U S N E S E N Í

Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 7. listopadu 2012 o dovolání obviněné P. G., proti rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 20. 3. 2012, sp. zn. 12 To 12/2012, jako odvolacího soudu v trestní věci vedené u Městského soudu v Praze pod sp. zn. 56 T 11/2010, t a k t o :

 Podle § 265i odst. 1 písm. f ) tr. ř. se dovolání obviněné P. G. o d m í t á .

O d ů v o d n ě n í :
Rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 26. 9. 2011, sp. zn. 56 T 11/2010, byla obviněná P. G. uznána vinnou zločinem zpronevěry podle § 206 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku, spáchaným dílem ve spolupachatelství podle § 23 tr. zákoníku, a odsouzena podle § 206 odst. 5 tr. zákoníku, § 58 odst. 1 tr. zákoníku k trestu odnětí svobody na čtyři roky, pro jehož výkon byla podle § 56 odst. 3 tr. zákoníku zařazena do věznice s dozorem. Tímtéž rozsudkem bylo rozhodnuto také o vině a trestu spoluobviněné Ing. V. K. a o náhradě škody.

Podle skutkových zjištění nalézacího soudu se obviněná P. G. trestné činnosti dopustila ( stručně shrnuto ) tím, že :

- sama jako pokladní TV PRODUKCE, a. s., se sídlem P., N. ( dále jen „ TV PRODUKCE “ ), v úmyslu přisvojit si finanční hotovost dílčími útoky uvedenými pod body 1. – 9. provedla výběry konkrétně specifikovaných částek peněz v hotovosti z pokladny TV PRODUKCE na základě podrobně specifikovaných výdajových pokladních dokladů, tyto peníze nepoužila k úhradě splatného závazku společnosti, ani je nevložila na některý z bankovních účtů společnosti, peníze použila pro vlastní potřebu a následně machinacemi v zápisech elektronicky vedeného účetnictví tento výběr zakryla, čímž způsobila společnosti TV PRODUKCE škodu v celkové výši 367 126 Kč ( výrok o vině pod bodem II. 1. až 9. );

- obviněné Ing. V. K. jako finanční ředitelka a P. G. jako pokladní společnosti TV PRODUKCE společně v úmyslu přisvojit si finanční hotovost dílčími útoky uvedenými pod body 1. – 105. buď obviněná P. G. prováděla výběry peněz v hotovosti z pokladny TV PRODUKCE na základě konkrétně specifikovaných pokladních výdajových dokladů, tyto peníze nepoužila k úhradě splatného závazku společnosti, ani je nevložila na některý z bankovních účtů společnosti, peníze použily společně s obviněnou Ing. V. K. pro vlastní potřebu a následně společně machinacemi v zápisech elektronicky vedeného účetnictví tyto výběry zakrývaly, nebo spoluobviněná Ing. V. K. prováděla výběry z pokladny TV PRODUKCE na základě specifikovaných pokladních výdajových dokladů nebo z bankovního účtu TV PRODUKCE, vedeného u Živnostenské banky, a. s., tyto peníze opět nepoužila k úhradě splatného závazku společnosti, ani je nevložila na některý z bankovních účtů společnosti, peníze použily společně s obviněnou P. G. pro vlastní potřebu a následně společně machinacemi v zápisech elektronicky vedeného účetnictví tyto výběry zakrývaly, čímž způsobily společnosti TV PRODUKCE škodu ve výši celkem 9 819 725,50 Kč ( výrok o vině pod bodem III. 1. až 105 ).

Označený rozsudek soudu prvního stupně napadly odvoláními obě obviněné a v neprospěch obviněné P. G., a to proti výroku o trestu, tak učinila i státní zástupkyně Městského státního zastupitelství v Praze. Rozsudkem Vrchního soudu v Praze ze dne 20. 3. 2012, sp. zn. 12 To 12/2012, bylo rozhodnuto tak, že z podnětu odvolání státní zástupkyně byl rozsudek soudu prvního stupně podle § 258 odst. 1 písm. d ), e ), odst. 2 tr. ř. zrušen ve výroku o trestu týkajícím se obviněné P. G. a podle § 259 odst. 3 tr. ř. bylo znovu rozhodnuto tak, že při nezměněném výroku o vině byla tato obviněná podle § 206 odst. 5 tr. zákoníku odsouzena k trestu odnětí svobody na pět let, pro jehož výkon byla podle § 56 odst. 3 tr. zákoníku zařazena do věznice s dozorem ( výrok I. ). Odvolání obviněné P. G. bylo podle § 256 tr. ř. zamítnuto ( výrok III. ). V dalším bylo rozhodnuto o odvolání obviněné Ing. V. K., ohledně níž odvolací soud zrušil rozsudek soudu prvního stupně ve výroku o náhradě škody FTV Prima Holding, a. s., se sídlem v P. na Ž., a podle § 265 tr. ř. byla tato obchodní společnost s nárokem na náhradu škody odkázána na řízení ve věcech občanskoprávních. Zbývající výroky ve vztahu k obviněné Ing. V. K. zůstaly nedotčeny ( výrok II. ).

 Obviněná P. G. podala proti rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 20. 3. 2012, sp. zn. 12 To 12/2012, prostřednictvím obhájce v zákonné lhůtě dovolání směřující proti výrokům o vině pod body I. ( správně má být uvedeno II. ) a III. a také proti výroku o trestu. Odkázala v něm na dovolací důvod uvedený v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. a namítla, že napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku a na jiném nesprávném hmotně právním posouzení.

Odvolací soud podle ní pochybil, ztotožnil-li se s právním názorem soudu prvního stupně v tom, že její jednání posoudil jako trestný čin zpronevěry podle § 206 tr. zákoníku, neboť skutková podstata trestného činu zpronevěry z hlediska objektivní stránky tohoto trestného činu předpokládá „ přisvojení si “ cizí věci nebo majetkové hodnoty, která byla pachateli svěřena. Ze skutkové věty uvedené v obžalobě i rozsudku nalézacího soudu vyplývá, že byly zjištěny především machinace v účetnictví poškozené společnosti. Tyto machinace v účetnictví měly zakrývat některé výběry peněz z pokladny či z účtu poškozené společnosti. V popisu skutku se sice uvádí, že obviněné použily získané finanční prostředky pro vlastní potřebu, avšak to je pouze subjektivní údaj objevující se ve výrokové části obžaloby a rozsudku soudu prvního stupně. Obžaloba ani soudy netvrdí, že by se finanční prostředky u obviněných nalezly, že by je vůbec dostaly do své fyzické sféry a nepodává ani vysvětlení, co se s nimi stalo, ač jde o poměrně značnou finanční částku. Obviněná vyjádřila přesvědčení, že předpokladem právního posouzení skutku jako zvlášť závažného zločinu zpronevěry je zjištění, že obviněné si tyto finanční prostředky přisvojily, tedy že svými účetními machinacemi nezakrývaly neoprávněné čerpání finančních prostředků z pokladny či účtu poškozené společnosti třetími osobami. Z popisu skutku nelze jednoznačně vysledovat, že obviněné jednaly v úmyslu předmětný zločin spáchat. Naopak popisu skutku odpovídá možnost, že zejména obviněná P. G. vůbec nevěděla, k čemu její součinnost s obviněnou Ing. V. K. směřuje. Posoudit proto její chování po subjektivní stránce jako jednání úmyslné bylo nesprávné. Dovolatelka mínila, že právní posouzení skutku jako trestného činu zkreslování údajů o stavu hospodaření a jmění podle § 254 tr. zákoníku, by bylo za předpokladu, že by bylo možno dovodit úmysl, přiléhavější.

Dále obviněná vytkla, že odvolací soud nedůvodně vyloučil výjimečné použití ustanovení § 58 odst. 1 tr. zákoníku, když je zřejmé, že v daném případě jsou dány mimořádné okolnosti jak vzhledem k poměrům pachatelky, tak vzhledem k okolnostem případu. V této souvislosti obhajoba zdůraznila, že v případě obviněné se jedná o dosud bezúhonnou nemocnou ženu ve věku 68 let, přičemž i odvolací soud konstatoval, že její podíl na trestné činnosti je výrazně nižší než spolupachatelky Ing. V. K.

Obviněná navrhla, aby Nejvyšší soud napadený rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 20. 3. 2012, sp. zn. 12 To 12/2012, zrušil a věc vrátil tomuto soudu k novému projednání a rozhodnutí, popřípadě aby sám obviněnou obžaloby zprostil.

 K dovolání obviněné se vyjádřil státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství, který ve vztahu k dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. konstatoval, že jej naplňují pouze námitky, podle kterých popis skutku neobsahuje skutečnosti, které by odpovídaly zákonnému znaku přisvojení si cizí svěřené věci. Tyto námitky však nepovažoval za důvodné, protože tvrzení dovolatelky v tom smyslu, že popis skutku se týká především machinací v účetnictví společnosti, neodpovídá skutečnosti. Podle státního zástupce je v tzv. skutkových větách opakovaně uvedeno, že dovolatelka či obě obviněné peníze vybraly z pokladny poškozené společnosti, nepoužily je však k úhradě splatných závazků ani je nevložily na některý z bankovních účtů společnosti a peníze použily pro vlastní potřebu. Takovéto konstatování, byť je v části týkající se použití finančních prostředků poměrně obecné, podle názoru státního zástupce odpovídá všem znakům „ přisvojení si “ cizí svěřené věci. Předmětné finanční prostředky nepochybně nebyly obviněné svěřeny za tím účelem, aby je používala pro svoji potřebu; současně je nepochybné, že pokud obviněná peníze pro vlastní potřebu spotřebovala, pak tím zcela vyloučila jakoukoli další dispozici svěřitele, tj. společnosti TV PRODUKCE, s těmito finančními prostředky. Použití dovolatelkou zmiňované právní kvalifikace trestného činu zkreslování údajů o stavu hospodaření a jmění podle § 254 tr. zákoníku neshledal v předmětné trestní věci vůbec případným, protože toto ustanovení při splnění dalších zákonných podmínek postihuje mj. jednání pachatele, který, stručně řečeno, uvádí v účetnictví nepravdivé údaje v úmyslu ohrozit majetková práva jiného nebo včasné a řádné vyměření daně, nepostihuje ale jednání pachatele, který uvádí nepravdivé údaje v účetnictví proto, aby zakryl vlastní majetkovou trestnou činnost.

Ohledně námitek proti výši uloženého trestu vyslovil státní zástupce právní názor, že nenaplňují uvedený dovolací důvod. K nápravě vad týkajících se druhu a výměry trestu je určen dovolací důvod podle§ 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř. Ani v rámci tohoto dovolacího důvodu však nelze vznášet námitky toliko proti přílišné přísnosti trestu, jestliže jde jinak o trest, jehož uložení zákon připouští a který byl vyměřen v rámci zákonné trestní sazby. V rámci žádného z citovaných dovolacích důvodů se nelze domáhat mimořádného snížení trestu odnětí svobody podle § 58 tr. zákoníku.

Státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství proto navrhl, aby Nejvyšší soud dovolání podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. odmítl jako zjevně neopodstatněné.

Nejvyšší soud jako soud dovolací zjistil, že dovolání je podle § 265a tr. ř. přípustné, že je podala včas oprávněná osoba a že splňuje náležitosti obsahu dovolání ve smyslu § 265f odst. 1 tr. ř. Shledal však, že je zcela zřejmé, že projednání dovolání by nemohlo zásadně ovlivnit postavení obviněné a otázka, která má být z podnětu dovolání řešena, není po právní stránce zásadního významu.

Podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. lze dovolání podat, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení.

V mezích uplatněného dovolacího důvodu lze tedy namítat, že skutek, jak byl soudem zjištěn, byl nesprávně právně kvalifikován jako trestný čin, ačkoliv o trestný čin nejde nebo jde o jiný trestný čin, než kterým byl obviněný uznán vinným. Na podkladě tohoto dovolacího důvodu nelze proto přezkoumávat a hodnotit správnost a úplnost skutkových zjištění, na nichž je napadené rozhodnutí založeno, ani prověřovat úplnost provedeného dokazování a správnost hodnocení důkazů ve smyslu ustanovení § 2 odst. 5, 6 tr. ř., poněvadž tato činnost soudu spočívá v aplikaci ustanovení procesních, nikoliv hmotně právních. Vedle vad, které se týkají právního posouzení skutku, lze vytýkat též „ jiné nesprávné hmotně právní posouzení “. Rozumí se jím zhodnocení otázky, která nespočívá přímo v právní kvalifikaci skutku, ale v právním posouzení jiné skutkové okolnosti mající význam z hlediska hmotného práva. Současně platí, že obsah konkrétně uplatněných námitek, o něž se opírá existence určitého dovolacího důvodu, musí věcně odpovídat zákonnému vymezení takového dovolacího důvodu podle § 265b tr. ř., přičemž nestačí jen formální odkaz na příslušné ustanovení obsahující některý z dovolacích důvodů.

Námitky obviněné v té části jejího dovolání, v níž zpochybňovala správnost právní kvalifikace jednání jakožto zločinu zpronevěry, lze pod uplatněný důvod podřadit. Z hlediska napadeného rozsudku a obsahu dovolání jsou významné otázky, zda skutek obviněné P. G., jak byl zjištěn a popsán nalézacím soudem, vykazuje znaky zločinu zpronevěry podle § 206 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku, jenž byl spáchán dílem ve spolupachatelství podle § 23 tr. zákoníku ( dílčí útoky popsané pod bodem III. rozsudku ), jak jej posoudily soudy, či zda je nutno kvalifikovat jej jako trestný čin zkreslování údajů o stavu hospodaření a jmění podle § 254 tr. zákoníku, jak naznačovala ve svém dovolání obviněná, případně jako jiný trestný čin, nebo se vůbec o žádný trestný čin nejedná.

K posouzení správnosti rozhodování soudů je třeba předně uvést, že přes enormní rozsah předmětné trestné činnosti obou společně stíhaných obviněných se podařilo jejich činnost přesvědčivě zdokumentovat a zajistit dostatek důkazů, které podávají jasný obraz o jejich jednání. Nalézací soud svá správná skutková zjištění opřel zejména o výpovědi většího počtu svědků ( pracovníků poškozené obchodní společnosti i jejich obchodních partnerů ), celou řadu listinných důkazů, zejména faktur od subdodavatelů poškozené společnosti a výpisů z jejich bankovních účtů, další písemnosti poskytnuté bankami, u nichž měla tato obchodní společnost vedené účty nebo z jejichž bankomatů docházelo k výběrům peněz. Dále měl k dispozici různé vnitřní organizační dokumenty poškozené společnosti, včetně seznamu osob s přístupovými právy do elektronicky vedeného účetnictví společnosti TV PRODUKCE a předávacích protokolů, účetních knih a inventarizačního zápisu. Ve věci byl vypracován rozsáhlý znalecký posudek a na něj navazující dodatek znaleckým ústavem Vox Consult, s. r. o., jehož účelem bylo prověřit všechny sporné platby za jednotlivé roky. Právě obsahem tohoto posudku je závěr, že – zjednodušeně řečeno – docházelo k fiktivním účetním operacím, které nikdy nebyly fakturované uvedenými subdodavateli a které v konečném důsledku představovaly bezdůvodné vyvedení finančních prostředků z majetku TV PRODUKCE. V tomto znaleckém posudku jsou rovněž velice podrobně a precizně popsány ze skutkového hlediska jednotlivé kroky obviněných při páchání jejich trestné činnosti. Podrobnosti a vysvětlení některých detailů potom nastínila členka zpracovatelského týmu posudku ještě ústně v rámci hlavního líčení, kde mimo jiné uvedla, že vzhledem k tomu, že se jednalo o poměrně složité operace a byly zaúčtovány formálně správně, se znalecký ústav domnívá, že k takovýmto postupům nebyl jiný důvod než vyvádění peněz z majetku poškozené společnosti, přičemž se dá dobře zpětně dokumentovat, z jakých elektronických přístupových adres se tak dělo. Mezi těmito přístupovými adresami figurují i adresy obou obviněných. Fyzické porovnávání jednotlivých dokladů s tím, co bylo skutečně zaúčtováno, potom jednoznačně vedlo k zjištění, že operace, které směřovaly k vyvedení prostředků mimo poškozenou společnost, byly prováděny z přístupových adres obou obviněných. Uvedené skutečnosti pak jsou ještě potvrzovány svědectvími subdodavatelů, jimž měly být prováděny fiktivní platby, že odpovídající finanční prostředky vůbec neobdrželi. Nadto nalézací soud věcně přiléhavě poznamenal, že již v přípravném řízení byla provedena důkladná selekce případů, u nichž účast obviněných byla naprosto nesporná. Původně totiž bylo podezřelých účetních operací podstatně více.

S těmito skutkovými zjištěními se ztotožnil i soud odvolací a ani Nejvyšší soud nemá důvod je jakkoliv zpochybňovat, když všechny provedené důkazy ve svém souhrnu spolehlivě svědčí o tom, že obě obviněné o machinacích nejenže nemohly nevědět, respektive je samy prováděly, ale jsou i těmi osobami, u nichž peníze vybrané z účtů, pokladny nebo prostřednictvím bankomatů i končily, tedy osobami, které si je přisvojovaly, jak bude dále vyloženo.

Zločinu zpronevěry podle § 206 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku se dopustí, kdo si přisvojí cizí věc nebo jinou majetkovou hodnotu, která mu byla svěřena, a způsobí tak na cizím majetku škodu velkého rozsahu. Škodou velkého rozsahu se rozumí škoda ve výši nejméně 5 000 000 Kč, jak vyplývá z výkladového pravidla pro určení hranic výše škody obsaženého v ustanovení § 138 odst. 1 tr. zákoníku.

Pachatel si přisvojí cizí věc nebo jinou majetkovou hodnotu ( § 134 tr. zákoníku ), která mu byla svěřena, jestliže s věcí nebo jinou majetkovou hodnotou naloží v rozporu s účelem, k němuž mu byla cizí věc nebo jiná majetková hodnota dána do opatrování nebo do dispozice, a to způsobem, který maří základní účel svěření. Přisvojení je tedy takové nakládání pachatele s věcí nebo jinou majetkovou hodnotou, které má trvale vyloučit svěřitele z dispozice s věcí nebo jinou majetkovou hodnotou ( v tom se zpronevěra odlišuje od neoprávněného užívání cizí věci podle § 207 odst. 1 alinea 2 tr. zákoníku ). Přisvojením takové věci se nerozumí získání věci do vlastnictví, neboť trestným činem nelze nabýt vlastnického práva, nýbrž získání možnosti neomezené dispozice s věcí, není však rozhodné, jak poté pachatel s přisvojenou věcí, která mu byla svěřena, skutečně nakládá. O přisvojení jde tedy i v případě, když pachatel věc po dokonání činu někomu daruje, ztratí, utratí nebo ji zničí apod. Skutečnost, že není zjištěno, jak pachatel naložil s přisvojenými prostředky, nebrání závěru o spáchání trestného činu zpronevěry podle § 248 tr. zák., za předpokladu, že s nimi nenaložil v souladu s účelem jejich svěření ( k tomu též č. 23/2004 Sb. rozh. tr., přiměřeně usnesení Nejvyššího soudu sp. zn. 11 Tdo 1395/2003, 3 Tdo 425/2004, 5 Tdo 1306/2005 aj. ).

Z hlediska subjektivní stránky se pro spáchání trestného činu zpronevěry vyžaduje existence úmyslu, směřujícího k naplnění alespoň základní skutkové podstaty tohoto trestného činu, přičemž tento úmysl zpravidla vznikne až později, nikoli hned při svěření věci. Může však být už při svěření věci, jestliže svěření nebylo dosaženo vyvoláním nebo využitím omylu. Trestný čin je spáchán úmyslně, jestliže pachatel chtěl způsobem v trestním zákoně uvedeným porušit nebo ohrozit zájem chráněný tímto zákonem – úmysl přímý [§ 15 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku], nebo věděl, že svým jednáním může takové porušení nebo ohrožení způsobit, a pro případ, že je způsobí, byl s tím srozuměn – úmysl nepřímý, eventuální [§ 15 odst. 1 písm. b ) tr. zákoníku].

Pokud jde o zavinění ohledně těžšího následku, tedy v tomto případě vzniku škody velkého rozsahu, postačí ve smyslu § 17 písm. a ) tr. zákoníku pouze nedbalost. Z nedbalosti je trestný čin spáchán, jestliže pachatel věděl, že může způsobem uvedeným v trestním zákoně porušit nebo ohrozit zájem chráněný takovým zákonem, ale bez přiměřených důvodů spoléhal, že takové porušení nebo ohrožení nezpůsobí – nedbalost vědomá [§ 16 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku], nebo sice nevěděl, že svým jednáním může takové porušení nebo ohrožení způsobit, ač o tom vzhledem k okolnostem a k svým osobním poměrům vědět měl a mohl – nedbalost nevědomá [§ 16 odst. 1 písm. b ) tr. zákoníku].

Pachatelem může být jen fyzická osoba, které byla věc nebo jiná majetková hodnota svěřena a která si ji neoprávněně přisvojila. Pachatel, který si na základě předchozí dohody přisvojuje cizí věci společně s osobou, jíž byly svěřeny, se těchto věcí nezmocňuje ve smyslu § 205 odst. 1 tr. zákoníku o trestném činu krádeže, ale účastní se na přisvojení svěřené věci, tedy na jednání, jež má povahu zpronevěry podle § 206 odst. 1 tr. zákoníku. Nejde však o spolupachatelství na tomto trestném činu, ale o některou z forem účastenství podle § 24 odst. 1 tr. zákoníku ( srov. rozhodnutí č. 26/1995 Sb. rozh. tr. ).

Rozsudky soudů obou stupňů ve svých výrokových částech jasně deklarují, že dovolatelka ( a stejně tak spoluobviněná Ing. V. K. ) se dopustila zločinu zpronevěry podle § 206 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku. Tomuto právnímu závěru však neodpovídá odůvodnění rozsudku nalézacího soudu, jelikož nelze přehlédnout, že tento soud do příslušné části odůvodnění – v rozporu s dikcí obsaženou ve výrokové části rozsudku – vložil pasáže, které by odpovídaly právní kvalifikaci skutku jakožto zločinu podvodu podle § 209 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku ( viz str. 185, 186 rozsudku soudu prvního stupně ). Je s podivem, že na zmíněný nedostatek neupozornila obhajoba ani státní zástupce v rámci podaných odvolání a že na něj ( jako na zřejmou nesprávnost ) nijak nereagoval ani odvolací soud. Přestože tato skutečnost nebyla výslovně učiněna předmětem dovolání, Nejvyšší soud považuje za nezbytné na tento nedostatek upozornit, aniž by z něj samotného vyvozoval existenci chybného právního posouzení skutku. S právním posouzením dílčích útoků obviněné pod body II. a III. 1. – 89. totiž souhlasí, jeho pochybnosti o správnosti právního posouzení skutku se soustřeďují toliko k dílčím útokům pod body III. 90. – 105. výroku o vině rozsudku nalézacího soudu.

Obviněná P. G. v dovolání především namítla, že její jednání bylo nesprávně právně kvalifikováno jako zločin zpronevěry podle § 206 tr. zákoníku proto, že jednak nebyly spolehlivě zjištěny zákonné znaky objektivní stránky tohoto zločinu ( nebylo zjištěno, že si finanční prostředky přisvojila, rozsudek soudu prvního stupně netvrdí, že by se peněžní prostředky u ní či spoluobviněné nalezly, že by se vůbec dostaly do jejich „ fyzické “ sféry, nevysvětluje, co se s nimi stalo ), a jednak že z popisu skutku nelze vysledovat úmysl spáchat předmětný zločin. Tyto výhrady ale nelze akceptovat.

Z dříve uvedeného je patrné, že obviněná P. G. svým jednáním s výjimkou skutků popsaných pod body III. 90. – 105. naplnila všechny zákonné znaky zločinu zpronevěry podle § 206 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku, když jednak sama jako pokladní obchodní společnosti TV PRODUKCE ( skutky pod bodem II. výroku o vině rozsudku nalézacího soudu ), jednak společně s obviněnou Ing. V. K., finanční ředitelkou této obchodní společnosti ( skutky pod bodem III. 1. – 89. výroku o vině tohoto rozsudku ) prováděla výběr peněz v hotovosti z pokladny TV PRODUKCE, tyto peníze nepoužila k úhradě závazků společnosti, ani je nevložila na žádný z jejích bankovních účtů, nýbrž je použila, popř. použily společně se spoluobviněnou, pro vlastní potřebu a následně společnými machinacemi v zápisech elektronicky vedeného účetnictví výběr zakryla. Z popisu jednání obviněných v tzv. skutkových větách rozsudku soudu prvního stupně jednoznačně vyplývá, že dovolatelce byly svěřeny cizí peněžní prostředky, které jsou věcí v právním smyslu slova, aby jimi prováděla platby závazků poškozené společnosti – svého zaměstnavatele. Jestliže s nimi zacházela v rozporu s účelem svěření a peníze sama nebo ve spolupráci se spoluobviněnou Ing. V. K. vyváděla fakticky z moci svěřitele – obchodní společnosti TV PRODUKCE, svého zaměstnavatele, lze takové jednání již samo o sobě hodnotit jako přisvojení si těchto peněz, když pro naplnění skutkové podstaty zločinu zpronevěry není zásadní, jakým způsobem s těmito penězi obviněná naložila, respektive co se s nimi stalo nebo kde se nyní nacházejí.

Vzhledem k tomu, že popsanými skutky ( i bez započítání výše škody způsobené dílčími útoky pod body III. 90. – 105. výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně ) došlo ke zpronevěření částky, která výrazně přesahuje hranici škody velkého rozsahu, tedy 5 000 000 Kč, není žádných pochybností ani o správnosti aplikace kvalifikované skutkové podstaty uvedeného zločinu, který má povahu zvlášť závažného zločinu. Z rozsahu a sofistikovaného způsobu provádění trestné činnosti, jakož i zkušeností obou obviněných nelze rozumně vyvodit jinou formu zavinění než úmysl přímý.

Jestliže Nejvyšší soud zpochybnil správnost právního posouzení skutků popsaných pod body III. 90. – 105. výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně, pak důvodem, pro který tak učinil, je ta skutečnost, že v době páchání těchto trestných činů již dovolatelka nebyla zaměstnankyní poškozené společnosti, a tedy nelze předmětné prostředky považovat za jí svěřené, což je jeden ze základních předpokladů naplnění objektivní stránky tohoto trestného činu. I když skutky uvedené pod body III. 90. – 105. byly nesprávně kvalifikovány jako pokračování zločinu zpronevěry spáchaného ve spolupachatelství podle § 206 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku ve spojení s § 23 tr. zákoníku, rozhodně nejde o činy beztrestné, bylo na místě tyto skutky posoudit jako pomoc ke zločinu zpronevěry podle § 24 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku, § 206 odst. 1, odst. 4 písm. d ) tr. zákoníku, neboť hlavní pachatelkou spoluobviněnou Ing. V. K., jíž byly peníze coby finanční ředitelce rovněž svěřeny, takto způsobená celková škoda přesahuje částku 500 000 Kč coby hranici značné škody. Vzhledem k tomu, že účastenství na trestném činu jiného je z hlediska trestního práva samostatnou skutkovou podstatou, jednalo by se v případě obviněné P. G. o souběh dvou trestných činů, tedy zpronevěry podle § 206 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku a pomoci k trestnému činu zpronevěry podle § 24 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku, § 206 odst. 1, odst. 4 písm. d ) tr. zákoníku. Takový závěr ale nemůže nikterak významně, natož zásadně, ovlivnit postavení obviněné, otázka právního posouzení takového jednání není po stránce právní zásadního významu, nejde o otázku v praxi soudů nikterak výjimečnou, a navíc naznačené komplexní právní posouzení jednání obviněné lze v konkrétním případě vnímat jako výsledek pro obviněnou nepříznivější. Změnit rozhodnutí v neprospěch obviněné lze podle § 265p odst. 1 tr. ř. pouze v případě, že dovolání by bylo podáno nejvyšším státním zástupcem v neprospěch obviněné, což není tento případ.

Ve stručnosti je třeba zmínit se také o časové působnosti trestního zákona, a to vzhledem k tomu, že všechny dílčí útoky byly spáchány v době účinnosti předchozího trestního zákona č. 140/1961 Sb., trestní zákon, ve znění pozdějších předpisů, účinného do 31. 12. 2009 ( dále jen „ tr. zák “ ).

Trestnost činu se posuzuje podle zákona účinného v době, kdy byl čin spáchán; podle pozdějšího zákona se posuzuje jen tehdy, jestliže to je pro pachatele příznivější ( § 2 odst. 1 tr. zákoníku, shodně také § 16 odst. 1 tr. zák. ). Podle teoretických východisek se při posuzování trestnosti činu konkrétní čin pachatele musí nejprve podřadit pod souhrn všech v úvahu přicházejících norem trestněprávní povahy účinných v době spáchání trestného činu, neboť trestnost činu se zásadně posuzuje podle doby jeho spáchání. Pro posouzení otázky, zda použití pozdějšího trestního zákona by bylo pro pachatele příznivější, je rozhodující celkový výsledek z hlediska trestnosti posuzovaného činu, jehož by bylo dosaženo při aplikaci zákona účinného v době spáchání činu a zákona pozdějšího ( k tomu např. č. 32/1951, 73/1951, 76/1951, 35/1962 Sb. rozh. tr. aj. ). Jestliže okolnosti vztahující se ke spáchání činu a k osobě pachatele jsou stejně významné podle nové i dřívější trestně právní úpravy, pak pro závěr, který z posuzovaných trestních zákonů je ve smyslu ustanovení § 2 odst. 1 trestního zákoníku, resp. § 16 odst. 1 tr. zák. pro pachatele příznivější, je rozhodující srovnání trestních sazeb uvedených v posuzovaných zákonech a trestů, které lze na jejich základě uložit ( srov. rozhodnutí pod č. 11/1991 Sb. rozh. tr. ). Podle předchozí právní úpravy by jednání obviněné odpovídalo kvalifikaci podle § 248 odst. 4 tr. zák., přičemž trestní sazba odnětí svobody stanovená zákonem u tohoto trestného činu činí pět až dvanáct let. Naproti tomu trestní sazba odnětí svobody uvedená v ustanovení § 206 odst. 5 tr. zákoníku činí pět až deset let. Z uvedeného je zřejmé, že soudy správně na jednání obviněné aplikovaly pozdější právní úpravu, protože je pro obviněnou příznivější z důvodu nižší horní hranice trestní sazby odnětí svobody.

Dovolací soud proto akceptoval právní kvalifikaci jednání obviněné jako zločin zpronevěry podle § 206 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku. Pokud měla obviněná dále za to, že přiléhavější by byla právní kvalifikace skutku jako trestného činu zkreslování údajů o stavu hospodaření a jmění podle § 254 tr. zákoníku, nelze jí rovněž přisvědčit.

Trestného činu zkreslování údajů o stavu hospodaření a jmění podle § 254 odst. 1 tr. zákoníku se dopustí, kdo nevede účetní knihy, zápisy nebo jiné doklady sloužící k přehledu o stavu hospodaření a majetku nebo k jejich kontrole, ač je k tomu podle zákona povinen,
 kdo v takových účetních knihách, zápisech nebo jiných dokladech uvede nepravdivé nebo hrubě zkreslené údaje, nebo
 kdo takové účetní knihy, zápisy nebo jiné doklady změní, zničí, poškodí, učiní neupotřebitelnými nebo zatají,
 a ohrozí tak majetková práva jiného nebo včasné a řádné vyměření daně.

Objektem tohoto trestného činu zařazeného do hlavy VI. označené jako Trestné činy hospodářské, dílu 3 ( trestné činy proti závazným pravidlům tržní ekonomiky a oběhu zboží ve styku s cizinou ) je zájem na řádném vedení a uchování účetnictví a dalších dokladů sloužících k přehledu o stavu hospodaření a majetku nebo k jejich kontrole. Uváží-li se podstata jednání obviněné, které má zjevně primárně majetkový charakter, přičemž machinace v účetnictví směřovaly výlučně k jeho zakrytí a měly zabránit jeho odhalení, pak nutno odmítnout správnost úvahy dovolatelky, že její jednání mělo být posouzeno toliko jako trestný čin zkreslování údajů o stavu hospodaření a jmění ve smyslu § 254 tr. zákoníku. Nabízí se toliko otázka, zda v konkrétním případě přichází v úvahu použití tohoto právního posouzení skutku vedle již použité právní kvalifikace jako zločinu zpronevěry podle § 206 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku. Teorie trestního práva ( viz Šámal, P. a kol. Trestní zákoník II. díl. 2. vydání. Praha : C. H. Beck, 2012, s. 2592, 2593 ) a ani soudní judikatura ( k tomu např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31. 5. 2006, sp. zn. 5 Tdo 629/2006, publikované v Souboru trestních rozhodnutí Nejvyššího soudu, sešit 27, pod č. T 908. ) totiž nevylučují možnost souběhu trestného činu podle § 254 tr. zákoníku a jiného trestného činu, který byl spácháním trestného činu podle § 254 tr. zákoníku zakrýván. V praxi soudů se tak připouští možnost jednočinného souběhu trestných činů zkreslování údajů o stavu hospodaření a jmění podle § 254 odst. 1 tr. zákoníku a zpronevěry podle § 206 tr. zákoníku s argumentem, že hrozbou trestního postihu za trestný čin podle § 254 odst. 1 tr. zákoníku zde není nepřípustně nucen k doznání trestného činu zpronevěry podle § 206 tr. zákoníku. Za těchto okolností by ovšem úvahy a případné závěry o jednočinném souběhu uvedených trestných činů směřovaly k rozhodnutí v neprospěch obviněné, což učinit nelze, jelikož je dovolací soud vázán zásadou zákazu reformationis in peius, jak již bylo dříve vyloženo.

Obviněná také nesouhlasila s postupem odvolacího soudu, vyloučil-li možnost použití ustanovení § 58 odst. 1 tr. zákoníku. Měla za to, že pro použití tohoto zákonného ustanovení jsou splněny předpoklady jak vzhledem k okolnostem případu ( rozsah její trestné činnosti byl výrazně nižší než u spoluobviněné ), tak vzhledem k jejím poměrům ( věk, zdravotní stav ), a uložený trest je nepřiměřeně přísný.

Tato námitka proti výměře uloženého trestu nenaplňuje podle převažující praxe dovolacího soudu žádný ze zákonem vymezených dovolacích důvodů. Nekoresponduje s dovolacím důvodem uvedeným v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., protože nesměřuje proti právnímu posouzení prokázaného skutku, ale proti výměře trestu, který má za příliš přísný. Výrok o trestu lze sice i v dovolacím řízení napadat s odkazem na dovolací důvod uvedený v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. v alternativě nesprávného hmotně právního posouzení, a to např. pro pochybení soudu v právním závěru o tom, zda měl či neměl být ukládán úhrnný nebo souhrnný trest, popř. společný trest za pokračování v trestném činu. Obecně ale platí, že pro námitky vůči druhu a výměře uloženého trestu je určen dovolací důvod uvedený v ustanovení § 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř. Podle tohoto ustanovení lze dovolání podat, byl-li obviněnému uložen takový druh trestu, který zákon nepřipouští, nebo mu byl uložen trest ve výměře mimo trestní sazbu stanovenou v trestním zákoně na trestný čin, jímž byl uznán vinným. Druhem trestu, který zákon nepřipouští, se zde rozumí zejména případy, v nichž by byl uložen některý z druhů trestů uvedených v § 52 tr. zákoníku bez splnění těch podmínek, které zákon předpokládá, tj. pokud v konkrétním případě určitému pachateli za určitý trestný čin nebylo možno uložit některý z druhů trestů. Trest ve výměře mimo trestní sazbu je pak uložen tehdy, pokud soud při jeho ukládání překročil horní či dolní hranici trestní sazby uvedené v příslušném zákonném ustanovení zvláštní části trestního zákona, a to včetně nesprávného použití ustanovení § 58 tr. zákoníku upravujícího mimořádné snížení trestu odnětí svobody. Pro úplnost je na místě dodat, že ustanovení § 58 tr. zákoníku upravuje celou řadu důvodů pro mimořádné snížení trestu odnětí svobody, a to dokonce s odlišnými dopady na spodní hranici modifikované trestní sazby, odlišnými možnostmi soudů vedoucích k jejich aplikaci.

Pod nesprávným užitím § 58 odst. 1 tr. zákoníku, o něž se v tomto případě jedná, je z hlediska důvodu dovolání obsaženého v ustanovení § 265b odst. 1 písm. ) tr. ř. třeba chápat případy, kdy nebyly splněny podmínky pro mimořádné snížení trestu odnětí svobody podle § 58 odst. 1 tr. zákoníku a přesto byl uložen trest pod dolní hranicí příslušné zákonné sazby s poukazem na citované ustanovení. S odkazem na tento dovolací důvod se však nelze domáhat toho, aby byl Nejvyšším soudem uložen trest za použití § 58 odst. 1 tr. zákoníku pod dolní hranici jeho zákonné trestní sazby, protože pokud odvolací soud nevyužil tohoto oprávnění a nepostupoval podle citovaného ustanovení, ale trest vyměřil v rámci zákonné trestní sazby, nelze dovodit, že trest byl uložen ve výměře mimo trestní sazbu stanovenou trestním zákonem za trestný čin, jímž byla obviněná uznána vinnou ( srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 16. 7. 2002, sp. zn. 7 Tdo 356/2002, ze dne 26. 3. 2003, sp. zn. 5 Tdo 264/2003, ze dne 6. 5. 2003, sp. zn. 5 Tdo 396/2003, ze dne 29. 10. 2003, sp. zn. 11 Tdo 1215/2003, ze dne 26. 6. 2012, sp. zn. 11 Tdo 422/2012 aj. ). Z uvedeného také vyplývá, že ačkoliv skutečnost, že soud neaplikoval ustanovení § 58 odst. 1 tr. zákoníku, nenaplňuje žádný z důvodů dovolání uvedených v ustanovení § 265b odst. 1 tr. ř., není vyloučeno, aby v případě nesprávné aplikace, resp. při absenci aplikace, některé z jiných alternativ umožňujících mimořádné snížení trestu odnětí svobody předpokládaných v ustanovení § 58 odst. 2 až 6 tr. zákoníku, byl naplněn dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Z charakteru výtek obviněné se podává, že uložený trest pokládala za nepřiměřeně přísný. Pochybení soudu spočívající v nesprávné výměře uloženého trestu, zejména nesprávné vyhodnocení kritérií uvedených v § 39 odst. 1, 2, 3 tr. zákoníku a v důsledku toho uložení nepřiměřeného přísného trestu, nelze podle praxe dovolacího soudu v dovolání namítat prostřednictvím žádného z dovolacích důvodů podle § 265b odst. 1 tr. ř. ( k tomu č. 22/2003 Sb. rozh. tr. ). Dovolací soud však připouští možnost zásahu v případě, že by uložený trest byl extrémně přísný a zjevně nespravedlivý; o takovou situaci se ale nejedná.

Podle § 58 odst. 1 tr. zákoníku má-li soud vzhledem k okolnostem případu nebo vzhledem k poměrům pachatele za to, že by použití trestní sazby odnětí svobody trestním zákonem stanovené bylo pro pachatele nepřiměřeně přísné a že lze nápravy pachatele dosáhnout i trestem kratšího trvání, může snížit trest odnětí svobody pod dolní hranici trestní sazby tímto zákonem stanovené. Odvolací soud použití tohoto ustanovení vyloučil, jelikož ani okolnosti případu a ani poměry obviněné jeho aplikaci neopodstatňují, a ztotožnil se tak s odvolacími námitkami státní zástupkyně ( str. 14, 15 ). Obviněná naopak tvrdila, že jak poměry pachatele ( je nemocnou ženou ve věku 68 let, dosud bezúhonnou ), tak okolnosti případu ( menší rozsah trestné činnosti než u spoluobviněné ) pro použití tohoto ustanovení svědčí.

K uvedenému nelze nepoznamenat, že okolnosti případu rozhodně nejsou v posuzované věci tou okolností, která by případně uložení trestu odnětí svobody za použití § 58 odst. 1 tr. zákoníku opodstatňovala. Nelze totiž rozhodně přehlednout rozsah trestné činnosti dovolatelky, dobu jejího páchání, sofistikovaný způsob provedení i celkovou výši způsobené škody a nic na tom nemění ani argument většího rozsahu trestné činnosti spoluobviněné Ing. V.K. Je sice pravda, že obviněná je již starší žena, jejíž zdravotní stav není zcela uspokojivý, nicméně je v možnostech vězeňské zdravotní služby poskytnout jí potřebnou lékařskou péči, což ani ona sama nezpochybňuje. Byl-li proto obviněné uložen trest odnětí svobody na samé dolní hranici zákonné trestní sazby, jde sice o trest relativně přísný, nikoliv ale nepřiměřeně přísný. Věk obviněné, její dosavadní bezúhonnost byly přiléhavě vzaty v úvahu při rozhodování o způsobu výkonu trestu, v důsledku čehož byla obviněná pro výkon trestu zařazena do mírnějšího typu věznice, tj. do věznice s dozorem.

Nejvyšší soud proto dovolání obviněné podle § 265i odst. 1 písm. f ) tr. ř. odmítl, neboť je zcela zřejmé, že projednání dovolání by nemohlo zásadně ovlivnit postavení obviněné a otázka, která má být z podnětu dovolání řešena, není po právní stránce zásadního významu. Rozhodl tak v neveřejném zasedání za splnění podmínek § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Nejvyšší soud nerozhodoval o žádosti obviněné o přerušení výkonu rozhodnutí, kterou učinila v textu dovolání, poněvadž obviněná není osobou oprávněnou k podání takového návrhu. Předseda senátu soudu prvního stupně spis s příslušným návrhem nepředložil a předsedkyně senátu Nejvyššího soudu důvody pro případný postup podle § 265o odst. 1 tr. ř. ( a to i se zřetelem ke způsobu rozhodnutí o podaném dovolání ) neshledala.

P o u č e n í : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
V Brně dne 7. listopadu 2012

 Předsedkyně senátu : JUDr. Věra Kůrková

Nejvyšší soud

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 12 To 12/2012

odvolacího soudu

Městského soudu v Praze

sp. zn. 56 T 11/2010

§ 265i odst. 1 písm. f ) tr. ř.

Městského soudu v Praze

sp. zn. 56 T 11/2010

§ 23 tr. zákoníku

§ 206 odst. 5 tr. zákoníku

§ 58 odst. 1 tr. zákoníku

§ 56 odst. 3 tr. zákoníku

soudu prvního stupně

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 12 To 12/2012

soudu prvního stupně

§ 259 odst. 3 tr. ř.

§ 206 odst. 5 tr. zákoníku

§ 56 odst. 3 tr. zákoníku

§ 256 tr. ř.

odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 265 tr. ř.

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 12 To 12/2012

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 206 tr. zákoníku

soudu prvního stupně

§ 254 tr. zákoníku

odvolací soud

§ 58 odst. 1 tr. zákoníku

odvolací soud

Nejvyšší soud

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 12 To 12/2012

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 254 tr. zákoníku

§ 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř.

§ 58 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265a tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

§ 265b tr. ř.

§ 23 tr. zákoníku

§ 254 tr. zákoníku

soud odvolací

Nejvyšší soud

§ 138 odst. 1 tr. zákoníku

§ 134 tr. zákoníku

§ 207 odst. 1 alinea 2 tr. zákoníku

§ 248 tr. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 11 Tdo 1395/2003

3 Tdo 425/2004

5 Tdo 1306/2005

§ 15 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku

§ 15 odst. 1 písm. b ) tr. zákoníku

§ 17 písm. a ) tr. zákoníku

§ 16 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku

§ 16 odst. 1 písm. b ) tr. zákoníku

§ 205 odst. 1 tr. zákoníku

§ 206 odst. 1 tr. zákoníku

§ 24 odst. 1 tr. zákoníku

soudu prvního stupně

odvolací soud

Nejvyšší soud

§ 206 tr. zákoníku

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

soudu prvního stupně

§ 23 tr. zákoníku

§ 24 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku

§ 24 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku

§ 265p odst. 1 tr. ř.

č. 140/1961 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

účinného do 31. 12. 2009

§ 2 odst. 1 tr. zákoníku

§ 16 odst. 1 tr. zák.

§ 2 odst. 1 trestního zákoníku

§ 16 odst. 1 tr. zák.

§ 248 odst. 4 tr. zák.

§ 206 odst. 5 tr. zákoníku

§ 254 tr. zákoníku

§ 254 odst. 1 tr. zákoníku

§ 254 tr. zákoníku

Nejvyššího soudu

sp. zn. 5 Tdo 629/2006

Nejvyššího soudu

§ 254 tr. zákoníku

§ 254 tr. zákoníku

§ 254 odst. 1 tr. zákoníku

§ 206 tr. zákoníku

§ 254 odst. 1 tr. zákoníku

§ 206 tr. zákoníku

dovolací soud

odvolacího soudu

§ 58 odst. 1 tr. zákoníku

dovolacího soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř.

§ 52 tr. zákoníku

§ 58 tr. zákoníku

§ 58 tr. zákoníku

§ 58 odst. 1 tr. zákoníku

§ 265b odst. 1 písm. ) tr. ř.

§ 58 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyšším soudem

§ 58 odst. 1 tr. zákoníku

odvolací soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 7 Tdo 356/2002

sp. zn. 5 Tdo 264/2003

sp. zn. 5 Tdo 396/2003

sp. zn. 11 Tdo 1215/2003

sp. zn. 11 Tdo 422/2012

§ 58 odst. 1 tr. zákoníku

§ 265b odst. 1 tr. ř.

§ 58 odst. 2 až 6 tr. zákoníku

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 39 odst. 1, 2, 3 tr. zákoníku

dovolacího soudu

§ 265b odst. 1 tr. ř.

Dovolací soud

§ 58 odst. 1 tr. zákoníku

Odvolací soud

§ 58 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. f ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Nejvyšší soud

soudu prvního stupně

Nejvyššího soudu

§ 265o odst. 1 tr. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele Stavebního bytového družstva Krušnohor, se sídlem Most, tř. Čs. Armády 1766, zastoupeného Mgr. Věrou Kadlecovou Valnou, advokátkou se sídlem Brno, Jaselská 198/15, proti rozsudku Krajského soudu v Ústí nad Labem ze dne 7. 4. 2011, čj. 14 Co 763/2010 - 42, a rozsudku Okresního soudu v Mostě ze dne 20. 7. 2010, čj. 9 C 150/2010 - 18, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včasnou ústavní stížností, splňující i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatel navrhl zrušení shora uvedených rozhodnutí, jako porušujících čl. 2 odst. 4 Ústavy a čl. 2 odst. 3 a čl. 36 Listiny základních práv a svobod ( dále "Listina" ).

Podle stěžovatele, žalovaní L. a S. N., jako vlastníci bytu, jsou podle čl. 13 stanov povinni platit úhrady za plnění poskytovaná s jeho užíváním a zálohy na ně, příspěvky na činnost družstva a poplatky určené představenstvem. Proto podal proti nim žalobu na zaplacení nedoplatků zmíněných plateb. Má za to, že skladba a rozsah příspěvků je stanoven jinak než v zákoně č. 72/1994 Sb., kterým se upravují některé spoluvlastnické vztahy k budovám a některé vlastnické vztahy k bytům a nebytovým prostorům ( dále "zákon o vlastnictví bytů" ), který nevylučuje, aby se vztah mezi družstvem a jeho členem řídil stanovami, z nichž pak jednoznačně vyplývá jeho aktivní legitimace k vymáhání stanovami uložených povinností. Okresní soud v Mostě ( dále "soud prvního stupně" ) ve skutkově zcela shodných věcech mezi stejnými účastníky rozhodl v jeho prospěch, ve věci sp. zn. 33 C 109/2008 vydal rozsudek pro zmeškání, věc sp. zn. 9 C 265/2007 skončila rozsudkem pro uznání a ve věci sp. zn. 9 C 155/2010 schválil smír. Pokud v projednávané věci odmítl vydat rozsudek pro zmeškání, ačkoliv byly splněny zákonem stanovené podmínky pro jeho vydání, zasáhl do principu předvídatelnosti soudního rozhodnutí. Stěžovatel má za to, že zamítnutí žaloby musí být podloženo závěrem, že nároku nelze podle hmotného práva vyhovět. Svá skutková tvrzení má podložena provedenými důkazy a žalovaní žádné námitky nevznesli.

II.

Z ústavní stížnosti a připojených listin Ústavní soud zjistil, že stěžovatel podal proti shora uvedeným žalovaným žalobu na zaplacení částky 35.964,- Kč s příslušenstvím jako nezaplacených měsíčních úhrad a záloh spojených s užíváním jejich bytové jednotky v období od března 2009 do dubna 2010. Jeho žaloba byla zamítnuta rozsudkem Okresního soudu v Mostě ze dne 20. 7. 2010, čj. 9 C 150/2010 - 18. K jeho odvolání Krajský soud v Ústí nad Labem, rozsudkem ze dne 7. 4. 2011, čj. 14 Co 763/2010 - 42, změnil napadený rozsudek tak, že uložil žalovaným povinnost zaplatit stěžovateli pouze částku 1.708,- Kč jako dlužné příspěvky na správu družstva a Svazu Českých a moravských bytových družstev, ve zbytku napadený rozsudek potvrdil.

III.

Ústavní soud předesílá, jak vyslovil již v řadě svých rozhodnutí, že je soudním orgánem ochrany ústavnosti. Není tedy součástí systému všeobecného soudnictví ani soudem nadřízeným soudcům obecným. Nezkoumá proto celkovou zákonnost jimi vydaných rozhodnutí, ale soustřeďuje svou pozornost na otázky základních práv a svobod.

Po seznámení s obsahem ústavní stížnosti a konfrontaci argumentů zde uvedených s textem napadených rozhodnutí, dospěl Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná. Stěžovatel jen zopakoval námitky, které již vtělil do svého odvolání a kterými se odvolací soud zevrubně zabýval. Ústavní stížností se tak stěžovatel domáhá jen opětovného přezkoumání svých úvah o interpretaci příslušných hmotněprávních norem ve svůj prospěch. Tím v podstatě staví Ústavní soud do role další instance obecného soudnictví, což mu, jak již shora uvedeno, nepřísluší.

Stěžovatelem předložené argumenty o jeho aktivní legitimaci k vymáhání stanovami určených povinností žalovaných se přitom zřetelně pohybují pouze v rovině běžného práva. Ústavní soud ve svých četných rozhodnutích zřetelně definoval podmínky, při jejichž existenci má "vadná aplikace jednoduchého práva" za následek porušení základních práv či svobod jednotlivce. Ústavní soud jen posuzuje, zda obecné soudy v dané věci ústavně souladně posoudily konkurenci norem jednoduchého práva, sledujících určitý ústavně chráněný účel, či konkurenci interpretačních alternativ jedné konkrétní normy nebo neaplikovaly jednoduché právo svévolně ( srov. nález sp. zn. III. ÚS 321/03, nález č. 90/33, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, str. 371 ).

Pochybení podobného charakteru ve stěžovatelově věci shledáno nebylo. Soud prvního stupně uzavřel, že žalovaní byli v předmětném období povinni hradit náklady spojené se správou domu a služby spojené s užíváním jednotky příslušnému společenství vlastníků. Proto shledal ta ustanovení stanov stěžovatele, kterými odůvodnil svůj nárok, za jsoucí v rozporu s ustanoveními § 1, § 9, § 9a a § 15 zákona o vlastnictví bytů. Vzhledem k tomu, že stěžovatel působí jako statutární orgán společenství vlastníků, nemůže tak, z důvodu nedostatku své aktivní věcné legitimace, činit jménem svým, ale pouze jménem společenství vlastníků. Odvolací soud pak posoudil odlišně pouze nárok na příspěvky na správu družstva a Svazu českých a moravských bytových družstev.

Ústavní soud z obou napadených rozhodnutí zjistil, že obecné soudy se argumenty stěžovatele řádně zabývaly a své závěry, přijaté na podkladě dostatečně zjištěného skutkového stavu, logicky a srozumitelně odůvodnily. Z ústavněprávního hlediska jim tedy není možno nic vytknout. Pokud stěžovatel argumentuje porušením čl. 36 odst. 1 Listiny, je zřejmé, že toto základní právo mu upřeno nebylo, neboť obecné soudy se zákonem stanoveným způsobem věcí meritorně zabývaly a na jím vznesené argumenty adekvátně reagovaly.

Ústavní soud tedy v napadených rozhodnutích žádné vybočení, které by mělo ústavněprávní přesah, ani jejich tvrzenou "překvapivost", neshledal. Pro úplnost lze jen dodat, že rozsudek pro zmeškání tvoří výjimku z běžného kontradiktního procesu a podle § 153b OSŘ je na úvaze soudu, zda i tam, kde jsou splněny zákonné podmínky, takto rozhodne.

Ústavní soud tak dospěl k závěru, že napadenými rozhodnutími nebyla porušena základní práva stěžovatele. Proto jeho návrh podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků, odmítl jako zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 31. října 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Ústí nad Labem

čj. 14 Co 763/2010 - 42

Okresního soudu v Mostě

čj. 9 C 150/2010 - 18

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

čl. 2 odst. 4 Ústavy

č. 72/1994 Sb.

zákon o vlastnictví bytů

Okresní soud v Mostě

sp. zn. 33 C 109/2008

sp. zn. 9 C 265/2007

sp. zn. 9 C 155/2010

Ústavní soud

Okresního soudu v Mostě

čj. 9 C 150/2010 - 18

Krajský soud

čj. 14 Co 763/2010 - 42

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolací soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 321/03

Ústavního soudu

Soud prvního stupně

Odvolací soud

Ústavní soud

čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavní soud

§ 153b OSŘ

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Františka Duchoně a Vojena Güttlera o ústavní stížnosti stěžovatelky M. K. U., JUDr. Alešem Uhlířem, advokátem se sídlem K Hájku 122, Frýdek - Místek, proti usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 30. 6. 2011, č. j. 13 Nc 25/2011-263, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Ústavní soud ze soudního spisu zjistil následující.

Stěžovatelka vznesla námitku podjatosti soudkyně Okresního soudu ve Frýdku - Místku JUDr. Jany Niedobové, a to ve věci úpravy styku otce s nezletilým dítětem vedené u Okresního soudu ve Frýdku - Místku pod sp. zn. 0 Nc 372/2009. Stěžovatelka je matkou nezletilého dítěte - M. K.

Uvedenou námitku stěžovatelka odůvodnila ( č. l. 254, 256 ) členstvím soudkyně v KSČ ke dni 17. 11. 1989. Uvedla, že soudce takto spojený s totalitním režimem by mohl mít názor na osoby, které sloužily tomuto režimu jako udavači, odlišný od soudce, který s tímto totalitním režimem takto spojen není; tedy mohl by mít pochopení pro tehdy ochotné udavače. Přitom otec stěžovatelky je otcem nezletilého dítěte bezdůvodně znevažován jako "fízl", "vyděrač", osoba hodná pohrdání, bez uznání atd. Je to však naopak otec otce nezletilého dítěte, který vedl nemorální život a byl agentem StB.

Soudkyně JUDr. Jana Niedobová ve svém vyjádření k námitce podjatosti uvedla, že je pravdou, že v minulosti byla členkou KSČ; to však prý nesouvisí s jejím rozhodováním v dané věci, neboť ani k účastníkům ani k projednávané věci žádný vztah nemá, řídí se právními předpisy, a poněvadž se jedná o úpravu styku otce s nezletilým dítětem, nezabývá se prarodiči ani z jedné ani z druhé strany.

Napadeným usnesením Krajského soudu v Ostravě bylo rozhodnuto, že soudkyně Okresního soudu ve Frýdku - Místku JUDr. Jana Niedobová není vyloučena z projednání a rozhodnutí věci Okresního soudu ve Frýdku - Místku pod sp. zn. 0 Nc 372/2009.

V odůvodnění napadeného usnesení konstatoval krajský soud především následující.

Vyloučení soudce je založeno na existenci určitého důvodu vymezeného takovými konkrétně označenými a zjištěnými skutečnostmi, v jejichž světle se jeví soudcova podjatost nepochybnou. K tomu, aby soudce byl vyloučen, nestačí pocity o tom, zda lze mít pochybnosti o nepodjatosti soudce, nýbrž musí být zjištěn a najisto postaven důvod, z něhož vyplývá, že lze pochybovat o soudcově nepodjatosti. Poměr soudce k věci přitom může vyplývat z přímého právního zájmu na projednávané věci. O soudcův poměr k účastníkům nebo jejich zástupcům může jít v případě příbuzenského nebo jemu podobnému vztahu ( § 116 občanského zákoníku ), případně může jít o vztah přátelský či zjevně nepřátelský. Z námitky podjatosti, ani z vyjádření soudkyně JUDr. Jany Niedobové, nelze dovodit, že by tato soudkyně měla v projednávané věci k účastníkům či k jejich zástupcům jiný vztah, než který by vyplýval ze samotného výkonu soudnictví; členství uvedené soudkyně v KSČ a z toho konstruované pochybnosti o tom, že by mohla mít názor na osoby, které sloužily totalitnímu režimu jako udavači, odlišný od soudce, který s tímto totalitním režimem takto spojen není, důvodem pro její vyloučení ve smyslu shora ustanovení § 14 odst. 1 o. s. ř. nejsou.

II.

Proti shora citovanému usnesení Krajského soudu v Ostravě podala stěžovatelka ústavní stížnost. Podle jejího názoru bylo napadeným usnesením porušeno její základní právo na nezávislý a nestranný soud ( dle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a čl. 6 Evropské úmluvy o ohraně lidských práv a základních svobod ), a proto navrhla jeho zrušení.

V konkrétnostech stěžovatelka v ústavní stížnosti v podstatě zopakovala obsah své námitky o podjatosti soudkyně JUDr. Jany Niedobové, o které bylo napadeným usnesením rozhodnuto. Proto pro stručnost Ústavní soud odkazuje na rekapitulaci obsahu této námitky v textu tohoto usnesení pod b. I.

Stěžovatelka dodala, že se krajský soud nevypořádal se všemi jí namítanými okolnostmi. Uvedla, že posuzování rodinného prostředí není zde bez významu; jinak by soud nežádal znalecký posudek a nedošlo by na znalecké posuzování rodinného prostředí obou rodičů, matky i otce. Stěžovatelka odkázala i na nález Ústavního soudu ze dne 15. 11. 2010, sp. zn. I. ÚS 517/10.

III.

Ústavní soud předesílá, že jeho úkolem je ochrana ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ). Není součástí soustavy obecných soudů, není jim soudem nadřízeným, nepřísluší mu do jejich rozhodovací činnosti zasahovat a není pravidelnou přezkumnou instancí rozhodnutí obecných soudů. Úkolem Ústavního soudu není zabývat se porušením běžných práv fyzických nebo právnických osob, chráněných podústavními zákony, pokud takové porušení zároveň neznamená porušení ústavně zaručeného práva nebo svobody. Postup v soudním řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu a výklad jiných než ústavních předpisů a jejich aplikace při řešení konkrétních předpisů, jsou záležitostí obecných soudů. Ústavní soud může do jejich činnosti zasáhnout pouze tehdy, pokud jsou právní závěry obecných soudů v příkrém nesouladu se skutkovými zjištěními nebo z nich v žádné možné interpretaci odůvodnění nevyplývají, nebo pokud porušení některé z norem "jednoduchého" práva v důsledku svévole ( např. nerespektováním kogentní normy ) anebo v důsledku interpretace, jež je v extrémním rozporu s principy spravedlnosti ( např. uplatněním přepjatého formalismu při aplikaci práva ), zakládá porušení základního práva nebo svobody.

Takový stav však Ústavní soud nezjistil.

K základnímu právu na projednání věci nezávislým a nestranným soudem dle čl. 36 odst. 1 Listiny, resp. čl. 6 odst. 1 Úmluvy, Ústavní soud připomíná, že v usnesení ze dne 7. 7. 2008 sp. zn. IV.ÚS 1288/08 ( dostupno na adrese http ://nalus.usoud.cz ) odkázal na rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ( dále jen "Evropský soud" ) ze dne 7. 6. 2005 ve věci Chmelíř proti České republice ( stížnost č. 64935/01; dostupno ve volně přístupné databázi Evropského soudu HUDOC na adrese http ://www.echr.coe.int ), v odstavcích 55. a 56. Evropský soud uvedl, že je nezbytně nutné, aby soudy v demokratické společnosti vzbuzovaly důvěru u veřejnosti a mnohokrát zdůraznil, že musí být nestranné. Nestrannost ve smyslu čl. 6 odst. 1 Úmluvy nutno posuzovat ve dvou krocích : první spočívá ve snaze zjistit osobní přesvědčení dotyčného soudce v dané věci; druhý pak směřuje k ujištění, že osoba soudce nabízí dostatečné záruky vyloučení všech důvodných pochybností. Soudci jsou pokládáni za nestranné, dokud není prokázán opak. Při objektivním posuzování nestrannosti se zjišťuje, zda nezávisle na chování soudce lze na základě určitých ověřitelných skutečností zpochybnit jeho nestrannost, přičemž i zdání může mít jistý význam. Při posuzování, zda je v dané věci dán oprávněný důvod pro pochybnosti o nestrannosti soudce, se proto zvažuje také stanovisko účastníka, jež však není zcela rozhodující. Určujícím je, zda lze obavy účastníka považovat za objektivně odůvodněné.

Ústavní soud též akceptuje názor, že "tzv. objektivní nestrannost však nelze chápat tak, že cokoli, co může vrhnout jen stín pochybnosti na nestrannost soudce, jej automaticky vylučuje jako soudce nikoliv nestranného. Soudce není automat na rozhodování, oproštěný od jakéhokoliv světonázoru, subjektivních pocitů, sympatií a antipatií atd. Je vřazen do určitého sociálního prostředí a nemůže být od něj zcela izolován… Soud dnes přistupuje k této otázce realističtěji, když vyžaduje, aby obava z absence nestrannosti soudce se zakládala na konkrétních, prokazatelných a dostatečně závažných skutečnostech. … Bezdůvodné námitky podjatosti soudce a bezdůvodné se zbavování věci soudcem prodlužují řízení a někdy zcela paralyzují jeho chod." ( Bohumil Repík : Evropská úmluva o lidských právech a trestní právo, Orac 2002, str. 126, 130 ).

IV.

K charakteru komunistického režimu a k rizikům, které demokratický právní stát personální kontinuita v řadě veřejných funkcí přináší, se Ústavní soud v minulosti již opakovaně vyjádřil.

Při přezkumu ústavnosti zákona č. 198/1993 Sb., o protiprávnosti komunistického režimu a o odporu proti němu, Ústavní soud uvedl, že Ústava České republiky není založena na hodnotové neutralitě, není jen pouhým vymezením institucí a procesů, ale včleňuje do svého textu i určité regulativní ideje vyjadřující základní nedotknutelné hodnoty demokratické společnosti. To znamená i při kontinuitě se "starým právem" hodnotovou diskontinuitu se "starým režimem". Toto pojetí ústavního státu odmítá formálněracionální legitimitu režimu a formální právní stát. Ať jsou zákony státu jakékoliv, ve státě, který se označuje za demokratický a proklamuje princip svrchovanosti lidu, nemůže být žádný jiný režim legitimní než režim demokratický [nález sp. zn. Pl. ÚS 19/93 ze dne 21. 12. 1993 ( N 1/1 SbNU 1; 14/1994 Sb. )]. Ústavní soud při tom vyšel z kontextu zákona č. 480/1991 o době nesvobody, v němž je vyjádřen trvalý a hromadný způsob porušování zákonnosti komunistickým režimem v § 1 slovy : "V letech 1948 až 1989 komunistický režim porušoval lidská práva i své vlastní zákony.". Samotný zákon č. 198/1993 Sb. v § 1 podrobněji konstatoval, že komunistický režim a ti, kteří ho aktivně prosazovali, upíral občanům jakoukoliv možnost svobodného vyjádření politické vůle, nutil je skrývat své názory na situaci ve státě a společnosti a nutil je veřejně vyslovovat svůj souhlas i s tím, co považovali za lež nebo zločin, a to perzekucemi nebo hrozbou perzekucí vůči nim samotným, jejich rodinám a blízkým; systematicky a trvale porušoval lidská práva, přičemž zvlášť závažným způsobem utlačoval některé politické, sociální a náboženské skupiny občanů; porušoval základní zásady demokratického právního státu, mezinárodní smlouvy i své vlastní zákony a prakticky tím postavil vůli a zájmy komunistické strany a jejích představitelů nad zákon; používal k perzekuci občanů všech mocenských nástrojů, a to zejména : popravoval, vraždil je a žalářoval je ve věznicích a táborech nucených prací, při vyšetřování a v době žalářování vůči nim používal brutální metody včetně fyzického a psychického mučení a vystavování nelidským útrapám; zbavoval je svévolně majetku a porušoval jejich vlastnická práva, znemožňoval jim výkon zaměstnání, povolání nebo funkce a dosažení vyššího nebo odborného vzdělání; zabraňoval jim svobodně vycestovat do zahraničí či vrátit se svobodně zpět; povolával je k výkonu vojenské služby v Pomocných technických praporech a Technických praporech na neomezenou dobu; pro dosažení svých cílů neváhal páchat zločiny, umožňoval jejich beztrestné páchání a poskytoval neoprávněné výhody těm, kteří se na zločinech a perzekucích podíleli; spojil se s cizí mocností a od roku 1968 udržoval uvedený stav pomocí jejích okupačních vojsk. Dále uvedl, že za spáchané zločiny a další skutečnosti, uvedené v odstavci 1 jsou plně spoluodpovědni ti, kteří komunistický režim prosazovali jako funkcionáři, organizátoři a podněcovatelé v politické i ideologické oblasti.

V dalším nálezu zvažujícím ústavní přípustnost tzv. lustrací zdůraznil Ústavní soud význam i relativitu hodnocení důsledků kompromitace jednotlivce s komunistickým režimem v demokratických poměrech. Ústavní soud tehdy uvedl, že "demokratický stát, a to nejen v přechodném období po pádu totality, může vázat vstup jednotlivce do státní správy a veřejných služeb a setrvání v nich na splnění určitých předpokladů, zejména na splnění požadavku ( politické ) loajality. Ústavní soud vychází z toho, že pojem "loajality" je třeba vykládat - stejně jako jiné uzlové pojmy, např. nestrannosti a nezávislosti soudů - dvěma komplementárními způsoby. Pojem loajality pokrývá jednak stav loajality každého jednotlivce působícího ve veřejných službách, jednak stav loajality veřejných služeb jako celku. Relevantní přitom není pouze to, zda jsou veřejné služby skutečně loajální, ale i, zda se jako loajální jeví veřejnosti. K tomu je třeba, aby nevznikaly o jejich loajalitě pochybnosti. Takové pochybnosti podrývají důvěru ve veřejné služby a potažmo v demokratický stát, který tyto služby zaštiťuje. Nedůvěryhodné veřejné služby a státní správa ve svých důsledcích ohrožují demokracii a demokratický stát je oprávněn se proti takovému ohrožení bránit tím, že zajistí, aby se veřejné služby veřejnosti jako nedůvěryhodné nemohly jevit, tím, že eliminuje důvody k pochybnostem. Postoje jednotlivce k demokratickému zřízení určují především jeho reálné činy. Čím delší období od zhroucení totalitního režimu uplynulo, tím více a důkladněji prověří postoj jedince k demokratickému státu jeho každodenní interakce s ním a s demokratickou společností. Jinými slovy, s postupujícím časem relativní význam postojů a postavení osob v totalitním státě sice zajisté nemizí, určitě se však zmenšuje. V tomto ohledu v Evropě zjevně existuje konsenz. Velký i malý lustrační zákon dosud chrání existující veřejný zájem, či - jinak řečeno - sledují legitimní cíl, jímž je aktivní ochrana demokratického státu před nebezpečím, jež by mu mohly přivodit nedostatečně loajální a málo důvěryhodné veřejné služby. Těsnou sounáležitost osob s totalitním režimem a jeho represivními složkami považuje Ústavní soud ve shodě se svým československým předchůdcem stále za relevantní okolnost, jež může zpochybnit politickou loajalitu a poškodit důvěryhodnost veřejných služeb demokratického státu a potažmo ohrozit takový stát i jeho zřízení [srov. nález sp. zn. Pl. ÚS 9/01 ze dne 5. 12. 2001 ( N 192/24 SbNU 419; 35/2002 Sb. )]

Legitimitu, smysl a racionální účel konceptu "bránící se demokracie" Ústavní soud shledal při přezkumu omezení vztahujících se k bývalým členům a kandidátům KSČ v přístupu k funkcím ve vedení Ústavu pro studium totalitních režimů ( Archivu ) [nález sp. zn. Pl. ÚS 25/07 ze dne 13. 3. 2008 ( N 56/48 SbNU 791; 160/2008 Sb. )].

Konečně, v klíčovém nálezu sp. zn. I. ÚS 517/10 ze dne 15. 11. 2010 Ústavní soud mimo jiné uvedl, že členství soudce v KSČ ke dni 17. 11. 1989 může kupříkladu vydávat v jisté nebezpečí image soudcovy nestrannosti a nezávislosti, a to případ od případu ( tj. jestliže meritorní rozhodnutí může např. s členstvím v KSČ skutečně či jen opticky souviset ). Ostatně, i sám Ústavní soud již v nálezu sp. zn. IV. ÚS 23/05 vyslovil, že informace o profesní minulosti soudce jsou "relevantní pro posuzování nestrannosti a nezávislosti jednotlivých soudců v návaznosti na rozhodování jednotlivých kauz.", z čehož mj. dovodil, že údaje o profesní minulosti soudce náleží do
sféry veřejné. Členství v KSČ ke dni 17. 11. 1989 též může souviset se způsobem soudcovského rozhodování ve více směrech. Právě hodnotový systém členů KSČ byl často odchylný od hodnotového systému moderního demokratického právního státu; z povahy věci mohl - a stále může - ovlivňovat ( v té které míře ) rozhodnutí jednotlivých soudců - členů KSČ. Zde není myšlena event. podjatost soudců - členů KSČ, ale soudcův výklad zákona a rozhodování, nezávislé a nestranné, podle nejlepšího svědomí a vědomí, tedy i dle vlastního hodnotového systému, včetně úrovně smyslu pro ochranu základních práv a svobod. Nemusí jít přitom o determinaci rozhodování pouze hodnotovým systémem soudce jako člena KSČ, nýbrž i o metodologii výkladu a aplikace práva typickou pro komunistickou ideologii a celkově pro její koncepci práva vůbec.

Při zachování výše uvedeného je pro nynější postavení stěžovatelky nutno upozornit zvláště na bod 67 nálezu sp. zn. I. ÚS 517/10, dle něhož údaj o členství soudce v KSČ může sloužit jako prostředek ochrany jednotlivce ( v postavení účastníka řízení ) co do jeho základního práva na nezávislého a nestranného soudce, neboť mu umožňuje - podle okolností věci - vznést námitku podjatosti. Účastník řízení však musí ohledně každého soudce, jehož podjatost namítá, uvést konkrétní skutečnosti, pro něž má za to, že soudce je z projednávané věci vyloučen.

V.

Zásadní námitka uvedená v ústavní stížnosti je založena na skutečnosti, že soudkyně byla členkou KSČ, aniž by však byly tvrzeny a prokázány další konkrétní skutečnosti, kvůli kterým by se snad příslušná soudkyně mohla objektivně jevit jako nikoliv nestranná.

Jak již bylo uvedeno, při posuzování, zda je v dané věci dán oprávněný důvod pochybností o nestrannosti soudce, se zvažuje také stanovisko účastníka, jež však samo není rozhodující. Určujícím je, zda lze obavy účastníka považovat za objektivně odůvodněné.

V nyní předložené věci je patrno, že se Krajský soud v Ostravě s námitkou stěžovatelky zabýval dostatečně. Pokud nebyly předloženy žádné další konkrétní skutečnosti ( než bývalé členství soudkyně v KSČ ), nelze argumentaci stěžovatelky přisvědčit. Její obavy z podjatosti soudkyně se za objektivně odůvodněné nejeví. Nelze tedy dovozovat, že by závěry napadeného usnesení byly excesem z mezí spravedlivého procesu, jehož se stěžovatelka dovolává.

VI.

K námitkám stěžovatelky uvádí Ústavní soud ještě následující.

Podstatou stěžovatelčiny námitky podjatosti bylo, že by soudkyně - jako bývalá členka KSČ - mohla mít pochopení pro tehdy ochotné udavače, mezi něž stěžovatelka řadí dědečka nezl. dítěte ze strany otce.

Ústavní soud však k tomu uvádí, že se v meritu věci nejednalo ( kupříkladu ) o ochranu osobnostních práv toho, kdo byl nařčen z "udavačství" apod., kdy by se snad názor soudkyně, případně mající pochopení pro "udavače", hypoteticky mohl nějak projevit ( ve prospěch žalujícího, který byl nařčen z "udavačství" ). V meritu věci totiž šlo toliko o úpravu styku otce s nezletilým dítětem. Ostatně, v tomto kontextu i sama soudkyně ve svém vyjádření k námitce podjatosti uvedla, že se prarodiči ani z jedné ani z druhé strany nezabývá. Konečně, i případná úvaha soudu o tom či onom prarodiče by měla z povahy věci význam jen okrajově či podpůrně.

Stěžovatelka sice uváděla ( v ústavní stížnosti ), že soudem byl zadán znalecký posudek a že došlo na znalecké posuzování rodinného prostředí obou rodičů, matky i otce. Zcela však opomíjí fakt, že otázky soudkyně pro znalkyni ( č. l. 195 ) a především samotný znalecký posudek ( č. l. 199 a násl. ) se prarodiči nezletilého dítěte vůbec nezabývají.

Lze tudíž shrnout, že z více úhlů pohledu nejsou obavy stěžovatelky o nestrannost soudkyně objektivně podložené.

VII.

Ústavní soud připomíná, že zákon o Ústavním soudu rozeznává v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ), jako zvláštní kategorii návrhů, návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možné rozhodnout bez dalšího jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti a jejích přílohách, případně obsažených ve spise. Pokud informace zjištěné uvedeným postupem vedou Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, ústavní stížnost bude bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že v této fázi jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního.

VIII.

Za tohoto stavu dospěl Ústavní soud k závěru, že ústavně zaručená základní práva a svobody stěžovatelky napadeným rozhodnutím zjevně porušeny nebyly.

Proto Ústavní soud ústavní stížnost jako návrh zjevně neopodstatněný podle ust. § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu odmítl.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 1. listopadu 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 13 Nc 25/2011-263

Ústavní soud

Okresního soudu ve Frýdku - Místku

Okresního soudu ve Frýdku - Místku

sp. zn. 0 Nc 372/2009

Krajského soudu v Ostravě

Okresního soudu ve Frýdku - Místku

Okresního soudu ve Frýdku - Místku

sp. zn. 0 Nc 372/2009

krajský soud

§ 116 občanského zákoníku

§ 14 odst. 1 o. s. ř.

Krajského soudu v Ostravě

čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv

Ústavní soud

krajský soud

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 517/10

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

Ústavní soud

sp. zn. IV.ÚS 1288/08

Evropského soudu pro lidská práva

č. 64935/01

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

Ústavní soud

Ústavní soud

č. 198/1993 Sb.

Ústavní soud

Ústava České republiky

sp. zn. Pl. ÚS 19/93

N 1/1 SbNU 1

14/1994 Sb.

Ústavní soud

č. 480/1991

§ 1

č. 198/1993 Sb.

§ 1

odstavci 1

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 9/01

N 192/24 SbNU 419

35/2002 Sb.

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 25/07

N 56/48 SbNU 791

160/2008 Sb.

sp. zn. I. ÚS 517/10

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. IV. ÚS 23/05

sp. zn. I. ÚS 517/10

Krajský soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

zákon o Ústavním soudu

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu JUDr. Mojmíra Putny a soudců JUDr. Ljubomíra Drápala a JUDr. Zdeňka Novotného v právní věci žalobkyně Slovenské republiky - Úradu práce, sociálnych vecí a rodiny v Galante se sídlem v Galante, Staničná č. 5, Slovenská republika, IČO 37847708, proti žalovanému J. P., o 146.625,- Sk s úrokem z prodlení, vedené u Okresního soudu v Děčíně pod sp. zn. 22 C 3/2008, o dovolání žalobkyně proti usnesení Krajského soudu v Ústí nad Labem – pobočky v Liberci ze dne 29. září 2009, č. j. 73 Co 562/2009-64, takto :

I. Dovolání žalobkyně se zamítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.

O d ů v o d n ě n í :

Žalobkyně se žalobou ze dne 7. 2. 2008 ( doručenou Krajskému soudu v Ústí nad Labem dne 11. 2. 2008 ) domáhala, aby jí žalovaný zaplatil 146.625,- Sk s 8,5% ročním úrokem z prodlení z dlužné částky od 21. 11. 2006 do zaplacení. Žalobu zdůvodnila zejména tím, že rozhodnutím „ Okresného úradu v Galante, odbor sociálnych vecí, pracovisko Sereď č. 98/03047/L “ ze dne 18. 11. 1998 byla přiznána dávka sociální pomoci pro nezaopatřené děti J. P. a T. P. ve výši 950,- Sk, a to poté, co pravomocným rozsudkem soudu „ č. 11 C 38/95-91 “ bylo manželství žalovaného rozvedeno a byla mu určena vyživovací povinnost na nezletilé děti, kterou si neplnil. Nárok nezaopatřeného dítěte z tohoto rozsudku přechází na stát, a proto otec dítěte, za které stát plnil vyživovací povinnost, je povinen vrátit finanční prostředky ve výši poskytnuté dávky sociální pomoci orgánu, který dávku poskytl. Protože žalovaný si neplnil vyživovací povinnost vůči svým nezletilým dětem J. P. a T. P. v období od 1. 1. 1993 do 31. 12. 2004, je povinen žalobkyni vrátit 146.625,- Sk. K žalobě připojila rozsudek Okresného súdu v Galante ze dne 11. 6. 1996, č. j. 11 C 38/95-91, rozhodnutí Okresného úradu v Galante, odbor sociálnych vecí, pracovisko Sereď ze dne 18. 11. 1998, č. 98/03047/L, rozhodnutí Úradu práce, sociálnych vecí a rodiny v Galante ze dne 28. 2. 2004, č. j. 2004/3129, a ze dne 28. 2. 2005, č. j. 2005/1753, a usnesení Okresního soudu v Děčíně ze dne 25. 4. 2007, č. j. 21 Nc 3382/2007-9, jímž byl zamítnut „ návrh oprávněného na nařízení exekuce na majetek povinného a pověření soudního exekutora podle Rozhodnutí Úradu práce, sociálnych vecí a rodiny č. 2004/3129 ze dne 28. 2. 2004 a č. 2005/1753 ze dne 28. 2. 2005 k uspokojení pohledávky ve výši 146.625,- Sk “ a rozhodnuto, že povinnému se nepřiznává právo na náhradu nákladů řízení.

Okresní soud v Děčíně – poté, co Vrchní soud v Praze usnesením ze dne 20. 5. 2008, č. j. Ncp 744/2008-37, rozhodl, že k projednání a rozhodnutí věci vedené u Krajského soudu v Ústí nad Labem pod sp. zn. 34 C 25/2008 jsou v prvním stupni příslušné okresní soudy a že po právní moci usnesení bude věc postoupena k dalšímu řízení Okresnímu soudu v Děčíně – rozsudkem ze dne 21. 11. 2008, č. j. 22 C 3/2008-45, žalobu zamítl a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení. Dospěl k závěru, že „ okresnímu soudu není dána pravomoc rozhodovat o povinnosti osoby povinné výživou vrátit žalobkyni plnění, k němuž byl již žalovaný zavázán rozhodnutími Úradu práce, sociálnych vecí a rodiny v Galante ze dne 28. 2. 2004, č. 2004/3129, a ze dne 28. 2. 2005, č. 2005/1753, a to v situaci, kdy hmotné slovenské právo sociálního zabezpečení tuto pravomoc přiznává tomu správnímu orgánu, který v předmětnou dobu dané právo vydanými správními akty také realizoval “; odkázal přitom na ustanovení § 23 písm. a ) bod č. 5 zákona č. 599/2003 Z.z., o pomoci v hmotnej núdzi a o zmene a doplnení niektorých zákonov, který příslušným správním orgánům zakládá pravomoc k rozhodování o těchto věcech, a zdůraznil, že „ v dané věci se nejedná o spor, jak jej vymezuje ustanovení § 7 odst. 1, ale ani odstavec druhý o. s. ř. “. Zároveň poukázal na závěry obsažené v rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR ze dne 25. 9. 2007, sp. zn. 20 Cdo 2296/2007, podle nichž uznatelné může být cizí rozhodnutí, i když je vydal jiný než justiční orgán, jestliže je mu vnitrostátní úpravou svěřeno rozhodovat o soukromoprávních nárocích ( § 63 zákona č. 97/1963 Sb ).

K odvolání žalobkyně Krajský soud v Ústí nad Labem – pobočka v Liberci usnesením ze dne 29. 9. 2009, č. j. 73 Co 562/2009-64, rozsudek soudu prvního stupně zrušil, řízení zastavil a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů. Odvolací soud nesouhlasil se závěrem soudu prvního stupně, že není dána pravomoc českých soudů k projednání a rozhodnutí věci, a dovodil, že „ pravomoc českého soudu ( mezinárodní příslušnost ) v řízení, jehož oba účastníci mají bydliště ( sídlo ) v různých členských státech EU bude založena podle obecného čl. 2 odst. 1 nařízení Rady ( ES ) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000, o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ( dále jen nařízení Brusel I )“. Vycházel přitom z toho, že jde o žalobu o zaplacení regresního nároku žalobkyně vůči žalovanému, tj. přiznání plnění, které žalobkyně poskytla za žalovaného, jemuž svědčí primární povinnost k placení výživného, že takový nárok, týká-li se výživného, je typickým soukromoprávním nárokem, který zná jak české právo ( § 101 odst. 1 zákona o rodině ), tak slovenské právo ( § 79 zákona o rodine ), že však zvláštností projednávané věci je postavení žalobkyně, kterou je cizí správní orgán, který se domáhá vydání exekučního titulu, na základě kterého by mohl vymáhat po žalovaném náhradu plnění, které za žalovaného poskytl nezletilým dětem žalovaného ( podle předcházejícího pravomocného rozhodnutí Okresného súdu v Galante ze dne 11. 6. 1996, č. j. 11 C 38/95-91 ) na náhradním výživném na základě svého rozhodnutí vydaného v souladu se zákonem č. 452/2004 Z. z. o náhradnom výživnom ( regresní nárok ). Odvolací soud, zabývaje se dále tím, zda projednání věci nebrání jiný nedostatek podmínky řízení, zejména překážka věci rozsouzené ( res iudikata ), a vycházeje z ustanovení čl. 1 věty první, čl. 19 a čl. 20 Úmluvy o uznávání a výkonu rozhodnutí o vyživovací povinnosti ze dne 2. 10. 1973 ( dále jen Úmluva ) a z toho, že rozhodnutí Úradu práce, sociálnych vecí a rodiny v Galante ze dne 28. 2. 2004, č. 2004/3129, a ze dne 28. 2. 2005, č. 2005/1753, byla vydána podle ustanovení § 12 tehdy platného zákona č. 452/2004 Z. z., o náhradnom výživnom, dospěl k závěru, že „ v rozsahu, v jakém již bylo o nároku soudem ( soudu na roveň postaveným orgánem podle zvláštního zákona o náhradním výživném, za užití Úmluvy ) rozhodnuto, nemůže být tatáž věc znovu projednávána ( § 159a odst. 5 o. s. ř. )“. Závěry vyjádřené v rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR ze dne 25. 9. 2007, sp. zn. 20 Cdo 2296/2007, nelze podle odvolacího soudu na přezkoumávanou věc použít.
Proti tomuto usnesení odvolacího soudu podala žalobkyně dovolání. Namítá, že podle ustanovení § 41 zákona č. 233/1995 Z. z. o súdnych exekutoroch a exekučnej činnosti, platného na území Slovenské republiky „ rozhodnutí vydaná správními orgány, mezi které patří i Úrad práce, sociálnych vecí a rodiny v Galante, nejsou exekučními tituly, na základě kterých může Úrad práce, sociálnych vecí a rodiny vymáhat danou pohledávku na území cizího státu “, a že „ k vymáhání pohledávky na území cizího státu musí mít pravomocný a vykonatelný platební rozkaz “. Protože „ rozsudek “ ( správně usnesení ) Krajského soudu v Ústí nad Labem – pobočka v Liberci ze dne 29. 9. 2009, sp. zn. 73 Co 562/2009-64, spočívá na nesprávném právním posouzení věci, navrhla, aby jej dovolací soud zrušil a aby věc vrátil odvolacímu soudu k dalšímu řízení.

Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací ( § 10a o. s. ř. ) po zjištění, že dovolání bylo podáno proti pravomocnému usnesení odvolacího soudu v zákonné lhůtě ( § 240 odst. 1 o. s. ř. ) a že jde o usnesení, proti kterému je podle ustanovení § 239 odst. 1 písm. a ) o. s. ř. dovolání přípustné, přezkoumal napadené usnesení bez nařízení jednání ( § 243a odst. 1 věta první o. s. ř ) a dospěl k závěru, že dovolání není opodstatněné.

 V projednávané věci se žalobkyně domáhala, aby jí žalovaný zaplatil 146.625,- Sk s příslušenstvím, neboť – ač bylo žalovanému rozsudkem Okresného súdu v Galante ze dne 11. 6. 1996, č. j. 11 C 38/95-91, uloženo platit výživné na nezl. J. P. 550,- Sk a na nezl. T. P. 400,- Sk – žalovaný svoji vyživovací povinnost neplnil a podle rozhodnutí Okresného úradu v Galante, odboru sociálnych vecí, pracovisko Sereď č. 98/03047/L ze dne 18. 11. 1998 byla přiznána dávka sociální pomoci pro nezaopatřené děti J. P. a T. P. ve výši 950,- Sk. Žalobkyně tak v souladu s citovaným rozhodnutím plnila vyživovací povinnost za žalovaného. Domáhá se proto, aby soud žalovanému uložil takto zaplacené částky žalobkyni zaplatit.

Odvolací soud v dovoláním napadeném usnesení dospěl k závěru, že projednávání věci brání překážka věci rozsouzené ( rei iudicatae ), která pro svoji povahu neodstranitelnosti musí vést k zastavení řízení podle ustanovení § 104 odst. 1 o. s. ř. Právě tento závěr odvolacího soudu dovolatelka zpochybňuje tvrzením, že „ rozhodnutí vydaná správními orgány, mezi které patří i Úrad práce, sociálnych vecí a rodiny v Galante, nejsou exekučními tituly, na základě kterých může Úrad práce, sociálnych vecí a rodiny vymáhat danou pohledávku na území cizího státu “, a že „ k vymáhání pohledávky na území cizího státu musí mít pravomocný a vykonatelný platební rozkaz “.

Jakmile bylo o věci pravomocně rozhodnuto, nemůže být v rozsahu závaznosti výroku rozsudku, usnesení nebo platebního rozkazu pro účastníky a popřípadě jiné osoby, vyplývající z ustanovení § 159a odst. 1, 2 a 3 o. s. ř., věc projednávána znovu ( srov. § 159a odst. 5, § 167 odst. 2 a § 174 odst. 1 o. s. ř. ).

Překážka věci pravomocně rozhodnuté nastává v první řadě tehdy, jde-li v novém řízení o projednání stejné věci. O stejnou věc se jedná tehdy, jde-li v novém řízení o tentýž nárok nebo stav, o němž již bylo pravomocně rozhodnuto, a týká-li se stejného předmětu řízení a týchž osob. Není samo o sobě významné, mají-li stejné osoby v novém řízení rozdílné procesní postavení ( např. vystupovaly-li v původním řízení jako žalovaní a v novém jako žalobci ). Tentýž předmět řízení je dán tehdy, jestliže tentýž nárok nebo stav vymezený žalobním petitem vyplývá ze stejných skutkových tvrzení, jimiž byl uplatněn ( ze stejného skutku ). Řízení se týká těchže osob rovněž v případě, jestliže v novém řízení vystupují právní nástupci ( z důvodu universální nebo singulární sukcese ) osob, které byly účastníky pravomocně skončeného řízení.

V projednávané věci bylo pro závěr odvolacího soudu o překážce věci rozsouzené určující, zda cizozemské rozhodnutí je způsobilé přivodit stejné účinky, jaké působí pravomocné a vykonatelné rozhodnutí státního orgánu nadaného rozhodovat o soukromoprávním vztahu. Jinými slovy, zda rozsudek Okresného súdu v Galante ze dne 11. 6. 1996, č. j. 11 C 38/95-91, ve spojení s rozhodnutím Úradu práce, sociálnych vecí a rodiny v Galante ( ze dne 28. 2. 2004 č. 2004/3129, a ze dne 28. 2. 2005 č. 2005/1753 ) je rozhodnutím o soukromoprávním nároku. Protože se jedná o rozhodnutí cizího státního orgánu, je třeba daný nárok posoudit podle hmotného práva tohoto státu.

Z vylíčení rozhodujících skutečností v žalobě plyne, že žalobce se domáhá zaplacení regresního nároku žalobce vůči žalovanému, tj. přiznáni plnění, které žalobce poskytl za žalovaného, kterému svědčí primární povinnost k placení výživného.

Takovýto nárok, týká-li se výživného, je typickým soukromoprávním nárokem, který zná jak české právo ( § 101 odst. 1 zákona č. 94/1963 Sb., zákon o rodině ( dále jen „ zákon o rodině “ ), tak slovenské právo v § 79 zákona č. 36/2005 Z. z., o rodine a o zmene a doplnení niektorých zákonic, ve znění do 30. 6. 2008 ( dále též jen „ slovenský zákon o rodině “ ), který stanovil, že „ kto celkom alebo sčasti splnil za iného vyživovaciu povinnost', je oprávnený od neho požadovať úhradu tohto plnenia “ ( odst. 1 ) a že „ ustanovenie odseku 1 platí rovnako aj v prípade, ak v záujme oprávněného poskytne orgán sociálneprávnej ochrany náhradné výživné podla osobitého predpisu “ ( odst. 2 ). Podle ustanovení § 102 zákona o rodině, ve znění účinném pro Českou republiku do 31. 12. 2006 a pro Slovenskou republiku do 10. 2. 2005 ( žalobkyně plnila za žalovaného za období od 1. 1. 1993 do 31. 12. 2004 ), jestliže orgán stanovený zvláštním předpisem poskytl příspěvek na výživu a výživné bylo určeno soudním rozhodnutím, přechází na něj nárok toho, jenž je z rozhodnutí oprávněn, a to až do výše poskytnutého příspěvku.

Citované ustanovení zakládá tzv. zákonnou cesi ( přechod práva ze zákona ). Znamená to, že na ten orgán, který poskytl příspěvek na výživu osobě, které byl stejný nárok přiznán soudním rozhodnutím, přechází do výše poskytnutého plnění právo, jež bylo soudním rozhodnutím takové osobě přiznáno. Žalobkyně ( jako orgán, na který takové právo přešlo ) tak vymáhá příslušnou náhradu na podkladě původního rozhodnutí o určení výživného a na základě svého rozhodnutí o poskytnutém příspěvku. Proto judikatura soudů již dříve dospěla k závěru, že, domáhá-li se okresní úřad ( orgán ) podle ustanovení § 102 zákona o rodině žalobou vrácení příspěvku na výživu nezletilého dítěte vůči osobě, o jejíž povinnosti platit výživné již bylo soudem rozhodnuto, je třeba toto řízení podle ustanovení § 104 o. s. ř. z důvodu uvedeného v ustanovení § 159a odst. 5 o. s. ř. zastavit ( srov. usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 30. 10. 1996, sp. zn. 23 Co 138/1996, uveřejněné v časopise Soudní rozhledy č. 4, ročník 1997, str. 86 ).

Jakkoliv tedy v řízení jako žalobce vystupuje cizí správní orgán ( Úrad práce, sociálnych vecí a rodiny v Galante ), nejedná se o nárok založený ustanovením správního práva, ale práva soukromého – nárok plynoucí z vyživovací povinnosti vůči dětem podle slovenského zákona o rodině – o kterém již dříve bylo rozhodnuto rozsudkem Okresného súdu v Galante, č. j. 11 C 38/95-91 ze dne 11. 6. 1996, jež nabylo právní moci dne 7. 8. 1996 ). Žalobcem označené rozhodnutí Úradu práce, sociálnych vecí a rodiny v Galante bylo vydáno podle zákona č. 452/2004 Z. z., o náhradnom výživnom. Tento předpis ( později zrušený zákonem č. 201/2008 Z. z., o náhradnom výživnom a o zmene a doplnení zákona č. 36/2005 Z. z. o rodine a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení nálezu Ústavného súdu Slovenskej republiky č. 615/2006 Z. z. ) v § 12 stanovil, že, „ Ak príslušný orgán poskytne náhradné výživné, súčasne uplatní u povinnej osoby náhradu za poskytnuté náhradné výživné a penále “ ( odst. 1 ), že „ Príslušný orgán vydá rozhodnutie, ktorým uloží povinnej osobe uhradiť náhradu za poskytnuté náhradné výživné a penále vo výške poskytnutého náhradného výživného a penále podľa § 4 a § 9 ods. 4 a 5. ( odst. 2 )“, a že „ Rozhodnutie podl'a odseku 2, proti ktorému nebolo podané odvolanie, alebo rozhodnutie vydané v odvolacom konaní je právoplatné a vykonatel'né. Také rozhodnutie je exekučným titulom podl'a osobitných predpisov ( odst. 3 ) - podle poznámky 2 ) pod čarou jde o „ § 41 ods. 2 a § 42 ods. 2 zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 233/1995 Z. z., o súdnych exekútoroch a exekučnej činnosti ( Exekučný poriadok ) a o zmene a doplnení d'alších zákonov v znení neskorších predpisov a § 274 Občianskeho súdneho poriadku “.

Z výše uvedeného vyplývá, že původní soukromoprávní nárok na plnění vyživovací povinnosti mezi rodiči a dětmi přešel zákonnou cesí, upravenou v zákoně č. 452/2004 Z. z., o náhradnom výživnom, na subjekt označený v tomto zákoně, tj. Úrad práce, sociálnych vecí a rodiny v Galante ( regresní nárok ), a že závěr odvolacího soudu o podřaditelnosti nároku žalobce pod výživné ( občanskoprávní věc ) a o mezinárodní příslušnosti českého soudu, jak je chápe judikatura Evropského soudního dvora v Lucemburku ( rozsudek ESD sp.zn. C-271/00 z 14. 11. 2002 Gemeente Steenbergen v Luc Baten ), je správný.

Má-li požadovaný nárok povahu soukromoprávního nároku, tedy nároku o němž české soudy jsou povolány rozhodovat ( § 7 o. s. ř. ), musí český soud v rámci zkoumání podmínek řízení ( § 103 o. s. ř. ) posoudit, zda přiznání požadovaného nároku – s ohledem na tvrzení uvedená v žalobě o rozsouzení tohoto nároku rozsudkem Okresního soudu v Galantě ze dne 11. 6. 1996, č. j. 11 C 38/95-91 – nebrání překážka věci rozsouzené. Aby soud mohl uzavřít, že je tu zahraniční rozhodnutí způsobilé založit překážku věci rozsouzené, musí být takové cizí rozhodnutí v ČR rovněž uznatelné a vykonatelné.

To ovšem nastává za předpokladu, že Česká republika je vázána mezinárodní smlouvou, která umožňuje vykonat na území jiného státu rozhodnutí státu původu o regresním nároku z výživného. I zde je třeba mít na paměti, že regresní nárok neztrácí svůj původní charakter rozhodnutí o výživném, k němuž jsou primárně povolány soudy a pouze v důsledku zákonné cese dochází ke změně oprávněného ze soudního rozhodnutí.

Tímto předpisem je Úmluva o uznávání a výkonu rozhodnutí o vyživovací povinnosti ( dále jen „ Úmluva “ ) ze dne 2. 10. 1973, publikovaná vyhláškou Ministerstva zahraničních věcí č. 132/1976 Sb. Účinnosti pro tehdejší ČSSR nabyla Úmluva dne 1. 8. 1976 a ČR jako nástupnický stát prohlásila vázanost Úmluvou ke dni 28. 1. 1993; stejně tak učinila Slovenská republika dne 15. 3. 1993 s účinky ke dni 1. 1. 1993.

Podle čl. 1 věty první Úmluvy se Úmluva vztahuje na rozhodnutí, vydaná soudním nebo správním orgánem smluvního státu o vyživovací povinnosti ze vztahů rodinných, rodičovských, manželských nebo švagrovských, včetně vyživovací povinnosti k dětem narozeným mimo manželství, mezi : 1. osobou, které přísluší nárok na výživné a osobou povinnou poskytovat výživné, nebo 2. osobou povinnou poskytovat výživné a veřejnou institucí, která se domáhá náhrady příspěvku poskytnutého osobě, které přísluší nárok na výživné.

Podle čl. 19 Úmluvy veřejná instituce může at o uznání nebo výkon rozhodnutí vydaného mezi oprávněným a povinným, a to v rozsahu plnění, které poskytla oprávněnému podle právního řádu, jemuž podléhá, jestliže jí přísluší oprávnění, aby na místo oprávněného bez dalšího požádala o uznání a výkon rozhodnutí.

Podle čl. 20 Úmluvy bez zřetele na ustanovení článku 17, musí veřejná instituce, která žádá o uznání nebo výkon rozhodnutí, předložit všechny doklady prokazující, že splňuje podmínky článku 18, odst. 1 nebo článku 19, a že plnění bylo oprávněnému poskytnuto.

Úmluva nevyžaduje žádné zvláštní uznávací řízení. Proto pokud český soud v rámci předběžné otázky dospěje k závěru, že takové rozhodnutí splňuje podmínky pro uznání stanovené v části II a IV Úmluvy, přihlédne k takovému rozhodnutí, jako by se jednalo o rozhodnutí vydané českým soudem ( srov. § 65 zákona č. 97/1963 Sb., o mezinárodním právu soukromém a procesním ). Takové rozhodnutí, nejsou-li dány důvody pro odepření uznání dle Úmluvy, a jde-li o tentýž nárok, je způsobilé založit překážku věci rozhodnuté ( rei iudicatae ).

V projednávané věci z uvedených závěrů odvolací soud vycházel, když za situace, že orgán ( štát - Okresný úrad v Galante ) stanovený zvláštním předpisem ( zákonem č. 195/1998 Z. z., o sociálnej pomoci, a zákonem č. 125/1998 Z. z., o životnom minime ) rozhodl o poskytnutí výživného J. a T. P. a plnění této vyživovací povinnosti bylo uloženo rozsudkem Okresného súdu v Galante ze dne 11. 6. 1996, č. j. 11 C 38/95-91, žalovanému, který ji neplnil, dovodil, že právo, jež bylo soudním rozhodnutím přiznáno J. a T. P. přešlo do výše poskytnutého plnění na žalobkyni ( Slovenskou republiku - Úrad práce, sociálnych vecí a rodiny v Galante ) jako současnou nositelku pohledávky ve vymáhaném rozsahu. Je-li zde tedy rozhodnutí ( rozsudek Okresného súdu v Galante ze dne 11. 6. 1996, č. j. 11 C 38/95-91 ), kterým již o povinnosti žalovaného platit výživné bylo soudem rozhodnuto a na žalobkyni oprávnění ( pohledávka ) z tohoto rozhodnutí přešla v souladu s ustanovením § 79 slovenského zákona o rodině, je třeba toto ( současné ) řízení podle ustanovení § 104 o. s. ř. z důvodu uvedeného v ustanovení § 159a odst. 5 o. s. ř. zastavit.

Na uvedeném závěru nemůže ničeho změnit ani námitka dovolatelky, že „ rozhodnutí vydaná správními orgány, i Úradem práce, sociálnych vecí a rodiny v Galante, nejsou exekučními tituly, na základě kterých může Úrad práce, sociálnych vecí a rodiny vymáhat danou pohledávku na území cizího státu “, neboť se vztahuje k rozhodnutím Úradu práce, sociálnych vecí a rodiny v Galante ( ze dne 28. 2. 2004, č. 2004/3129, a ze dne 28. 2. 2005, č. 2005/1753 ), jež překážku věci rozsouzené v této věci netvoří; tou je rozsudek Okresného súdu v Galante ze dne 11. 6. 1996, č. j. 11 C 38/95-91. Ke stejným rozhodnutím se vymezoval také Okresní soud v Děčíně, když usnesením ze dne 25. 4. 207, č. j. 21 Nc 3382/2007-9, zamítl návrh žalobkyně na nařízení exekuce ( srov. slova : „ návrh oprávněného na nařízení exekuce na majetek povinného a pověření soudního exekutora podle Rozhodnutí Úradu práce, sociálnych vecí a rodiny č. 2004/3129 ze dne 28. 2. 2004 a č. 2005/1753 ze dne 28. 2. 2005 “ uvedená ve výroku ).

Z uvedeného vyplývá, že usnesení odvolacího soudu je správné. Protože nebylo zjištěno ( ani dovolatelkou tvrzeno ), že by usnesení odvolacího soudu bylo postiženo vadou uvedenou v ustanovení § 229 odst. 1, § 229 odst. 2 písm. a ) a b ) a § 229 odst. 3 o. s. ř. nebo jinou vadou, ktermohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, Nejvyšší soud České republiky dovolání žalobkyně podle ustanovení § 243b odst. 2 části věty před středníkem o. s. ř. zamítl.

O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 151 odst. 1 části věty před středníkem o. s. ř., neboť žalobkyně nemá s ohledem na výsledek dovolacího řízení na náhradu svých nákladů právo a žalovanému v dovolacím řízení žádné náklady nevznikly.

Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný. V Brně dne 14. února 2012

 JUDr. Mojmír Putna, v. r.
 předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Děčíně

sp. zn. 22 C 3/2008

č. j. 73 Co 562/2009-64

Krajskému soudu

č. 11 C 38/95-91

Okresného súdu v Galante

č. j. 11 C 38/95-91

Okresního soudu v Děčíně

č. j. 21 Nc 3382/2007-9

Okresní soud v Děčíně

Vrchní soud v Praze

č. j. Ncp 744/2008-37

Krajského soudu v Ústí nad Labem

sp. zn. 34 C 25/2008

Okresnímu soudu v Děčíně

č. j. 22 C 3/2008-45

okresnímu soudu

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 20 Cdo 2296/2007

§ 63 zákona č. 97/1963 Sb

č. j. 73 Co 562/2009-64

soudu prvního stupně

Odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 101 odst. 1 zákona o rodině

§ 79 zákona o rodine

Okresného súdu v Galante

č. j. 11 C 38/95-91

č. 452/2004 Z. z.

Odvolací soud

Úmluva

§ 159a odst. 5 o. s. ř.

Nejvyššího soudu ČR

sp. zn. 20 Cdo 2296/2007

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 41 zákona č. 233/1995 Z. z.

sp. zn. 73 Co 562/2009-64

dovolací soud

odvolacímu soudu

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

§ 10a o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 240 odst. 1 o. s. ř

§ 239 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř

Okresného súdu v Galante

č. j. 11 C 38/95-91

Odvolací soud

§ 104 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 159a odst. 1, 2 a 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

Okresného súdu v Galante

č. j. 11 C 38/95-91

§ 101 odst. 1 zákona č. 94/1963 Sb.

zákon o rodině

zákon o rodině

§ 79 zákona č. 36/2005 Z. z.

ve znění do 30. 6. 2008

zákon o rodině

odst. 1

odst. 2

§ 102 zákona o rodině

§ 102 zákona o rodině

§ 104 o. s. ř.

§ 159a odst. 5 o. s. ř.

Krajského soudu v Hradci Králové

sp. zn. 23 Co 138/1996

zákona o rodině

Okresného súdu v Galante

č. j. 11 C 38/95-91

č. 452/2004 Z. z.

č. 201/2008 Z. z.

č. 36/2005 Z. z.

Ústavného súdu Slovenskej republiky

č. 615/2006 Z. z.

§ 12

odst. 1

§ 4 a § 9 ods. 4 a 5.

odst. 2

odst. 3

§ 274 Občianskeho súdneho poriadku

č. 452/2004 Z. z.

odvolacího soudu

§ 7 o. s. ř.

§ 103 o. s. ř.

Okresního soudu v Galantě

č. j. 11 C 38/95-91

Úmluva

č. 132/1976 Sb.

Úmluva

Úmluvou

čl. 1 věty první Úmluvy

Úmluva

čl. 19 Úmluvy

čl. 20 Úmluvy

článku 17

článku 18, odst. 1 nebo článku 19

Úmluva

části II a IV Úmluvy

§ 65 zákona č. 97/1963 Sb.

odvolací soud

č. 195/1998 Z. z.

č. 125/1998 Z. z.

Okresného súdu v Galante

č. j. 11 C 38/95-91

Okresného súdu v Galante

č. j. 11 C 38/95-91

§ 79 slovenského zákona o rodině

§ 104 o. s. ř.

§ 159a odst. 5 o. s. ř.

Okresného súdu v Galante

č. j. 11 C 38/95-91

Okresní soud v Děčíně

č. j. 21 Nc 3382/2007-9

odvolacího soudu

odvolacího soudu

Nejvyšší soud České republiky