyslu § 37 zákona o rodině. Soud proto rozhodl usnesením tak, jak je ve výroku uvedeno.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 14. dubna 2011

Jiří Nykodým, v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

č. j. 28 Co 462, 463/2010-1617

Obvodního soudu pro Prahu 3

č. j. 28 P 21/2008-1567

č. j. 28 P 21/2008-1571

Městského soudu

Obvodního soudu pro Prahu 3

soudu prvního stupně

Obvodního soudu pro Prahu 3

sp. zn. 21/2008

Městského soudu v Praze

sp. zn. 28 Co 105/2009

soudu prvního stupně

Okresní soud v Sokolově

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 63 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

§ 192 zákona č. 99/1963 Sb.

§ 37 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 37 zákona o rodině

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedkyně Dagmar Lastovecké, soudce Stanislava Balíka a soudce zpravodaje Pavla Rychetského v řízení o ústavní stížnosti L. L., zastoupeného Mgr. Bohdanou Novákovou, advokátkou se sídlem v Praze 2, Mánesova 19, proti výroku III. rozsudku Okresního soudu v Nymburce ze dne 18. května 2010 sp. zn. 13 P 55/2008 a výroku rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 6. ledna 2011 sp. zn. 27 Co 445/2010, kterým byl rozsudek soudu I. stupně potvrzen ve výroku III., za účasti Okresního soudu v Nymburce a Krajského soudu v Praze jako účastníků řízení a I. R., M. R., syna stěžovatele a I. R., a I. M., jako vedlejších účastníků, takto :

Vedlejšímu účastníkovi řízení, nezletilému M. R., synovi I. R. a L. L., se ustanovuje opatrovník, a to Městský úřad Poděbrady, odbor sociálních věcí a zdravotnictví, se sídlem v Poděbradech, Jiřího náměstí 20/I, k zastupování v řízení o ústavní stížnosti L. L., vedené pod sp. zn. II. ÚS 961/11.

Odůvodnění :

Dne 1. dubna 2011 byla Ústavnímu soudu doručena ústavní stížnost stěžovatele, kterou se domáhal zrušení v záhlaví uvedených výroků rozsudků obecných soudů, kterými mu byla stanovena povinnost uhradit dlužné výživné pro nezletilého M. R. za období od 1. prosince 2009 do 31. května 2010 v celkové částce 12 000 Kč. Nezletilý byl účastníkem řízení před obecnými soudy, pročež je vedlejším účastníkem řízení o ústavní stížnosti podle § 76 odst. 2 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Ústavní stížnost stěžovatele se úzce dotýká konkrétních zájmů nezletilého, vedlejšího účastníka řízení. Účastníky řízení o ústavní stížnosti jsou přitom rovněž jeho zákonní zástupci, stěžovatel a matka nezletilého, jakož i babička ze strany matky, jíž byl nezletilý svěřen do výchovy. Protože by mohlo dojít ke střetu jejich zájmů, je nutno ustanovit dítěti kolizního opatrovníka ve smyslu § 37 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů.

Ústavní soud podle § 37 odst. 2 zákona o rodině ve spojení s § 63 zákona o Ústavním soudu rozhodl ustanovit vedlejšímu účastníkovi řízení jako opatrovníka příslušný odbor Městského úřadu Poděbrady, který ho jako kolizní opatrovník zastupoval již v řízení před obecnými soudy. Proto Ústavní soud rozhodl, jak je ve výroku uvedeno.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 12. dubna 2011

Dagmar Lastovecká v. r.
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Nymburce

sp. zn. 13 P 55/2008

Krajského soudu v Praze

sp. zn. 27 Co 445/2010

Okresního soudu v Nymburce

Krajského soudu v Praze

sp. zn. II. ÚS 961/11

Ústavnímu soudu

§ 76 odst. 2 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

§ 37 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

§ 37 odst. 2 zákona o rodině

§ 63 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

Nařízení ústavní výchovy dle § 46 odst. 1 zákona o rodině je zcela výjimečným opatřením, proto jsou obecné soudy povinny pečlivě vyhodnotit podmínky pro jeho nařízení. Pokud tak neučiní, porušují základní právo rodiče na péči o děti a jejich výchovu zaručené čl. 32 odst. 4 Listiny, a v té souvislosti i právo na nedotknutelnost a soukromí osoby zaručené čl. 7 Listiny, právo na ochranu soukromého a rodinného života zaručené čl. 10 odst. 2 Listiny a právo na spravedlivý proces zaručené čl. 36 odst. 1 Listiny.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatelky M. R. zrušil II. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 10. října 2007 podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy v řízení o ústavních stížnostech rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 11. prosince 2006 sp. zn. 53 Co 107/2006 a rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 9. prosince 2005 sp. zn. 50 Nc 602/2005

Narativní část

Stěžovatelka je matkou nezletilé dcery. Její druhá nezletilá dcera zemřela; v souvislosti s její smrtí byla stěžovatelka trestně stíhána a po dobu, kdy byla ve vazbě, byla nezletilá dcera stěžovatelky svěřena předběžným opatřením do péče babičky. To bylo později zrušeno a nezletilá byla předběžným opatřením umístěna v dětském domově. V řízení zahájeném ex officio byla napadeným rozhodnutím městského soudu nařízena ústavní výchova nezletilé, a to přesto, že již v průběhu tohoto řízení byla stěžovatelka zproštěna obžaloby. Městský soud konstatoval, že stěžovatelka ví, kdo nese odpovědnost za smrt její druhé nezletilé dcery. Rozhodnutí městského soudu bylo potvrzeno odvolacím soudem. Vinným ze spáchání trestného činu v souvislosti se smrtí druhé nezletilé dcery stěžovatelky byl uznán její otec.

Odůvodnění rozhodnutí Ústavního soudu

Ústavní soud poukázal na konkrétní judikaturu Evropského soudu pro lidská práva relevantní pro problematiku práva na ochranu rodinného života ( čl. 10 Listiny a čl. 8 Úmluvy )

Dle názoru Ústavního soudu je základním prvkem rodinného života soužití rodičů a dětí, v jehož rámci se má uskutečňovat péče a výchova dětí ze strany rodičů, na kterou mají děti právo zaručené čl. 32 odst. 4. Rozdělení rodiny představuje velmi závažný zásah do základních lidských práv, proto se musí opírat o dostatečně pádné argumenty motivované zájmem dítěte. Těmto požadavkům odpovídá zákonná úprava provedená § 46 odst. 1 zákona o rodině, podle kterého může soud nařídit ústavní výchovu, jestliže je výchova dítěte vážně ohrožena nebo vážně narušena, a jiná výchovná opatření nevedla k nápravě nebo jestliže z jiných závažných důvodů nemohou rodiče výchovu dítěte zabezpečit.

Ústavní soud poté tyto závěry aplikoval na konkrétní situaci stěžovatelky a dospěl k názoru, že obecné soudy porušily základní právo stěžovatelky zaručené čl. 32 odst. 4 Listiny, a v té souvislosti i základní práva zaručená čl. 7, čl. 10 odst. 2 a čl. 36 odst. 1 Listiny tím, že nařídily ústavní výchovu nezletilé, aniž by se podle § 46 odst. 1 zákona o rodině vyčerpávajícím způsobem zabývaly podmínkami pro toto výjimečné výchovné opatření. Konstatoval, že bylo zcela namístě předběžné svěření nezletilé dcery stěžovatelky do péče babičky a posléze i předběžná ústavní výchova v době trestního stíhání stěžovatelky. Tato opatření však měla být pouze dočasného charakteru. Městský soud dovodil nezpůsobilost rodičů pečovat o jejich dceru s ohledem na zabití mladšího sourozence, odvolací soud sice poté dovodil, že není možné ji ponechat v péči rodičů s ohledem na situaci v rodině ( otec ve vazbě, psychická labilita, problematické manželství ), Ústavní soud nicméně dospěl k závěru, že odvolací soud nevyhodnotil konkrétní situaci správně a nepřihlédl k závěrům znalců, kteří doporučili svěření nezletilé do péče stěžovatelky, její matky, s eventuelním dohledem. Dle názoru Ústavního soud, pokud je prokázána existence rodinného vztahu, musí orgány veřejné moci jednat tak, aby se tento vztah mohl rozvíjet, a přijmout vhodná opatření za účelem sloučení rodiče s dítětem.

Soudcem zpravodajem v dané věci byl Jiří Nykodým. Žádný ze soudců neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Rozdělení rodiny představuje velmi závažný zásah do základních lidských práv, a proto se musí opírat o dostatečně pádné argumenty motivované zájmem dítěte. Za takové lze považovat vystavení dětí násilí nebo špatnému zacházení, pohlavnímu zneužívání či "alespoň" nedostatek citového zázemí, znepokojivý zdravotní stav nebo psychickou nerovnováhu u rodičů, případně nevyhovující životní podmínky nebo materiální nedostatek ve spojení s dalšími okolnostmi.

Těmto požadavkům odpovídá zákonná úprava provedená ustanovením § 46 odst. 1 zákona o rodině, podle kterého může soud nařídit ústavní výchovu nebo dítě svěřit do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, jestliže je výchova dítěte vážně ohrožena nebo vážně narušena a jiná výchovná opatření nevedla k nápravě nebo jestliže z jiných závažných důvodů nemohou rodiče výchovu dítěte zabezpečit.

Možnost umístit dítě do prostředí vhodnějšího pro jeho výchovu nemůže sama o sobě odůvodňovat jeho násilné odnětí biologickým rodičům; takový zásah do práva rodičů těšit se rodinnému životu se svým dítětem musí být nadto ještě "nezbytný" s ohledem na další okolnosti.

Jakmile je prokázána existence rodinného vztahu, musí orgány veřejné moci v zásadě jednat tak, aby se tento vztah mohl rozvíjet, a přijmout vhodná opatření za účelem sloučení rodiče s dítětem.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

 Nález

Ústavního soudu - II. senátu složeného z předsedkyně senátu Dagmar Lastovecké a soudců Stanislava Balíka a Jiřího Nykodýma - ze dne 10. října 2007 sp. zn. II. ÚS 838/07 ve věci ústavní stížnosti Marie R. proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 11. prosince 2006 sp. zn. 53 Co 107/2006 a rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 9. prosince 2005 sp. zn. 50 Nc 602/2005, kterými byl zamítnut návrh vedlejší účastnice Marty R. na svěření vedlejší účastnice nezletilé Markéty R. do její výchovy a byla nařízena ústavní výchova nezletilé.

Rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 11. prosince 2006 sp. zn. 53 Co 107/2006 a rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 9. prosince 2005 sp. zn. 50 Nc 602/2005 se ruší.

Odůvodnění

I.

Rekapitulace ústavní stížnosti

1. Ústavní stížností podanou telefaxem a k poštovní přepravě dne 30. března 2007 se stěžovatelka domáhá zrušení rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 9. prosince 2005 sp. zn. 50 Nc 602/2005, kterým byl zamítnut návrh vedlejší účastnice řízení Marty R. ( dále jen "babička" ) na svěření vedlejší účastnice řízení Markéty R. ( dále jen "nezletilá" ) do výchovy a byla nařízena ústavní výchova nezletilé, a dále rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 11. prosince 2006 sp. zn. 53 Co 107/2006, kterým byl rozsudek soudu prvního stupně potvrzen. Stěžovatelka "se domnívá", že postupem soudů a jejich rozhodnutími byla porušena její základní práva podle čl. 7, čl. 10 odst. 2 a čl. 36 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a čl. 6, 8 a 13 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen "Úmluva" ).

2. Po rekapitulaci věci stěžovatelka namítá, že se obecné soudy nevypořádaly dostatečně s otázkou nezbytnosti takového zásahu do jejího rodinného života, jímž bylo odnětí nezletilé, který je opodstatněný jen v nejextrémnějších případech. Poukazuje v té souvislosti na závěry znalců, které její schopnost k výchově nevylučovaly, jakož i na to, že ani jinak nikdy výhrady k její péči o nezletilou nebyly. Ani tragickou událost dcery Patricie nepovažuje za dostatečný důvod k ústavní výchově nezletilé poté, co byla stěžovatelka obžaloby v této trestní věci zproštěna. Odůvodnění obecných soudů ve vztahu k možnému excesu z důvodu emoční nestability či požití alkoholu považuje za nepřesvědčivé. Obava z možnosti obnovy soužití s vedlejším účastníkem řízení Patrikem R. ( dále též jen "otec" ) podle ní není namístě, jak obecným soudům deklarovala. I kdyby k tomu však došlo, zůstává nadále zachována možnost zasáhnout předběžným opatřením. Pokud taková možnost tedy existuje, není nutný aktuální zásah do práv stěžovatelky. Nesouhlasí s argumentem obecných soudů, že nebyla po delší dobu v kontaktu s nezletilou, neboť tato skutečnost byla vyvolána umístěním nezletilé do dětského domova, a stěžovatelka využívá co nejvíce možností styku, a rozhodnutí obecných soudů soustavný přímý kontakt i do budoucna vylučuje. Konečně považuje dva roky trvající řízení v této věci za nepřiměřeně dlouhé.

II.

Důkazní fáze

3. Z připojeného spisu Obvodního soudu pro Prahu 5 sp. zn. 50 P 55/2007 Ústavní soud zjistil, že nezletilá je dcerou stěžovatelky a Patrika R. Jejich druhorozená dcera Patricie zemřela 11. září 2004 ve Fakultní nemocnici v Motole na následky těžkého poranění hlavy. V této souvislosti byla stěžovatelka trestně stíhána pro trestný čin ublížení na zdraví podle § 222 odst. 1 a 3 trestního zákona a od 14. 9. 2004 do 18. listopadu 2004 byla ve vazbě. V době vazebního stíhání stěžovatelky bylo usnesením Okresního soudu Praha-západ ze dne 23. září 2004 č. j. Nc 751/2004-20 otci uloženo odevzdat nezletilou do péče babičky. Usnesením Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 16. prosince 2004 č. j. 5 Nc 1748/2004-14, které bylo k odvolání stěžovatelky potvrzeno usnesením Městského soudu v Praze ze dne 4. ledna 2005 č. j. 21 Co 578/2004-25 bylo předchozí usnesení změněno tak, že nezletilá byla "předána" do péče dětského domova. Důvodem byla skutečnost, že si rodiče nezletilou od babičky dne 11. prosince 2004 odvedli, chování otce bylo vůči nezletilé neadekvátní a necitlivé, matka byla nadále trestně stíhána a babička vzala návrh na svěření nezletilé do své péče zpět. Usnesením Ústavního soudu ze dne 9. června 2005 sp. zn. II. ÚS 91/05 ( nepublikováno ) byla ústavní stížnost stěžovatelky směřující proti těmto usnesením obecných soudů odmítnuta jako zjevně neopodstatněná.

4. Usnesením Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 12. ledna 2005 sp. zn. 50 Nc 602/2005, potvrzeným k odvolání matky usnesením Městského soudu v Praze ze dne 27. června 2005 č. j. 21 Co 278/2005-27, bylo ex officio zahájeno řízení o nařízení výchovného opatření. V jeho průběhu byla matka zproštěna obžaloby, neboť nebylo prokázáno, že by spáchala vytýkaný skutek, a to rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 24. října 2005 sp. zn. 45 T 142/2005, který nabyl právní moci dne 25. listopadu 2005. V závěru odůvodnění tohoto rozsudku vyslovil soud názor, že stěžovatelka ví, kdo nese odpovědnost za smrt její dcery, avšak chrání buďto sebe, nebo svého manžela. Rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 9. prosince 2005 č. j. 50 Nc 602/2005-118 byl návrh babičky na svěření nezletilé do její péče zamítnut a byla nařízena ústavní výchova nezletilé.

5. Proti rozsudku se odvolala stěžovatelka a babička. Odvolací soud byl konfrontován s tím, že otec byl od 23. ledna 2006 vazebně stíhán a rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 6. listopadu 2006 sp. zn. 43 T 13/2006 byl v souvislosti se smrtí dcery Patricie uznán vinným ze spáchání trestného činu ublížení na zdraví podle § 222 odst. 3 trestního zákona a za to mu byl uložen trest odnětí svobody v trvání deseti let se zařazením do věznice s ostrahou. Rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 11. prosince 2006 č. j. 53 Co 107/2006-200 byl rozsudek soudu prvního stupně potvrzen.

6. Ústavní soud dále zjistil, že k odvolání státního zástupce byl rozsudkem Vrchního soudu v Praze ze dne 10. ledna 2007 sp. zn. 8 To 127/2006 zrušen rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 6. listopadu 2006 sp. zn. 43 T 13/2006 a nově byl otec uznán vinným ze spáchání trestného činu vraždy podle § 219 odst. 2 písm. e ) trestního zákona a za to mu byl uložen trest odnětí svobody v trvání dvanácti let se zařazením do věznice se zvýšenou ostrahou. Otcovo dovolání bylo jako zjevně neopodstatněné odmítnuto usnesením Nejvyššího soudu ze dne 28. června 2007 sp. zn. 6 Tdo 713/2007.

III.

Rekapitulace vyjádření ostatních účastníků řízení

7. Městský soud v Praze uvádí, že si byl vědom výjimečné povahy výchovného opatření, nicméně shledal v daném případě mimořádné okolnosti, které je v zájmu nezletilé odůvodňovaly. Soud tak upřednostnil právo nezletilé na zdraví, život a stabilitu výchovného zázemí před právem stěžovatelky vychovávat nezletilou. Délka řízení byla ovlivněna nutností dokazování ohledně možnosti svěření nezletilé do výchovy stěžovatelky v situaci, kdy stěžovatelka byla zproštěna obžaloby a bylo zahájeno trestní řízení proti otci.

8. Obvodní soud pro Prahu 5 odkázal na odůvodnění svého rozsudku. Byl si vědom toho, že ústavní výchova je nejkrajnějším výchovným prostředkem, avšak shledal jej opodstatněným s ohledem na zájem nezletilé na zdraví, život a stabilitu výchovného prostředí. V průběhu řízení byla respektována základní procesní práva stěžovatelky.

9. Městská část Praha 5 označila napadené rozsudky jako věcně správné a zcela v zájmu nezletilé.

10. Otec v zastoupení své právní zástupkyně sdělil, že souhlasí s ústavní stížností, připojuje se k návrhu na zrušení napadených rozsudků a "žádá, aby nezletilá byla svěřena zpět do výchovy matce".

11. Babička se plně ztotožnila s názory stěžovatelky s tím, že postupem obecných soudů a jejich rozhodnutími byla porušena i její základní práva, a to kromě stěžovatelkou uváděných i práv podle čl. 32 odst. 1 a 4 Listiny a čl. 3, 5, 8, 9, 16 a 18 Úmluvy o právech dítěte. Podle ní se v daném případě jedná o násilné odloučení dítěte od rodiny, což má trvalý negativní vliv na psychický vývoj dítěte a jeho vztah k rodičům. Obecné soudy pochybily, když v rozporu s provedeným dokazováním nesvěřily nezletilou do její výchovy. Namítá rovněž, že nebyla odvolacím soudem obeslána k ústnímu jednání, čímž byla zkrácena ve svých procesních právech. Poukazuje na problematičnost závěrů obecných soudů o jejím dřívějším selhání, kdy umožnila styk nezletilé s otcem, a dodává, že otec nyní vykonává dlouhodobý trest, a k ničemu podobnému tudíž nemůže dojít. V té souvislosti dodává, že v současnosti jí je nezletilá ústavem svěřována i na několik dnů. Pokud sama označila možnost své péče o nezletilou jako dočasné řešení, odpovídá to i závěrům obecných soudů o možnosti stěžovatelky o nezletilou v budoucnosti pečovat.

12. Obvodní státní zastupitelství pro Prahu 5 označilo ústavní stížnost za neoprávněnou s tím, že s ní nesouhlasí a není namístě zrušení napadených rozsudků.

IV.

Právní východiska

13. Při výkladu ustanovení čl. 10 odst. 2 Listiny a ustanovení čl. 8 Úmluvy, tedy ochrany rodinného života, resp. respektu k rodinnému životu, Ústavní soud zdůraznil, že základem rodinných vazeb je tradičně právě biologické pouto pokrevního příbuzenství mezi členy rodiny, jakkoliv tradiční pojetí rodiny prošlo v uplynulé době vývojem ( srov. sp. zn. II. ÚS 568/06 ze dne 20. února 2007, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 44, nález č. 33 ). Základním prvkem rodinného života je nadále soužití rodičů a dětí ( rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci Kutzner proti Německu, č. 46544/99, § 58, ESLP 2002-I, aj. ), neboť právě v jeho rámci se má uskutečňovat péče a výchova ze strany rodičů, na niž mají děti právo podle čl. 32 odst. 4 aliena prima Listiny. V důsledku oprávnění zákonodárce stanovit v souladu s čl. 32 odst. 6 Listiny podrobnosti nemůže dojít k omezení tohoto základního práva.

14. Podle čl. 32 odst. 4 alinea secunda Listiny mohou být práva rodičů omezena a nezletilé děti mohou být od rodičů odloučeny proti jejich vůli jen rozhodnutím soudu na základě zákona. K materiální souladnosti zásahu do základních práv a svobod se zákonem přitom podle čl. 8 odst. 2 Úmluvy dochází, sleduje-li tento zásah některý nebo některé z legitimních cílů a je-li pro jejich dosažení nezbytný, tedy zejména přiměřený sledovanému účelu ( viz rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva ve věci Couillard Maugery proti Francii, č. 64796/01, § 237 ). Z toho plyne, že za neoprávněný zásah není možno považovat jen takový postup soudů při rozhodování o právech a povinnostech k nezletilému dítěti, který je v souladu se zákonem o rodině v jeho formální i materiální rovině ( srov. sp. zn. I. ÚS 471/97, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 10, usn. č. 32 ).

15. Rozdělení rodiny představuje velmi závažný zásah do základních lidských práv, a proto se musí opírat o dostatečně pádné argumenty motivované zájmem dítěte [rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva ve věci Scozzari a Giunta proti Itálii ( velký senát ), č. 39221/98 a 41963/98, § 148, ESLP 2000-VIII]. Za takové lze považovat vystavení dětí násilí nebo špatnému zacházení ( viz rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva ve věci Dewinne proti Belgii, č. 56024/00; Zakharova proti Francii, č. 57306/00, ), pohlavnímu zneužívání ( viz rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva ve věci Covezzi a Morselli proti Itálii, č. 52763/99, § 104 ) či "alespoň" nedostatek citového zázemí ( viz Kutzner proti Německu, § 68 ), znepokojivý zdravotní stav nebo psychickou nerovnováhu u rodičů ( viz rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva ve věci Bertrand proti Francii, č. 57376/00; Couillard Kautery proti Francii, § 261 ), případně nevyhovující životní podmínky nebo materiální nedostatek ve spojení s dalšími okolnostmi ( rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva ve věci Rampogna a Murgia proti Itálii, č. 40753/98,; M. G. a M. T. A. proti Itálii, č. 17421/02 ).

16. Těmto požadavkům odpovídá zákonná úprava provedená ustanovením § 46 odst. 1 zákona o rodině, podle kterého může soud nařídit ústavní výchovu nebo dítě svěřit do péče zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc, jestliže je výchova dítěte vážně ohrožena nebo vážně narušena a jiná výchovná opatření nevedla k nápravě nebo jestliže z jiných závažných důvodů nemohou rodiče výchovu dítěte zabezpečit. Podle ustálené jurisprudence obecných soudů je za vážné narušení výchovy dítěte nutno považovat skutečnost, že rodiče zanedbávají své povinnosti při výchově dětí, vytvářejí pro ně nevhodné rodinné prostředí nebo přímo ohrožují jejich duševní, tělesný nebo mravní vývoj nebo když rodiče ani při náležitém úsilí nemohou zvládnout výchovu dětí pro nedostatky v jejich duševním, tělesném nebo mravním vývoji nebo když z objektivních důvodů na rodičích nezávislých není možno zajistit výchovu dětí ve vlastní rodině, přičemž zpravidla nejde o děti, v jejichž chování by byly zjištěny vážné závady ( stanovisko Nejvyššího soudu ČSSR sp. zn. Cpj 228/81 in Bulletin 81, zvl. číslo : 82 ). Tak byly tedy definovány jednak závažné důvody na straně dítěte a jednak na straně rodičů ( stanovisko Nejvyššího soudu ČSR sp. zn. Cpj 51/84 - R 45/86 ). Za jiné výchovné opatření, které je třeba zásadně vyčerpat před nařízením ústavní výchovy, bylo označeno každé kvalifikované opatření státních orgánů a společenských organizací směřující k zajištění výchovy dítěte, tj. např. napomenutí dítěte nebo jeho rodičů, stanovení dohledu nad nezletilým, uložení omezení nezletilému, omezení nebo zbavení rodičovských práv, svěření dítěte do výchovy jiného občana než rodiče. K nařízení ústavní výchovy bez předchozích výchovných opatření lze přikročit, jde-li o případy surového zacházení s dětmi oběma rodiči nebo jedním z nich, pohlavního zneužívání dětí a jiné případy vážného ohrožení tělesného nebo duševního vývoje dětí, jestliže výchova u jiného občana nepřichází v úvahu, kdy uložení jiného výchovného opatření by nevedlo k nápravě a znamenalo by jen další ohrožení výchovy dítěte ( stanovisko Nejvyššího soudu ČSSR sp. zn. Cpj 228/81 ).

17. Možnost umístit dítě do prostředí vhodnějšího pro jeho výchovu nemůže sama o sobě odůvodňovat jeho násilné odnětí biologickým rodičům; takový zásah do práva rodičů těšit se rodinnému životu se svým dítětem musí být nadto ještě "nezbytný" s ohledem na další okolnosti [K. a T. proti Finsku ( velký senát ), č. 25702, § 173, ESLP 2001-VII; Kutzner proti Německu, § 69].

18. Orgány veřejné moci mají i pozitivní závazky, které jsou těsně spjaty s účinným "respektováním" rodinného života. Jakmile je tedy prokázána existence rodinného vztahu, musí orgány veřejné moci v zásadě jednat tak, aby se tento vztah mohl rozvíjet, a přijmout vhodná opatření za účelem sloučení rodiče s dítětem ( Kutzner proti Německu, § 61 ).

V.

Závěry ve vztahu ke stěžovatelce

19. V posuzovaném případě je nesporné, že orgán sociálně-právní ochrany dětí byl v okamžiku zahájení trestního stíhání stěžovatelky, které bylo motivováno úmrtím její dvouměsíční dcery Patricie, povinen intervenovat ve prospěch řádné péče o dítě, než bude na jedné straně tato tragédie zcela objasněna a viník či viníci případně potrestáni, a na straně druhé zváženo riziko ve vztahu k účasti rodičů na této tragédii. Bylo tedy zcela namístě předběžné svěření nezletilé do péče babičky, resp. předběžná ústavní výchova, neboť péče babičky nezaručovala prozatímní přiměřený odstup mezi nezletilou a jejími rodiči.

20. Již v okamžiku rozhodnutí o tomto výchovném opatření však musela být zřejmá jeho krátkodobost a nutnost řízení, kterým by byla upravena péče o nezletilou dlouhodobě. Toto následné řízení však nemohlo být motivováno nutností omezit rodičovská práva za každou cenu, ale právě jen s ohledem na zjištění skutkového stavu, resp. na jeho vývoj. Stejně tak toto řízení nemělo představovat trest za jednání či opomenutí rodičů, neboť podstatou výchovných opatření je zajištění řádných podmínek pro péči a výchovu nezletilého do budoucna, především s ohledem na stávající podmínky a jejich prognózu. To nic nemění na tom, že důvodem takového řízení nutně musely být události, které se již staly.

21. Pokud tedy orgán sociálně-právní ochrany dětí a v konečném důsledku i soud prvního stupně argumentovaly, že stěžovatelka, ač zproštěna obžaloby, jednoznačně ví, kdo nese odpovědnost za smrt dcery Patricie, vytýkaly tak stěžovatelce její právo neobviňovat sebe a osoby sobě blízké, jež je zakotveno v čl. 37 odst. 1 Listiny. To však v daném řízení nemohlo hrát žádnou zásadní roli, pokud neměl být porušen čl. 3 odst. 3 Listiny, který zapovídá působení újmy na právech pro uplatňování základních práv a svobod.

22. Závěr soudu prvního stupně o nezpůsobilosti rodičů pečovat o nezletilou byl v konečném důsledku konstatován právě s ohledem na zabití mladšího sourozence nezletilé ( str. 5 rozsudku ). Teprve odvolací soud své závěry o nemožnosti ponechat nezletilou v péči rodičů vyvodil důsledně s ohledem na stávající situaci rodičů a její výhled do budoucna, když konstatoval pobyt otce ve vazbě, psychickou labilitu a na to navazující přitěžující faktory na straně matky a stávající existenci manželství rodičů, které bylo shledáno značně konfliktním a pro oba rodiče stresujícím ( str. 5 rozsudku ). Zmínku o smrtelném zranění dcery Patricie způsobeném jedním z rodičů tedy odvolací soud uvedl na rozdíl od soudu prvního stupně pouze nad rámec výše uvedených závěrů.

23. Podle názoru Ústavního soudu však ani závěry odvolacího soudu o nutnosti ústavní výchovy nezletilé nerespektují důsledně ústavněprávně vymezené podmínky pro zásah do základního práva stěžovatelky na rodinný život, jak byly uvedeny výše, resp. schází jim smysluplné propojení s jakýmkoliv ústavně chráněným účelem ( srov. sp. zn. III. ÚS 671/02, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 29, nález č. 10 ). V tomto směru má uvedená aplikace podústavního práva odvolacím soudem význam pro posouzení tvrzeného porušení základních práv a svobod.

24. Ani odvolací soud se nezabýval dostatečně důsledně tím, jaké nebezpečí každý z rodičů konkrétně představuje pro další vývoj a výchovu nezletilé s ohledem na tragickou smrt dcery Patricie, přestože měl k dispozici nepravomocné rozhodnutí trestního soudu o tom, že zranění dcery Patricie zavinil otec, a nikoliv stěžovatelka. Tato skutečnost měla přitom podle Ústavního soudu zásadní vliv pro posouzení nebezpečí, které stěžovatelka s ohledem na svůj zdravotní stav pro další vývoj a výchovu nezletilé skýtá. Ústavní soud totiž spatřuje rozdíl mezi nebezpečím vyvolaným emocionálně labilním rodičem a nebezpečím rodiče, který svou emocionální labilitou přímo zavinil smrt svého dítěte. Přístup odvolacího soudu v tomto směru jen dokresluje skutečnost, že závěr trestního soudu se stal pravomocným již 10. ledna 2007, tj. třicet dnů po vydání rozsudku odvolacího soudu, přičemž odvolací řízení v posuzované věci trvalo od 30. ledna 2006 a odvolací soud měl věc ve své dispozici fakticky od 14. března 2006, tj. celkem 272 dnů, takže by případná prodleva třiceti dnů byla zanedbatelná.

25. Závěr trestního soudu měl přitom přímé důsledky i na možnost obnovení manželského soužití, kterou se odvolací zabýval jako výchovným prostředím zcela správně, když ho vyhodnotil jako konfliktní a pro oba partnery stresující. S ohledem na konečný závěr trestního soudu je zřejmé, že je toto soužití nemožné minimálně po dobu osmi let ( podle prvního rozsudku pěti let ), neboť dřívější propuštění otce vylučuje ustanovení § 62 odst. 1 trestního zákona ( resp. § 61 odst. 1 trestního zákona ). To je dlouhá doba pro posuzování otázky výchovného prostředí na to, aby formální existence aktuálního manželství rodičů mohla hrát podstatnější vliv.

26. Pokud jde o skutečnost, že stěžovatelka měla po dobu dvou let možnost kontaktu s nezletilou jen ve formě návštěv, je třeba uvést, že to byl přímý důsledek předběžného opatření soudu v této věci ve spojení s délkou následného řízení, což stěžovatelka mohla ovlivnit jen zčásti. Pokud je tedy tato skutečnost významná, bylo nutno ji poměřovat s předchozí dobou, kdy měla stěžovatelka nezletilou ve své péči a kdy nebyla prováděna žádná intervence ze strany orgánů sociálně-právní ochrany dětí. Na adresu posledně uvedených orgánů je také třeba zmínit zprávy dětského domova, z nichž vyplývá, že jeho pracovníci na jedné straně nelibě nesli časté návštěvy rodičů ( str. 3 rozsudku soudu prvního stupně ) a na straně druhé neopomenuli "zmínit" následné kratší návštěvy stěžovatelky ( str. 4 rozsudku odvolacího soudu ). Z těchto zpráv je totiž patrné, že pracovníci dětského domova evidentně nechápali umístění nezletilé jako dočasné opatření a svoji činnost jako pomoc nezletilé a jejím rodičům k obnovení přirozeného výchovného prostředí, ale jako trvalou izolaci nezletilé od rodiny. Takový postoj jde proti významu a přípustným mezím ingerence orgánů veřejné moci do vztahů mezi rodiči a dětmi. Zejména v situaci předběžného rozhodnutí o umístění nezletilé, které mělo umožnit řádné provedení řízení o úpravě výchovného prostředí do budoucna, měly orgány sociálně-právní ochrany dětí vyvíjet takovou aktivitu, aby se mohl rozvíjet pozitivní citový vztah mezi stěžovatelkou a nezletilou. Je nemyslitelné, aby umístění do dětského domova, nota bene předběžné, bylo od počátku chápáno jako konečné nebo dlouhodobé řešení péče o nezletilé dítě.

27. Pouze ustanovení znalci dostatečně docenili význam trvajícího pozitivního citového pouta mezi stěžovatelkou a nezletilou, když přes podrobný popis nedobré psychické situace stěžovatelky doporučili svěření nezletilé do péče stěžovatelky s dohledem, resp. postupné rozšiřování styku nezletilé se stěžovatelkou s následným vyhodnocením tohoto styku pro účely svěření nezletilé do péče stěžovatelky. V souvislosti s tímto doporučením hraje významnou roli, že nařízením ústavní výchovy se podrobuje dítě ústavnímu režimu, do kterého rodiče nemohou zasahovat ( viz sub 26 ). Proto také nepřichází po dobu ústavní výchovy v úvahu otázka úpravy styku rodičů s dítětem, neboť ta vyplývá z ústavních řádů ( Holub, M., Nová, H., Hyklová, J. : Zákon o rodině. Komentář a předpisy souvisící. 7 aktualizované a doplněné vydání. Linde Praha : 2005. str. 118 ). Tím, že byla i pro budoucí dobu svěřena nezletilá do ústavní výchovy, byl zakonzervován stávající stav, tedy zejména stávající možnosti a schopnosti péče stěžovatelky o nezletilou. Tyto možnosti a schopnosti stěžovatelky se totiž mohou podle názoru Ústavního soudu dále pozitivně vyvíjet jen v důsledku skutečného výkonu péče o nezletilou, samozřejmě za existence soustavné a aktivní pomoci ze strany orgánů sociálně-právní ochrany dětí, které jsou k této pomoci povolány. Dovětek odvolacího soudu, že nelze do budoucna vyloučit, že dítě bude do péče stěžovatelky předáno ( str. 5 rozsudku ), jen dokresluje rozpačitost argumentace pro nařízení ústavní výchovy nezletilé. Odvolací soud se totiž s otázkou nezbytnosti ústavní výchovy podle § 46 odst. 1 zákona o rodině, tedy nemožnosti a neúčelnosti jiných výchovných opatření, nevypořádal s ohledem na ústavněprávní materii dopadající na daný případ. V opačném případě by se musel podstatně pečlivěji zabývat otázkou, proč není možné svěření nezletilé do péče stěžovatelky se současným vyslovením dohledu.

28. Ústavní soud tedy shledal ústavní stížnost opodstatněnou, a proto jí podle § 82 odst. 1 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, v celém rozsahu vyhověl. Ústavní soud podle § 82 odst. 2 písm. a ) téhož zákona konstatuje, že obecné soudy porušily základní právo stěžovatelky podle čl. 32 odst. 4 Listiny a v té souvislosti i základní práva podle čl. 7, čl. 10 odst. 2 a čl. 36 odst. 1 Listiny tím, že nařídily ústavní výchovu nezletilé, aniž by se podle § 46 odst. 1 zákona o rodině vyčerpávajícím způsobem zabývaly podmínkami pro toto výjimečné výchovné opatření. Proto byla podle § 82 odst. 3 písm. a ) zákona o Ústavním soudu obě napadená rozhodnutí obecných soudů zrušena, jak je uvedeno ve výroku.

29. Porušení základního práva podle čl. 13 Úmluvy nemohlo být z podstaty věci shledáno, neboť účinným prostředkem nápravy porušení práv zaručených Úmluvou je ústavní stížnost, o níž v posuzované věci na národní úrovni rozhodoval Ústavní soud.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

§ 46 odst. 1 zákona o rodině

čl. 32 odst. 4 Listiny

čl. 7 Listiny

čl. 10 odst. 2 Listiny

čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Městského soudu v Praz

sp. zn. 53 Co 107/2006

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 50 Nc 602/2005

městského soudu

Městský soud

městského soudu

odvolacím soudem

Ústavního soudu

Ústavní soud

čl. 10 Listiny a čl. 8 Úmluvy

Ústavního soudu

čl. 32 odst. 4

§ 46 odst. 1 zákona o rodině

Ústavní soud

čl. 32 odst. 4 Listiny

§ 46 odst. 1 zákona o rodině

Městský soud

odvolací soud

Ústavní soud

odvolací soud

Ústavního soud

§ 46 odst. 1 zákona o rodině

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 838/07

Městského soudu v Praze

sp. zn. 53 Co 107/2006

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 50 Nc 602/2005

Městského soudu v Praze

sp. zn. 53 Co 107/2006

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 50 Nc 602/2005

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 50 Nc 602/2005

Městského soudu v Praze

sp. zn. 53 Co 107/2006

soudu prvního stupně

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 50 P 55/2007

Ústavní soud

§ 222 odst. 1 a 3 trestního zákona

Okresního soudu Praha-západ

č. j. Nc 751/2004-20

Obvodního soudu pro Prahu 5

č. j. 5 Nc 1748/2004-14

Městského soudu v Praze

č. j. 21 Co 578/2004-25

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 91/05

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 50 Nc 602/2005

Městského soudu v Praze

č. j. 21 Co 278/2005-27

Městského soudu v Praze

sp. zn. 45 T 142/2005

Obvodního soudu pro Prahu 5

č. j. 50 Nc 602/2005-118

Odvolací soud

Městského soudu v Praze

sp. zn. 43 T 13/2006

§ 222 odst. 3 trestního zákona

Městského soudu v Praze

č. j. 53 Co 107/2006-200

soudu prvního stupně

Ústavní soud

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 8 To 127/2006

Městského soudu v Praze

sp. zn. 43 T 13/2006

Nejvyššího soudu

sp. zn. 6 Tdo 713/2007

Městský soud v Praze

Obvodní soud pro Prahu 5

odvolacím soudem

čl. 10 odst. 2 Listiny

čl. 8 Úmluvy

Ústavní soud

sp. zn. II. ÚS 568/06

Ústavního soudu

čl. 32 odst. 4 aliena prima Listiny

čl. 32 odst. 6 Listiny

čl. 32 odst. 4 alinea secunda Listiny

čl. 8 odst. 2 Úmluvy

sp. zn. I. ÚS 471/97

Ústavního soudu

§ 148

§ 104

§ 68

§ 46 odst. 1 zákona o rodině

Nejvyššího soudu ČSSR

sp. zn. Cpj 228/81

Nejvyššího soudu ČSR

sp. zn. Cpj 51/84 - R 45/86

Nejvyššího soudu ČSSR

sp. zn. Cpj 228/81

§ 69

§ 61

soud prvního stupně

čl. 37 odst. 1 Listiny

čl. 3 odst. 3 Listiny

soudu prvního stupně

odvolací soud

odvolací soud

soudu prvního stupně

Ústavního soudu

odvolacího soudu

sp. zn. III. ÚS 671/02

Ústavního soudu

odvolacím soudem

odvolací soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolací soud

§ 62 odst. 1 trestního zákona

§ 61 odst. 1 trestního zákona

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Ústavního soudu

odvolacího soudu

Odvolací soud

§ 46 odst. 1 zákona o rodině

Ústavní soud

§ 82 odst. 1 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

Ústavní soud

§ 82 odst. 2 písm. a ) téhož zákona

čl. 32 odst. 4 Listiny

§ 46 odst. 1 zákona o rodině

čl. 13 Úmluvy

Ústavní soud


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 18. prosince 2012 o dovolání obviněného J. B., proti usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 13. 12. 2011 sp. zn. 10 To 93/2011, v trestní věci vedené u Krajského soudu v Českých Budějovicích pod sp. zn. 20 T 32/2011, t a k t o :

Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. s e dovolání obviněného J. B. o d m í t á.

O d ů v o d n ě n í :

Krajský soud v Českých Budějovicích uznal rozsudkem ze dne 27. 9. 2011 sp. zn. 20 T 32/2011 obviněného J. B. vinným trestným činem znásilnění podle § 241 odst. 1, odst. 3 písm. b ) tr. zák., účinného do 31. 12. 2009 ( dále jen tr. zák. ), jehož se dopustil tím, že v nočních hodinách z 4. srpna na 5. srpna 2007 při návštěvě v rodinném domě v H. na Š., okres Č. K., v obývacím pokoji spojeném s kuchyní nejprve obkročmo nasedl na nezletilou K. V., poté jí začal stahovat kalhoty a když se bránila tím, že jej odstrkovala a začala volat o pomoc svou matku a otce, jednou rukou ji zakryl pusu, druhou ji držel ruce za hlavou, poté si stáhl montérky a její kalhoty, vlezl si na ni, roztáhl ji nohy tím, že si dal svoje nohy mezi její, vnikl do ní svým přirozením a proti její vůli s ní souložil do doby, než byl vyrušen J. K., který jej vykázal z domu a tohoto jednání se dopustil vědom si toho, že dotyčná nedovršila dosud věku patnácti let.

Za to byl obviněnému za tento trestný čin a sbíhající se přečin zanedbání povinné výživy podle § 196 odst. 1 tr. zákoníku, kterým byl uznán vinným trestním příkazem Okresního soudu v Českém Krumlově ze dne 31. 3. 2011 č. j. 1 T 63/2011 – 88, podle § 241 odst. 3 tr. zák. a § 35 odst. 2 tr. zák. uložen souhrnný trest odnětí svobody v trvání šesti let. Současně došlo ke zrušení výroku o trestu z trestního příkazu Okresního soudu v Českém Krumlově ze dne 31. 3. 2011 č. j. 1 T 63/2011 – 88, jakož i všech obsahově navazujících rozhodnutí, která tímto pozbyla svého podkladu. Podle 39a odst. 2 písm. c ) tr. zák. byl obviněný k výkonu trestu zařazen do věznice s ostrahou.

Proti tomuto rozsudku podal obviněný odvolání, o němž rozhodl Vrchní soud v Praze usnesením ze dne 13. 12. 2011 sp. zn. 10 To 93/2011 tak, že je podle § 256 tr. ř. zamítl.

Proti napadenému usnesení podal obviněný prostřednictvím svého obhájce dovolání, přičemž je opřel o dovolací důvod podle ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., tedy že skutek byl nesprávně hmotně právně posouzen nebo došlo k jinému nesprávnému hmotně právnímu posouzení.

V podaném dovolání, které směřuje do všech výroků napadeného rozhodnutí, je v prvé řadě namítáno, že nesprávné právní posouzení je spatřováno v nevykázání subjektivního znaku skutkové podstaty trestného činu znásilnění spočívajícího ve znalosti věku poškozené a dále objektivního znaku spočívajícího v násilném jednání. Dalším důvodem je rozpor mezi provedenými důkazy a skutkovými zjištěními a závěry soudů.

Následně dovolatel v podrobnostech vytýká soudu prvního stupně rozpory a nesoulad mezi provedenými důkazy a skutkovými závěry. Zejména pak pokud jde o otázku věrohodnosti poškozené, což opírá o opomenutý důkaz – zprávu Městského úřadu v Písku z 15. 3. 2010. Opakuje, že se u poškozené jednalo o dobrovolný pohlavní styk, a nikoli o násilné donucení k souloži z jeho strany. Soudy se podle jeho názoru dostatečně nevypořádaly s provedenými důkazy, např. s výpovědí svědkyně E. V. a závěry znaleckého posudku PhDr. Lukeše. Soudy též nepřihlédly dostatečně k dalším důkazům, jako k výpovědím rodičů poškozené, zejména pak matky ohledně jejích sklonů ke lhavosti. Je toho názoru, že jde o rozpory, které by měly být dovolacím důvodem podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

V další části dovolatel zpochybňuje závěr soudů o jeho vědomosti, znalosti věku poškozené, což bylo určující pro právní kvalifikaci jeho jednání. Poukazuje na rozumové a paměťové schopnosti svojí osoby a tedy možnost zapamatovat si věk poškozené. I v tomto ohledu pokládá závěry soudů za nesprávné.

Následně opět zdůrazňuje nesprávnost závěru soudů o násilném jednání jeho osoby ohledně donucení poškozené k souloži. V samotném závěru dovolání pak navrhl, aby Nejvyšší soud napadené usnesení vrchního soudu zrušil a přikázal tomuto soudu, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl, případně aby sám ve věci rozhodl a obžaloby jej zprostil.

K podanému dovolání se v souladu s ustanovením § 265h odst. 2 tr. ř. poměrně podrobně vyjádřila státní zástupkyně činná u Nejvyššího státního zastupitelství. Nejprve zrekapitulovala rozhodnutí obou soudů nižších stupňů, jakož i podstatný obsah dovolání obviněného včetně závěrečného návrhu. Následně vyjádřila nesouhlas s námitkami obviněného ohledně skutkových zjištění soudu prvního stupně a poukázala na jejich opodstatněnost a správnost i pokud jde o prokázání znaku násilného donucení k souloži i vědomosti obviněného stran věku poškozené. V této souvislosti především poukázala na obsah znaleckého posudku z oboru zdravotnictví, odvětví psychologie, ale i ostatních důkazů. Jednání obviněného označila za vysoce společensky nebezpečné a nepřipadalo tudíž v úvahu užití ustanovení § 88 odst. 1 tr. zák. Právní posouzení jednání obviněného pokládá za zcela správné a navrhla proto, aby dovolání obviněného bylo odmítnuto podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. a toto rozhodnutí bylo učiněno v neveřejném zasedání v souladu s ustanovením § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 265c tr. ř. ) především zkoumal, zda je výše uvedené dovolání přípustné, zda bylo podáno včas a oprávněnou osobou, zda má všechny obsahové a formální náležitosti a zda poskytuje podklad pro věcné přezkoumání napadeného rozhodnutí či zda tu nejsou důvody pro odmítnutí dovolání. Přitom dospěl k následujícím závěrům.

Dovolání obviněného J. B. proti usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 13. 12. 2011 sp. zn. 10 To 93/2011 je přípustné z hlediska ustanovení § 265a odst. 1, odst. 2 písm. h ) tr. ř. Obviněný je podle ustanovení § 265d odst. 1 písm. b ) tr. ř. osobou oprávněnou k podání dovolání ( pro nesprávnost výroku rozhodnutí soudu, který se ho bezprostředně dotýká ). Dovolání, která splňuje náležitosti obsahu dovolání podle ustanovení § 265f odst. 1 tr. ř., obviněný podal prostřednictvím svého obhájce, tedy v souladu s ustanovením § 265d odst. 2 tr. ř., ve lhůtě uvedené v ustanovení § 265e odst. 1 tr. ř. a na místě určeném týmž zákonným ustanovením.

Pro úplnost Nejvyšší soud opakovaně podotýká, že dovolání lze podat jen z důvodů uvedených v ustanovení § 265b tr. ř. Současně je třeba dodat, že z hlediska ustanovení § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. nepostačuje pouhé formální uvedení některého z důvodů vymezených v ustanovení § 265b odst. 1 písm. a ) až l ) tr. ř. odkazem na toto zákonné ustanovení, ale tento důvod musí být také skutečně v podaném dovolání tvrzen a odůvodněn konkrétními vadami, které jsou dovolatelem spatřovány. Nejvyšší soud musí dále posoudit, zda obviněným uplatněný dovolací důvod lze považovat za důvod uvedený v citovaném ustanovení zákona, jehož existence je zároveň podmínkou provedení přezkumu napadeného rozhodnutí dovolacím soudem.

Nejvyšší soud se proto dále zabýval otázkou opodstatněnosti dovolatelem uplatněného dovolacího důvodu. Dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je dán v případech, kdy rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Uvedenou formulací zákon vyjadřuje, že dovolání je určeno k nápravě právních vad rozhodnutí ve věci samé, pokud tyto vady spočívají v právním posouzení skutku nebo jiných skutečností podle norem hmotného práva, nikoliv z hlediska procesních předpisů. Tento dovolací důvod neumožňuje brojit proti porušení procesních předpisů, ale výlučně proti nesprávnému hmotně právnímu posouzení ( srov. usnesení Ústavního soudu ze dne 1. 9. 2004 sp. zn. II. ÚS 279 /03 ). Skutkový stav je při rozhodování o dovolání hodnocen pouze z toho hlediska, zda skutek nebo jiná okolnost skutkové povahy byly správně právně posouzeny, tj. zda jsou právně kvalifikovány v souladu s příslušnými ustanoveními hmotného práva. S poukazem na tento dovolací důvod totiž nelze přezkoumávat a hodnotit správnost a úplnost zjištění skutkového stavu či prověřovat úplnost provedeného dokazování a správnost hodnocení důkazů ve smyslu ustanovení § 2 odst. 5, 6 tr. ř. ( srov. usnesení Ústavního soudu ze dne 15. 4. 2004 sp. zn. IV. ÚS 449/03 ).

Opakovaně již bylo vysloveno, že Nejvyšší soud není povolán k dalšímu, již třetímu justičnímu zkoumání skutkového stavu ( srov. usnesení Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004 sp. zn. IV. ÚS 73/03 ). Případy, na které dopadá ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., je tedy nutno odlišovat od případů, kdy je rozhodnutí založeno na nesprávném skutkovém zjištění. Dovolací soud musí vycházet ze skutkového stavu tak, jak byl zjištěn v průběhu trestního řízení a jak je vyjádřen především ve výroku odsuzujícího rozsudku, a je povinen zjistit, zda je právní posouzení skutku v souladu s vyjádřením způsobu jednání v příslušné skutkové podstatě trestného činu s ohledem na zjištěný skutkový stav. Jinak řečeno, v případě dovolání opírajícího se o dovolací důvod uvedený v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. zákon vyžaduje, aby podstatou výhrad dovolatele a obsahem jím uplatněných dovolacích námitek se stalo tvrzení, že soudy zjištěný skutkový stav věci, popsaný v jejich rozhodnutí ( tj. zejména v tzv. skutkové větě výrokové části, popř. blíže rozvedený či doplněný v odůvodnění ), není takovým trestným činem, za který jej soudy pokládaly, neboť jimi učiněné skutkové zjištění nevyjadřuje naplnění všech zákonných znaků skutkové podstaty trestného činu, za nějž byl dovolatel odsouzen. Dovolatel pak s poukazem na tento dovolací důvod musí namítat, že skutek buď vykazuje zákonné znaky jiného trestného činu, anebo není vůbec žádným trestným činem. To pak znamená, že v případě dovolání podaného obviněným či v jeho prospěch dovolatel v rámci tohoto dovolacího důvodu musí uplatnit tvrzení, že měl být uznán vinným mírnějším trestným činem nebo měl být obžaloby zproštěn, a to zejména odkazem na ustanovení § 226 písm. b ) tr. ř. ( tj. že v žalobním návrhu označený skutek není trestným činem ).

V dovolání podaném z dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. musí dovolatel brojit proti subsumpci jednání obviněného pod určité ( určitá ) ustanovení trestního zákona a právě tím vymezit rozsah svého dovolání. Proto musí důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. v jeho první alternativě směřovat vždy proti konkrétní přesně určené právní kvalifikaci, přičemž dovolací námitka by měla být vyargumentována konkrétními skutečnostmi brojícími proti určité právní kvalifikaci. Nelze se tudíž spokojit pouze s obecným tvrzením dovolatele, že skutek není trestným činem. ( Srov. k tomu usnesení Ústavního soudu ze dne 19. 2. 2009 sp. zn. III. ÚS 1706/08 a rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 25. 3. 2009 sp. zn. 5 Tdo 247/2009 ).

Nejvyšší soud po přezkoumání obsahu dovolání shledal, že je obviněný opřel o dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., avšak v převážné míře pouze formálně. V tomto dovolání totiž v jeho valné části nenamítl nesprávnost právního posouzení skutku, nýbrž nesprávnost soudy učiněných skutkových zjištění a hodnocení provedených důkazů. Tento závěr se týká všech námitek, které směřují proti soudním zjištěním ohledně toho, jak k celému jednání došlo a co mu případně předcházelo. Je zcela nepřípadné a uplatněnému dovolacímu důvodu neodpovídající, aby v rámci dovolacího řízení byl zpochybňován soudy zjištěný skutkový stav, případně hodnocení důkazů, které jimi bylo provedeno. Pokud se dovolatel ve zbývající části dovolání pokouší zpochybňovat soudy užitou právní kvalifikaci, konkrétně zákonný znak trestného činu znásilnění spočívající v násilném donucení poškozené k souloži, jakož i subjektivní stránku trestného činu založenou na vědomosti obviněného o věku poškozené, která v té době neměla ještě patnáct let, lze poukázat na znění skutkové věty ve výroku rozsudku krajského soudu. V této je jasně a srozumitelně vyjádřeno, že obviněný poškozenou proti její vůli přiměl k souloži násilným způsobem, když překonal její odpor spočívající v odstrkování, dále tím, že na ní nasedl, zakrýval jí pusu, aby nemohla volat o pomoc, držel jí ruce za hlavou, roztáhl jí nohy tím, že si dal svoje nohy mezi její, vnikl do ní svým přirozením a souložil s ní až do okamžiku, kdy byl vyrušen jinou osobou. Tohoto jednání se pak dopustil ačkoli věděl, že poškozená nedovršila věku patnácti let. Dovolatel při vědomí takto popsaného skutkového stavu se pak zároveň pokouší tato soudy učiněná zjištění zpochybnit a s těmito rozličně polemizuje. Nelze ale než konstatovat, že tak činí především za pomoci nabídky jiného hodnocení důkazů a jiného skutkového stavu, než jak to bylo provedeno a zjištěno soudy nižších stupňů. V tomto lze poukázat na podrobné odůvodnění rozsudku soudu prvního stupně, v němž je jasně a logicky uvedeno, proč se soud přiklonil při hodnocení provedených důkazů k těm závěrům, které vyjádřil ve svém výsledném rozhodnutí.

 V této souvislosti pokládá dovolací soud za nutné zmínit i námitku dovolatele o opomenutém důkazu, konkrétně zprávy Městského úřadu v Písku ze dne 15. 3. 2010. Jestliže dovolatel tímto v dovolání v podstatě zpochybnil své právo na spravedlivý proces, tak je nutno nejprve zmínit, že spravedlivý proces ve smyslu čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod je právem obviněného a k jeho ochraně byl dovolací důvod podle ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. judiciálním výkladem Ústavního soudu rozšířen v tom smyslu, že lze v rámci tohoto důvodu namítat porušení předmětných postulátů spravedlivého procesu. Pokud by tedy bylo v rámci dovolacího řízení zjištěno, že v projednávaném případě došlo ze strany soudů k tzv. opomenutí důkazů, jak tvrdí ve svém dovolání obviněný, mohlo by se jednat o důvod ke zrušení napadených rozhodnutí.

 V dané věci však k porušení postulátu spravedlivého procesu ve formě opomenutého důkazu nedošlo. S označenou námitkou nelze v žádném případě souhlasit. Z protokolu o hlavním líčení konaném před soudem prvního stupně dne 26. 9. 2011, konkrétně z jeho str. 20 ( č. l. 169 tr. spisu ) vyplývá, že bylo v souladu s ustanovením § 213 odst. 1 tr. ř. stranám předloženo k nahlédnutí mj. sdělení Městského úřadu v Písku a protokol, založené ve spisu na č. l. 66 a 67. Jedná se právě o zmiňovaný protokol ze dne 15. 3. 2010. Tento důkaz je pak v odůvodnění rozsudku tohoto soudu zmiňován na jeho str. 7 a nepochybně se stal i součástí všech důkazů tímto soudem hodnocených, především ve směru stanovení věrohodnosti poškozené ( viz str. 9 a 10 odůvodnění rozsudku ). Není tedy pravdou, že by se jednalo o důkaz soudem opomenutý. Za takový důkaz nelze rozhodně označit určitý důkaz jenom proto, že jej soud vyhodnotí způsobem, který nevyhovuje pojetí obhajoby obviněného. Na základě výše konstatovaného tak v přezkoumávaném případě nedošlo k porušení práva obviněného na spravedlivý proces, což by mohlo zdůvodňovat průlom do zásady, že dovolací soud nemůže přezkoumávat a hodnotit správnost a úplnost zjištění skutkového stavu či prověřovat úplnost provedeného dokazování a správnost hodnocení důkazů.

 Zároveň je zde třeba konstatovat, že krajský soud se otázkou věrohodnosti poškozené náležitě zabýval. Z jeho postupu je viditelná snaha o co nejobjektivnější odpověď na zmíněnou otázku, což lze doložit mj. podrobností a obsáhlostí výslechu znalce z oboru zdravotnictví, se specializací na klinickou a forenzní psychologii PhDr. Mgr. Václava Lukeše v hlavním líčení. Pokud pak krajský soud neuvěřil tvrzení obviněného o dobrovolnosti vykonané soulože ze strany poškozené, ale naopak dovodil, že k jejímu uskutečnění došlo proti její vůli za užití násilí obviněného, s kterýmžto závěrem se ztotožnil i odvolací soud, dovolací soud nemá žádného důvodu takto přijatý závěr jakkoli zpochybňovat. Soud prvního stupně se ve svém rozhodnutí věnoval důkladně a obsáhle vyhodnocení jednotlivých provedených důkazů, ale i důkazům jako celku a dospěl ke zcela spolehlivým a přesvědčivým skutkovým a v důsledku toho i právním závěrům.

 Ze stejných důvodů tak lze nahlížet na opakované tvrzení obviněného, že neznal věk poškozené. I touto záležitostí se krajský soud ve svém rozhodnutí zabýval a poukázal zcela důvodně na okolnost, že obviněný v minulosti žil s matkou poškozené ve společné domácnosti s jejími dětmi a do rodiny později také docházel. Proto takové tvrzení obviněného, opřené v dovolání o jeho rozumové a paměťové schopnosti, které v předchozím průběhu řízení ani nyní nebyly nikterak kvalifikovaně zpochybněny, se dovolacímu soudu důvodně jeví, jako účelová obhajoba, mající pouze za cíl dosažení snížení trestnosti jeho jednání.

 Na tomto místě je třeba také zmínit, že obě citované námitky již byly součástí dřívějšího odvolání obviněného. Dovolání je mimořádným opravným prostředkem poměrně přísně formalizovaným a z hlediska dovolacích důvodů striktně vymezených trestním řádem, a nikoli jakýmsi druhým odvoláním, v němž lze opakovat již v dřívějším průběhu řízení uplatněné námitky jenom proto, že dovolatel není spokojen s učiněnými závěry a rozhodnutími soudů nižších stupňů, to celé v naději, že dovolací soud snad bude věc posuzovat jinak, než soudy předchozí.

Proto jen pro úplnost je třeba dodat, že mezi skutkovými zjištěními, která soudy po zhodnocení provedených důkazů učinily, a právním posouzením věci není dán žádný rozpor. Soudy své skutkové závěry opřely o konkrétní zjištění učiněná na základě provedených důkazů. Z obsahu spisu je zřejmé, že oba soudy se ve smyslu požadavků vyplývajících z ustanovení § 2 odst. 5, 6 tr. ř. náležitě vypořádaly se všemi skutečnostmi důležitými pro své rozhodnutí a Nejvyšší soud v tomto směru neshledal důvodu k žádným podstatným výtkám na jejich adresu. Nejedná se tak o případ, kdy jsou skutkové závěry soudů v extrémním nesouladu s provedenými důkazy anebo z nich v žádné možné interpretaci odůvodnění soudních rozhodnutí nevyplývají, a kdy je nutno takovéto rozhodnutí považovat za stojící v rozporu s čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, jakož i s čl. 90 Ústavy ( srov. usnesení Ústavního soudu ze dne 3. 2. 2005, sp. zn. III. ÚS 578/04 ).

Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. Nejvyšší soud dovolání odmítne, jde-li o dovolání zjevně neopodstatněné. Jelikož jednání obviněného bylo správně a v souladu se zákonem právně posouzeno, jako trestný čin znásilnění podle § 241 odst. 1, odst. 3 písm. b ) tr. zák., v souladu s výše citovaným ustanovením trestního řádu bylo ze všech již uvedených důvodů dovolání obviněného J. B. odmítnuto. Nejvyšší soud toto své rozhodnutí pak učinil za podmínek § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř. v neveřejném zasedání.

P o u č e n í : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. ř. )

V Brně dne 18. prosince 2012

Předseda senátu :
JUDr. František H r a b e c

Nejvyšší soud

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 10 To 93/2011

Krajského soudu v Českých Budějovicích

sp. zn. 20 T 32/2011

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Krajský soud v Českých Budějovicích

sp. zn. 20 T 32/2011

účinného do 31. 12. 2009

§ 196 odst. 1 tr. zákoníku

Okresního soudu v Českém Krumlově

č. j. 1 T 63/2011 – 88

§ 241 odst. 3 tr. zák.

§ 35 odst. 2 tr. zák.

Okresního soudu v Českém Krumlově

č. j. 1 T 63/2011 – 88

39a odst. 2 písm. c ) tr. zák.

Vrchní soud v Praze

sp. zn. 10 To 93/2011

§ 256 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265h odst. 2 tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 88 odst. 1 tr. zák.

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. ř.

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 10 To 93/2011

§ 265d odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

§ 265d odst. 2 tr. ř.

§ 265e odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b tr. ř.

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. a ) až l ) tr. ř.

Nejvyšší soud

dovolacím soudem

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 279 /03

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 449/03

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 73/03

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Dovolací soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 226 písm. b ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 1706/08

Nejvyššího soudu

sp. zn. 5 Tdo 247/2009

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

krajského soudu

soudu prvního stupně

dovolací soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Ústavního soudu

soudem prvního stupně

§ 213 odst. 1 tr. ř.

dovolací soud

krajský soud

krajský soud

odvolací soud

dovolací soud

Soud prvního stupně

krajský soud

dovolacímu soudu

dovolací soud

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

Nejvyšší soud

čl. 90 Ústavy

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 578/04

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

§ 265n tr. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatelky Ing. D. F., zastoupené JUDr. Věrou Valnou, advokátkou se sídlem Jindřichův Hradec, nám T. G. Masaryka 105/I, proti rozsudku Okresního soudu v Jindřichově Hradci ze dne 20. 7. 2009, čj. 9 P 284/2004 - 113, a rozsudku Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 21. 10. 2009, čj. 7 Co 2269/2009 - 147, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včasnou ústavní stížností stěžovatelka navrhla zrušení v záhlaví uvedených rozsudků, z nichž prvým Okresní soud v Jindřichově Hradci zamítl návrh, aby bývalí manželé Ing. D. F. ( stěžovatelka ) a Ing. K. F. ( její bývalý manžel ) byli zproštěni poručenství k nezletilé Evě M. ( jedná se o pseudonym ) a výlučnou poručnicí byla ustanovena buď Ing. D. F., případně Ing. K. F. Krajský soud v Českých Budějovicích tento rozsudek potvrdil.

V ústavní stížnosti uvedla, že návrh na zrušení poručnictví svého bývalého manžela odůvodnila zejména tím, že poručnicí nezletilé Evy M. ( své neteře ) byla ustanovena na přání a doporučení její matky, tedy své sestry. V květnu r. 2004 stěžovatelka onemocněla, proto navrhla rozšířit poručnictví i na svého manžela Ing. K. F. V říjnu r. 2008 podal její manžel Ing. K. F. návrh na rozvod. Rozvodový rozsudek nabyl právní moci dne 17. 2. 2009. Tvrzení svého bývalého manžela o tom, že má zájem být dál poručníkem, považuje stěžovatelka "za účelové". Podle stěžovatelky není v rozporu se zájmem nezletilé, aby její poručnicí byla pouze jedna osoba, tedy stěžovatelka, čímž bude respektováno přání, dnes již zemřelé, matky nezletilé. Přechodná potřeba druhého poručníka, tedy bývalého manžela stěžovatelky, již zcela pominula. Obecné soudy obou stupňů tak porušily její základní práva zakotvená v čl. 36 odst. 1 a v čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod tím, že nerozhodovaly v souladu s ustanoveními § 120, § 132 a § 154 OSŘ.

Z připojených rozhodnutí obecných soudů Ústavní soud zjistil, že Okresní soud v Jindřichově Hradci zamítl návrh, kterým stěžovatelka požadovala, aby bývalí manželé Ing. D. F. a Ing. K. F. byli zproštěni poručenství k nezl. Evě M. a výlučnou poručnicí byla ustanovena Ing. D. F., případně Ing. K. F. V odůvodnění svého rozsudku soud prvního stupně poukázal na skutečnost, že základním kritériem je zájem dítěte. I když oba poručníci mají po rozvodu problémy ve vzájemné komunikaci, jsou oba k dítěti citově vázáni a dítě je rovněž k oběma citově vázáno. Je tedy zájmem dítěte, aby stav, který předtím vyvolala rovněž stěžovatelka, zůstal zachován.

Krajský soud v Českých Budějovicích, jako soud odvolací, rozsudek soudu prvního stupně potvrdil. Doplnil dokazování řadou dalších důkazů a dospěl k závěru, že soud prvního stupně rozhodl správně. Poukázal na ustanovení § 82 odst. 3 a § 81 zákona o rodině s tím, že v případě, kdy byli poručníci ( jako manželé ) rozvedeni, se soud musí zabývat otázkou, zda je v zájmu poručence, aby funkci poručníků vykonávali nadále rozvedení poručníci. Podle názoru odvolacího soudu soud prvního stupně tuto otázku posoudil správně. Z dokazování totiž vyplynulo, že i když jsou mezi poručníky, jako bývalými manžely, rozpory, poručník Ing. F. nijak nezasahuje do činnosti stěžovatelky, jako druhé poručnice, a jeho zájem směřuje pouze k tomu, aby se mohl i nadále s poručenkou stýkat. V řízení nebylo zjištěno, že by jeho vliv na nezletilou byl negativní, nebo že by poručenství vykonával v rozporu s jejími zájmy. Je tedy v zájmu nezletilé, aby vazby mezi ní a poručníkem nebyly zpřetrhány. Ani stěžovatelka v řízení neuvedla žádné zásadní důvody, pro které by její bývalý manžel měl být poručenství zbaven.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Stěžovatelka v ústavní stížnosti polemizuje s právními závěry obecných soudů a prosazuje svůj názor, který jediný považuje za správný. Ze všech skutečností, zjištěných v průběhu řízení, vybírá jen ty skutečnosti, které podporují její náhled na věc, a zcela ignoruje nebo popírá ostatní skutečnosti.

Ústavní soud ustáleně judikuje, že jeho úkolem je jen ochrana ústavnosti, nikoliv "běžné" zákonnosti. Ústavní soud není povolán k přezkumu správnosti aplikace podústavního práva. Zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen v případě, že shledá současně porušení základního práva či svobody. Po přezkumu ústavnosti řízení před obecnými soudy a napadených rozhodnutí Ústavní soud dospěl k závěru, že obecné soudy, po provedení rozsáhlého dokazování, správně zjistily skutkový stav věci a vyvodily z něho právní závěry, které náležitě odůvodnily. Podrobně se zabývaly všemi argumenty stěžovatelky a přesvědčivě se s nimi vypořádaly. Pokud obecné soudy rozhodly způsobem, s nímž stěžovatelka nesouhlasí, nezakládá to samo o sobě důvod k úspěšné ústavní stížnosti. Ústavní soud tak neshledal nic, co by věc posouvalo do ústavněprávní roviny. Postoj stěžovatelky ve věci, stejně jako její ústavní stížnost, je tak v podstatě jen reakcí na nezdar a rozvod jejího manželství.

Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem dospěl I. senát Ústavního soudu k závěru, že jsou splněny podmínky ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů. Proto. mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků řízení, usnesením ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 24. února 2010

Vojen Güttler, v. r.
předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Jindřichově Hradci

čj. 9 P 284/2004 - 113

Krajského soudu v Českých Budějovicích

čj. 7 Co 2269/2009 - 147

Okresní soud v Jindřichově Hradci

Krajský soud

§ 120, § 132 a § 154 OSŘ

Ústavní soud

Okresní soud v Jindřichově Hradci

soud prvního stupně

Krajský soud v Českých Budějovicích

soud odvolací

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

§ 82 odst. 3 a § 81 zákona o rodině

odvolacího soudu

soud prvního stupně

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu