Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dne 20. ledna 2011 mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Jiřího Muchy a soudců Vladimíra Kůrky a Jana Musila ( soudce zpravodaje ) ve věci ústavní stížnosti M. H., zastoupené Mgr. Ivanou Stlukovou, advokátkou se sídlem Křemencova 1, Praha 1, proti výrokům II a III rozsudku Nejvyššího soudu ČR ze dne 15. června 2010 č. j. 28 Cdo 1568/2010-1353, výrokům II, III a VI rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 5. února 2009 č. j. 28 Co 446/2008-1285 a proti výrokům II a III rozsudku Okresního soudu v Nymburku ze dne 29. února 2008 č. j. 7 C 1377/92-1218, za účasti Nejvyššího soudu ČR, Krajského soudu v Praze a Okresního soudu v Nymburku, jako účastníků řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

V ústavní stížnosti, doručené Ústavnímu soudu dne 9. 9. 2010, po výzvách Ústavního soudu k odstranění vad podání doplněné dne 20. 12. 2010, napadá stěžovatelka všechna v záhlaví tohoto usnesení označená rozhodnutí v rozsahu vyznačených výroků a tvrdí, že jimi byla porušena základní práva a svobody ve smyslu článku 1 a článku 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a článku 95 odst. 1 Ústavy ČR.

Porušení práva na spravedlivý proces spatřuje stěžovatelka ve změně právního názoru odvolacího soudu, který zaujal ve svém dřívějším ( zrušujícím ) usnesení ze dne 28. 3. 2006 sp. zn. 28 Co 126, 127/2006 ohledně nedostatku pasivní věcné legitimace žalované společnosti UNICA TECHNOLOGIES akciová společnost ( dále jen "žalovaná" ), neboť v rozsudku ze dne 5. 2. 2009 č. j. 28 Co 446/2008-1285 již odvolací soud dovodil, že nárok stěžovatelky je důvodný až od 1. 10. 1993, kdy žalovaná začala pozemky sama užívat. Soudy obou stupňů prý také věc nesprávně právně posoudily, neboť místo "obvyklé ceny nájmu" zjišťovaly "obecnou cenu nájmu", kterou vymezily jako "cenu obvyklou v daném místě a čase" což prý vyloučilo srovnání konkrétních pozemků mimo lokalitu Lysá nad Labem.

II.

Jak se zjišťuje z připojených listin, Okresní soud v Nymburku rozsudkem ze dne 29. 2. 2008 č. j. 7 C 1377/92-1218 rozhodl o žalobě stěžovatelky proti žalované o zaplacení částky 12 110 820,- Kč s příslušenstvím z titulu bezdůvodného obohacení za užívání konkrétních pozemků v jejím vlastnictví tak, že ve výroku I uložil žalované zaplatit stěžovatelce částku 1 155 568,- Kč s příslušným úrokem z prodlení, ve výroku II žalobu ohledně zaplacení částky 10 955 252,- Kč a příslušné úroky z prodlení zamítl a ve výrocích pod body III až V rozhodl o nákladech řízení.

Soud prvního stupně shrnul, že v předmětné věci došlo ke spojení tří věcí se stejným okruhem účastníků řízení vedených týmž soudem, v nichž se stěžovatelka domáhá vydání bezdůvodného obohacení ze shodného důvodu za různá časová období. Soud prvního stupně po zrušení původního rozsudku doplnil dokazování ve smyslu pokynů odvolacího soudu ( např. nový znalecký posudek, resp. revizní znalecký posudek, zpráva Městského úřadu v Lysé nad Labem ). Znalec ve znaleckém posudku na stanovení výše bezdůvodného obohacení, resp. náhrady škody vycházel z cen oceňovaných pozemků v kombinaci s úrokovou mírou, aby tak mohl stanovit tržní cenu nájmu těchto pozemků. Celkové obvyklé nájemné stanovil pak na částku 1 215 233,- Kč.

Krajský soud v Praze rozsudkem ze dne 5. 2. 2009 č. j. 28 Co 446/2008-1285 změnil rozsudek soudu prvního stupně ve výroku I tak, že žalobu zamítl o další částku 68 746,- Kč s příslušným úrokem z prodlení ( výrok I ). Jinak rozsudek soudu prvního stupně ve výrocích I a II potvrdil ( výrok II ). V napadených výrocích III a VI rozhodl o povinnosti stěžovatelky zaplatit žalované náklady řízení před soudem prvního stupně a v řízení odvolacím.

Odvolací soud přisvědčil námitce žalované obchodní společnosti, že není právním nástupcem původně žalovaného Výzkumného ústavu mechanizace Praha, s. p., proto předmětné pozemky ve vlastnictví stěžovatelky fakticky užívala až od 1. 10. 1993, kdy se na základě kupní smlouvy stala vlastnicí sousedících pozemků a začala ( neoprávněně ) užívat i tzv. připlocené pozemky stěžovatelky. Proto byla žaloba zamítnuta za období od 12. 8. 1992 do 30. 9. 1993.

Ohledně nákladů řízení odvolací soud rozhodl podle ustanovení § 224 odst. 2 o. s. ř. ve spojení s ustanovením § 142 odst. 2 o. s. ř., přičemž stanovil poměr úspěchu a neúspěchu účastníků jako poměr cca 90% : 10% ve prospěch úspěšnosti žalované. Protože stěžovatelka byla osvobozena od placení soudních poplatků, nebyla jí uložena povinnost zaplatit vzniklé náklady státu.

Stěžovatelka dovoláním napadla výroky odvolacího soudu pod body I a II, přičemž jako vadu řízení, mající za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, považovala odlišná stanoviska odvolacího soudu k téže právní otázce; nesprávné právní posouzení věci pak spatřovala v absenci aplikace ustanovení § 15 odst. 1 zákona č. 92/1991 Sb., jakož i zjišťování obecné ceny nájmu místo obvyklé ceny nájmu ( § 671 odst. 1 občanského zákoníku ).

Nejvyšší soud ČR rozsudkem ze dne 15. 6. 2010 č. j. 28 Cdo 1568/2010-1353 odmítl dovolání žalované ( výrok I ), odmítl také dovolání stěžovatelky v části, v níž byl napaden výrok I odvolacího soudu ze dne 5. 2. 2009, jímž bylo rozhodnuto o náhradě škody ve výši 834,- Kč s příslušenstvím a v části, v níž byl napaden výrok II tohoto rozsudku, jímž byl v částce 7 826 656,20 Kč s příslušenstvím potvrzen zamítavý výrok rozsudku soudu prvního stupně ( výrok II ). Pod bodem III výroku zamítl dovolání stěžovatelky proti výroku II rozsudku odvolacího soudu, jímž byl v částce 3 128 595,80 Kč s příslušenstvím potvrzen zamítavý výrok rozsudku soudu prvního stupně a konečně pod bodem IV výroku zrušil rozsudek odvolacího soudu ve výroku I vyjma částky 834,- Kč s příslušenstvím a v nákladových výrocích III - VI a v tomto rozsahu byla věc vrácena odvolacímu soudu k dalšímu řízení.

Jako důvodnou shledal dovolací soud toliko námitku stěžovatelky, zpochybňující závěr odvolacího soudu, že žalovaná není právním nástupcem původního žalovaného státního podniku, a proto že na ni nepřešla povinnost vydat bezdůvodné obohacení vzniklé užíváním pozemků do 1. 10. 1993. Protože posouzení právního nástupnictví žalované, provedené odvolacím soudem, nepokládal dovolací soud za správné, vyhověl zčásti dovolání stěžovatelky : Výrok I a nákladové výroky III až VI rozsudku odvolacího soudu byly dovolacím soudem zrušeny a věc byla v tomto rozsahu vrácena odvolacímu soudu k dalšímu řízení.

III.

Ústavní soud přezkoumal napadená rozhodnutí v rozsahu stěžovatelkou označených výroků z hlediska tvrzeného porušení ústavně chráněných práv. Jako již v dřívějších svých rozhodnutích, tak i tentokrát připomíná, že zásadně není oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy. Pokud obecné soudy postupují v souladu s obsahem hlavy páté Listiny, nemůže na sebe Ústavní soud atrahovat právo přezkumného dohledu nad jejich činností ( čl. 83 Ústavy ČR ).

V projednávané věci neshledal Ústavní soud v postupu obecných soudů žádné ústavněprávní závady, které by měly vést ke kasaci napadených rozhodnutí.

Stěžovatelka v ústavní stížnosti argumentuje shodně jako v dovolání, přičemž zcela opomíjí, že dovolací soud se jejími námitkami ve svém rozhodnutí podrobně zabýval a řádně se s nimi vypořádal, ať již jde o námitku údajně nesprávného právního posouzení věci v otázce "obecné ceny nájmu" resp. "obvyklého nájemného" pozemků či údajného vlivu změny stanoviska odvolacího soudu v otázce pasivní věcné legitimace žalované.

Ústavní soud zdůrazňuje, že do interpretace a aplikace jednoduchého práva obvykle nezasahuje, neboť výklad jiných než ústavních předpisů a jejich aplikace při řešení konkrétních případů - včetně dovození odpovídajících právních názorů - jsou autonomní záležitostí obecných soudů. Ústavní soud by mohl do nezávislosti soudů zasáhnout pouze v případě, kdyby závěry soudů vybočovaly z mezí ústavnosti, což se v projednávaném případě nestalo.

V ustanovení § 671 odst. 1 zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů, je sice ohledně nájmu pozemku používán pojem "obvyklé nájemné", avšak tento pojem není v rozporu s pojmem "obecná cena", neboť oba tyto pojmy jsou v daných souvislostech chápány jako synonyma, tedy nejsou ve svém obsahu rozporné. Jak zdůraznil dovolací soud ve svém rozsudku, podstatné je vymezení kritérií, jejichž pomocí je možné takovou cenu nájmu pozemku stanovit. Pokud ji obecný soud vymezil jako cenu, za niž by bylo možné konkrétní pozemek v daném místě a čase pronajmout, nelze takový právní názor označit za nesprávný či nesouladný s platnou judikaturou obecných soudů či soudu dovolacího. Při určení ceny nájmu pozemku není potřebné porovnat ceny pozemků podle shodných či obdobných kritérií v rámci celé České republiky, ale toliko v dané lokalitě v konkrétním čase. Tento názor ostatně logicky a srozumitelně vyložil ve svém rozhodnutí i odvolací soud, pokud zdůraznil, že obecná ( nyní obvyklá ) cena nájmu nemovitosti se vždy stanoví ve vztahu k lokalitě, v níž se předmětná nemovitost nachází, protože se vychází z možností nabídky a poptávky po takové nemovitosti v dané lokalitě.

Stěžovatelka v ústavní stížnosti napadla ( mimo jiné ) výroky pod body II a III rozsudku dovolacího soudu, aniž nad rámec výše uvedeného blíže rozvedla, z jakých důvodů dovozuje jejich protiústavnost. Ústavní soud tak nemá možnost se případnou argumentací stěžovatelky podrobněji zabývat, neboť důvody, pro které považuje stěžovatelka část výroku pod bodem II rozsudku dovolacího soudu, jímž bylo rozhodnuto o náhradě škody ve výši 834,- Kč s příslušenstvím za protiústavní, zcela chybí a ve zbývající části, jak již bylo uvedeno výše, jde jen ( o stručné ) opakování námitek uplatněných v dovolání, bez další ústavně právní argumentace.

Ústavní soud proto ústavní stížnost směřující proti rozsudku dovolacího soudu ( v rozsahu výroků II a III ) shledal jako zjevně neopodstatněnou.

Pokud je ústavní stížností napadán rozsudek odvolacího soudu pod bodem II výroku, jímž byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně ve výroku pod bodem I, jde v této části o návrh podaný někým zjevně neoprávněným, neboť tímto výrokem byl potvrzen vyhovující výrok rozsudku soudu prvního stupně ohledně částky 1 155 568,- Kč s příslušenstvím. Stěžovatelka proto nemohla být tímto výrokem rozhodnutí orgánu veřejné moci dotčena na svých bezprostředních právech.

V případě potvrzujícího zamítavého výroku rozsudku soudu prvního stupně ( pod bodem II ), posoudil Ústavní soud ústavní stížnost jako zjevně neopodstatněnou, a to s ohledem na důvody vyložené výše.

Poněkud jiná je procesní situace v případě ústavní stížností napadených výroků pod body III a VI rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 5. 2. 2009 č. j. 28 Co 446/2008-1285, jimiž bylo rozhodnuto o povinnosti stěžovatelky zaplatit žalované náklady řízení před soudem prvního stupně a v řízení odvolacím. Jak bylo zjištěno z rozsudku dovolacího soudu ze dne 15. 6. 2010 č. j. 28 Cdo 1568/2010-1353, rozsudek odvolacího soudu byl v nákladových výrocích III až VI zrušen a věc byla v tomto rozsahu vrácena odvolacímu soudu k dalšímu řízení. Proto je ústavní stížnost napadající zrušené a tedy již neexistující výroky v této části nepřípustná.

Nepřípustná je ústavní stížnost i v části, kterou stěžovatelka napadá výrok II a III rozsudku soudu prvního stupně; zčásti proto, že i v tomto případě jde o náhradově nákladový výrok později zrušený dovolacím soudem ( jako výrok pod bodem III rozsudku odvolacího soudu ), zčásti z toho důvodu, že se v případě rozsudku soudu prvního stupně nejedná o poslední procesní prostředek k ochraně práva, jak to má na mysli ustanovení § 72 odst. 3 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ).

Ústavní soud neshledal, že by napadenými rozhodnutími v rozsahu výše označených výroků došlo k porušení základních práv nebo svobod stěžovatelky, proto ústavní stížnost zčásti odmítl podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu, jako návrh zjevně neopodstatněný a zčásti podle ustanovení § 43 odst. 1 písm. c ) zákona o Ústavním soudu jako návrh podaný někým zjevně neoprávněným a ve zbytku podle ustanovení § 43 odst. 1 písm. e ) citovaného zákona jako návrh nepřípustný.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 20. ledna 2011

Jiří Mucha
předseda senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Nejvyššího soudu ČR

č. j. 28 Cdo 1568/2010-1353

Krajského soudu v Praze

č. j. 28 Co 446/2008-1285

Okresního soudu v Nymburku

č. j. 7 C 1377/92-1218

Nejvyššího soudu ČR

Krajského soudu v Praze

Okresního soudu v Nymburku

Ústavnímu soudu

Ústavního soudu

článku 95 odst. 1 Ústavy ČR

odvolacího soudu

sp. zn. 28 Co 126, 127/2006

č. j. 28 Co 446/2008-1285

odvolací soud

Okresní soud v Nymburku

č. j. 7 C 1377/92-1218

Soud prvního stupně

odvolacího soudu

Krajský soud v Praze

č. j. 28 Co 446/2008-1285

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soudem prvního stupně

Odvolací soud

odvolací soud

§ 224 odst. 2 o. s. ř.

§ 142 odst. 2 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 15 odst. 1 zákona č. 92/1991 Sb.

§ 671 odst. 1 občanského zákoníku

Nejvyšší soud ČR

č. j. 28 Cdo 1568/2010-1353

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

odvolacímu soudu

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolacím soudem

dovolací soud

odvolacího soudu

dovolacím soudem

odvolacímu soudu

Ústavní soud

hlavy páté Listiny

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavní soud

dovolací soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 671 odst. 1 zákona č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

dovolací soud

soudu dovolacího

odvolací soud

dovolacího soudu

Ústavní soud

dovolacího soudu

Ústavní soud

dovolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Ústavní soud

Krajského soudu v Praze

č. j. 28 Co 446/2008-1285

soudem prvního stupně

dovolacího soudu

č. j. 28 Cdo 1568/2010-1353

odvolacího soudu

odvolacímu soudu

soudu prvního stupně

dovolacím soudem

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 72 odst. 3 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Rozvod manželství
Společné jmění manželů
Žaloba vylučovací ( excindační )
Dotčené předpisy : § 267 odst. 1 o. s. ř.
§ 42 odst. 1 předpisu č. 120/2001Sb.
§ 42 odst. 2 předpisu č. 120/2001Sb.
§ 143a odst. 1 obč. zák.
§ 143a odst. 2 obč. zák.
§ 143a odst. 4 obč. zák.
§ 148 obč. zák.
§ 149 odst. 1 obč. zák.
§ 24a odst. 1 předpisu č. 94/1963Sb.
§ 262a odst. 1 o. s. ř.
Kategorie rozhodnutí : A
Publikováno ve sbírce pod číslem : 100 / 2011
Podána ústavní stížnostdatum podání spisová značka soudce zpravodaj výsledek datum rozhodnutí
07/12/2011 II. ÚS 2047/2011 JUDr. Jiří Nykodým odmítnuto 12/01/2011

 20 Cdo 2610/2009

ČESKÁ REPUBLIKA ROZSUDEK
JMÉNEM REPUBLIKY

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Olgy Puškinové a soudců JUDr. Miroslavy Jirmanové a JUDr. Vladimíra Mikuška v právní věci žalobkyně P. K. ( dříve M. ), zastoupené Mgr. Martinem Urbáškem, advokátem se sídlem v Třebíči, Bráfova 50, proti žalovanému Ing. O. F., zastoupenému Mgr. Zbyňkem Havlíkem, advokátem se sídlem v Praze 1, Národní 28, o vyloučení věcí z exekuce, vedené u Okresního soudu v Třebíči pod sp. zn. 10 C 110/2007, o dovolání žalobkyně proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 4. února 2009, č. j. 12 Co 310/2008 - 56, takto :

I. Dovolání se zamítá.
II. Žalobkyně je povinna zaplatit žalovanému na náhradě nákladů dovolacího řízení částku 6.360,- Kč do 3 dnů od právní moci tohoto rozsudku k rukám Mgr. Zbyňka Havlíka, advokáta se sídlem v Praze 1, Národní 28.
O d ů v o d n ě n í :
V záhlaví uvedeným rozhodnutím změnil krajský soud rozsudek Okresního soudu v Třebíči ze dne 8. 11. 2007, č. j. 10 C 110/2007 - 31, kterým v plném rozsahu vyhověl žalobě na vyloučení spoluvlastnických podílů na nemovitostech ve výroku označených ( dále jen „ předmětné nemovitosti “ ) z exekuce vedené u Okresního soudu v Třebíči pod sp. zn. 1 Nc 550/2002 ve prospěch žalovaného proti povinnému P. M., bývalému manželovi žalobkyně, a jímž rozhodl o náhradě nákladů řízení, tak, že žalobu na vyloučení věcí z exekuce v celém rozsahu zamítl, a rozhodl o náhradě nákladů řízení před soudy obou stupňů.

Odvolací soud vyšel ze skutkového stavu zjištěného soudem prvního stupně, že notářským zápisem ze dne 21. 11. 2000 uzavřeli žalobkyně a její bývalý manžel ( povinný ) smlouvu o zúžení zákonem stanoveného rozsahu společného jmění, podle které mj. movitý i nemovitý majetek ( předmětné nemovitosti ) nabytý za trvání manželství přechází dnem podpisu této smlouvy do výlučného vlastnictví žalobkyně ( s právními účinky vkladu vlastnického práva do katastru nemovitostí ke dni 6. 12. 2000 ), že usnesením Okresního soudu v Třebíči ze dne 15. 10. 2002, sp. zn. 1 Nc 550/2002, byla podle platebního rozkazu Krajského soudu v Brně ze dne 29. 5. 2002, č. j. 4 Ro 450/2002 - 17, vykonatelného dnem 16. 8. 2002, nařízena exekuce proti P. M. k vymožení pohledávky oprávněného ( žalovaného ) ve výši 545.855,- Kč s příslušenstvím, která vznikla v souvislosti s jeho podnikáním za trvání manželství se žalobkyní a která byla splatná v roce 1999, že manželství žalobkyně se jmenovaným bylo podle § 24a zákona o rodině rozvedeno rozsudkem Okresního soudu v Třebíči ze dne 3. 12. 2002, č. j. 5 C 715/2002 - 12, pravomocným dne 27. 12. 2002, přičemž soud vycházel z toho, že manželé uzavřeli písemnou smlouvu s úředně ověřenými podpisy upravující jejich vzájemné majetkové vztahy pro dobu po rozvodu, neboť smlouva o zúžení společného jmění manželů ( dále jen „ SJM “ ) již vypořádala veškeré jejich majetkové vztahy i pro dobu po rozvodu ( z obsahu rozvodového spisu bylo soudem prvního stupně zjištěno, ke dni rozhodnutí soudu si manželé žádný majetek, který by tvořil jejich SJM, nepořídili ). Pověřený soudní exekutor exekučním příkazem ze dne 20. 2. 2003, č. j. Ex 376/02 - 13, nařídil provedení exekuce prodejem předmětných nemovitostí. Krajský soud - na rozdíl od soudu prvního stupně - dovodil, že vznikla-li pohledávka žalovaného za povinným za trvání manželství se žalobkyní, „ mohl soudní exekutor vést exekuci na majetek patřící do SJM “; pokud následně byla mezi žalobkyní a povinným uzavřena smlouva o zúžení SJM, na základě níž se výlučnou vlastnicí nemovitostí stala žalobkyně, pak se „ uplatní “ ustanovení § 42 odst. 2 zákona č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti ( exekuční řád ) a o změně dalších zákonů ( dále též jen „ exekuční řád “ ), podle kterého se při provádění exekuce k této smlouvě nepřihlíží. Jelikož v souvislosti se zúžením SJM se neprovádí vypořádání, které zákon předpokládá mimo jiné pro případ rozvodu ( jak k tomu došlo v dané věci ), nepovažoval krajský soud za správný ani názor soudu prvního stupně, že byla-li za trvání manželství uzavřena smlouva o zúžení SJM, není co v souvislosti s rozvodem manželství vypořádávat, neboť i po zúžení SJM mohou manželé v konkrétním případě do okamžiku rozvodu manželství nabýt nějaký majetek, který by bylo možno vypořádat. S poukazem na § 42 odst. 2 exekučního řádu a na rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 28. července 2004, sp. zn. 20 Cdo 1389/2003, proto uzavřel, že i když předmětné nemovitosti nejsou v SJM, ale v důsledku uzavřené smlouvy o zúžení SJM ve výlučném vlastnictví žalobkyně, není žaloba podle § 267 odst. 1 o. s. ř. důvodná; okolnosti, které předpokládá ustanovení § 267 odst. 2 o. s. ř., žalobkyně netvrdila.

Proti tomuto rozsudku odvolacího soudu podala žalobkyně dovolání z důvodu nesprávného právního posouzení věci. Dovolatelka především poukázala na to, že její manželství s povinným bylo podle § 24a zákona o rodině rozvedeno před vydáním exekučního příkazu a že se tedy výlučnou vlastnicí předmětných nemovitostí stala nejen podle smlouvy o zúžení SJM, nýbrž i na základě další právní skutečnosti, tj. právě rozvodu. Dále uvedla, že nesouhlasí s názorem odvolacího soudu, že v souvislosti se zúžením SJM se vypořádání neprovádí, a v tomto ohledu odkázala na rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 15. 3. 2007, sp. zn. 20 Cdo 3297/2006, v němž bylo vysloveno, že dojde-li k zúžení SJM až na věci tvořící obvyklé vybavení společné domácnosti, došlo současně k zániku SJM k ostatním věcem, které netvoří obvyklé vybavení společné domácnosti; věci, které byly takto ze SJM vyloučeny, podléhají podle § 149 odst. 4 obč. zák. vypořádání jako v případě zániku SJM. Odvolacímu soudu rovněž vytýká, že nevzal v úvahu tu skutečnost, že smlouva o zúžení a vypořádání SJM byla uzavřena dne 21. 11. 2000, tedy dříve, než nabyla účinnosti „ příslušná ustanovení občanského soudního řádu a exekučního řádu “, podle nichž se při provádění exekuce nepřihlíží ke smlouvě o zúžení SJM. V této souvislosti vyjádřila názor, že pokud odvolací soud tato ustanovení aplikoval, jde „ s ohledem na závažnost jejích dopadů o nepřípustnou pravou zpětnou retroaktivitu “. Podle názoru dovolatelky se odvolací soud nevypořádal ani s její argumentací, že žalovaný se měl svých práv domáhat vyslovením neúčinnosti smlouvy o zúžení SJM. Navrhla, aby napadený rozsudek byl zrušen a věc byla vrácena odvolacímu soudu k dalšímu řízení.

Žalovaný ve svém písemném vyjádření k dovolání navrhl, aby bylo jako zjevně bezdůvodné odmítnuto.

Nejvyšší soud dovolání projednal a rozhodl o něm podle občanského soudního řádu ve znění účinném do 30. 6. 2009 ( viz článek II, bod 12. části první zákona č. 7/2009 Sb. ) a po zjištění, že dovolání bylo podáno včas, účastnicí řízení, řádně zastoupenou advokátem, dospěl po přezkoumání věci k závěru, že dovolání, které je přípustné podle § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř., není důvodné.

Jelikož vady řízení podle § 229 odst. 1, odst. 2 písm. a ), b ) a odst. 3 o. s. ř., jež by řízení činily zmatečným, ani jiné vady řízení [§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.], k nimž je dovolací soud - je-li dovolání přípustné - povinen přihlédnout z úřední povinnosti ( § 242 odst. 3, věta druhá, o. s. ř. ), v dovolání namítány nejsou a nevyplývají ani z obsahu spisu, a protože jinak je dovolací soud vázán uplatněným dovolacím důvodem, včetně jeho obsahového vymezení ( § 242 odst. 3, věta první, o. s. ř. ), je předmětem dovolacího přezkumu právní závěr odvolacího soudu, že věci, k nimž žalobkyně uplatňuje vlastnické právo, nejsou vyloučeny z exekuce jejich prodejem.

Nesprávné právní posouzení věci ve smyslu § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř. může spočívat v tom, že odvolací soud věc posoudil podle právní normy, jež na zjištěný skutkový stav nedopadá, nebo právní normu sice správně určenou nesprávně vyložil, případně ji na daný skutkový stav nesprávně aplikoval.

Podle § 267 odst. 1 o. s. ř. právo k majetku, které nepřipouští výkon rozhodnutí, lze uplatnit vůči oprávněnému návrhem na vyloučení majetku z výkonu rozhodnutí v řízení podle třetí části tohoto zákona.

Tam, kde se ve zvláštních právních předpisech hovoří o soudním výkonu rozhodnutí nebo výkonu rozhodnutí, rozumí se tím také nařízení a provádění exekuce podle exekučního řádu ( srov. § 130 zákona č. 120/2001 Sb. ).

Podle § 42 odst. 1 exekučního řádu lze exekuci na majetek patřící do společného jmění manželů provést také tehdy, jde-li o vymáhání závazku, který vznikl za trvání manželství jen jednomu z manželů. Za majetek patřící do společného jmění povinného a jeho manžela se pro účely nařízení exekuce považuje také majetek, který netvoří součást společného jmění manželů jen proto, že byl smlouvou zúžen zákonem stanovený rozsah společného jmění manželů nebo že byl smlouvou vyhrazen vznik společného jmění ke dni zániku manželství. Podle § 42 odst. 2 exekučního řádu se při provádění exekuce také nepřihlíží ke smlouvě, kterou byl zúžen zákonem stanovený rozsah společného jmění manželů o majetek, který patřil do společného jmění v době vzniku vymáhané pohledávky. Totéž platí, byl-li smlouvou rozšířen zákonem stanovený rozsah společného jmění manželů o majetek povinného, který nepatřil do společného jmění v době vzniku vymáhané pohledávky.

Podle § 143a odst. 1 obč. zák. mohou manželé smlouvou uzavřenou formou notářského zápisu rozšířit nebo zúžit stanovený rozsah společného jmění manželů. Takto mohou manželé změnit rozsah majetku a závazků nabytých či vzniklých v budoucnosti, ale i majetku a závazků, které již tvoří jejich společné jmění. Předmětem této smlouvy mohou být i jednotlivé majetkové hodnoty a závazky. Jestliže je předmětem smlouvy nemovitost, která již náleží do společného jmění manželů nebo do výlučného majetku jednoho z nich, nabývá smlouva účinnosti vkladem do katastru nemovitostí. Podle ustanovení § 143a odst. 2 obč. zák. mohou dále manželé smlouvou uzavřenou formou notářského zápisu vyhradit zcela nebo zčásti vznik společného jmění manželů ke dni zániku manželství, pokud nejde o věci tvořící obvyklé vybavení společné domácnosti. Podle § 143a odst. 4 obč. zák. se manželé mohou vůči jiné osobě na smlouvu uvedenou v předcházejících odstavcích ( tj. i na smlouvu o zúžení stanoveného rozsahu společného jmění ) odvolat jen tehdy, jestliže je jí obsah této smlouvy znám.

V projednávané věci bylo v řízení před soudy obou stupňů zjištěno, že usnesením Okresního soudu v Třebíči ze dne 15. 10. 2002, sp. zn. 1 Nc 550/2002, byla podle platebního rozkazu Krajského soudu v Brně ze dne 29. 5. 2002, č. j. 4 Ro 450/2002 - 17, vykonatelného dnem 16. 8. 2002, nařízena exekuce proti P. M. k vymožení pohledávky oprávněného ( žalovaného ) ve výši 545.855,- Kč s příslušenstvím. Pohledávka, k jejímuž vydobytí je vedena exekuce, vznikla bývalému manželu žalobkyně v roce 1999, tj. za trvání manželství. Smlouvou ze dne 21. 11. 2000, uzavřenou formou notářského zápisu, zúžili manželé ve smyslu § 143a odst. 1 obč. zák. stanovený rozsah společného jmění ( mimo jiné ) tak, že movitý i nemovitý majetek ( předmětné nemovitosti ) nabytý za trvání manželství přechází dnem podpisu této smlouvy do výlučného vlastnictví žalobkyně. Manželství žalobkyně se jmenovaným bylo ( podle § 24a zákona o rodině ) rozvedeno rozsudkem Okresního soudu v Třebíči ze dne 3. 12. 2002, č. j. 5 C 715/2002 - 12, pravomocným dne 27. 12. 2002, přičemž soud vycházel z toho, že manželé uzavřeli písemnou smlouvu s úředně ověřenými podpisy upravující jejich vzájemné majetkové vztahy pro dobu po rozvodu, za niž považoval smlouvu o zúžení SJM, neboť ta již vypořádala veškeré jejich majetkové vztahy i pro dobu po rozvodu ( ke dni rozhodnutí soudu si manželé žádný majetek, který by tvořil jejich SJM, nepořídili ). Exekučním příkazem ze dne 20. 2. 2003, č. j. Ex 376/02 - 13, nařídil pověřený soudní exekutor provedení exekuce prodejem předmětných nemovitostí.

Výtce, že odvolací soud - za situace, kdy jde o vyloučení věcí, které žalobkyně nabyla do vlastnictví před 1. 1. 2001 ve shodě se smlouvou o zúžení stanoveného rozsahu společného jmění manželů uzavřenou rovněž před tímto dnem - nesprávně aplikoval občanský soudní řád ve znění účinném od 1. 1. 2001, tedy ve znění zákona č. 30/2000 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony, přisvědčit nelze. Z části dvanácté, hlavy I, bodu 1 a z části třinácté citovaného zákona vyplývá, že pro řízení zahájená po 1. 1. 2001 ( v dané věci bylo řízení zahájeno 29. 5. 2007, viz § 82 odst. 1 o. s. ř. ) se bezvýjimečně použijí ustanovení občanského soudního řádu účinného od 1. 1. 2001 ( srov. rozsudek Nejvyššího soudu uveřejněný pod číslem 85/2005 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ).

Názor odvolacího soudu, že „ v souvislosti se zúžením společného jmění manželů se vypořádání neprovádí, neboť v daném okamžiku pro to nejsou zákonné předpoklady “, je však nesprávný a je v rozporu s ustálenou judikaturou Nejvyššího soudu. Ta dovodila, že došlo-li rozsudkem soudu podle § 148 odst. 1 obč. zák. nebo podle § 148 odst. 2 obč. zák. k zúžení společného jmění manželů až na věci tvořící obvyklé vybavení společné domácnosti, došlo současně k zániku společného jmění manželů k ostatním věcem, které netvoří vybavení společné domácnosti ( srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 27. března 2002, sp. zn. 22 Cdo 1476/2000 ). Věci, které byly takto ze společného jmění manželů vyloučeny, podléhají podle § 149 odst. 4 obč. zák. vypořádání jako v případě zániku společného jmění manželů. Pokud po zániku společného jmění manželů k uvedeným věcem nenásledovalo do tří let jejich vypořádání dohodou nebo nebyl podán návrh na vypořádání rozhodnutím soudu, platí podle § 150 odst. 4 obč. zák. ohledně nemovitých věcí nevyvratitelná domněnka vzniku podílového spoluvlastnictví ( srov. též rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 15. března 2007, sp. zn. 20 Cdo 3297/2006, na nějž dovolatelka poukázala ). Tyto závěry se uplatní rovněž v případě zúžení společného jmění manželů smlouvou uzavřenou formou notářského zápisu podle § 143a odst. 1 obč. zák. ( k tomu srov. opět ustanovení § 149 odst. 4 obč. zák., podle kterého v případech uvedených v § 143a odst. 1 obč. zák. a § 148 odst. 1 obč. zák. se použijí ustanovení § 149 odst. 2 a 3 obč. zák. obdobně ).

Jak vyplývá ze smlouvy o zúžení zákonem stanoveného rozsahu společného jmění manželů, kterou dne 21. 11. 2000 formou notářského zápisu uzavřela žalobkyně se svým bývalým manželem podle § 143a odst. 1 obč. zák., dohodli se její účastníci ( mimo jiné ) na tom, že movitý i nemovitý majetek ( předmětné nemovitosti ) nabytý za trvání manželství přechází dnem podpisu této smlouvy do výlučného vlastnictví žalobkyně. V této smlouvě však absentuje ujednání o majetkovém vypořádání ( jež završuje zánik společných práv a povinností k věcem, jež náležely do SJM a o něž bylo zúženo ), tedy o tom, zda žalobkyně, která movité i nemovité věci nabyla do svého výlučného vlastnictví, bude svému bývalému manželovi povinna něco na vypořádání plnit, popřípadě, že mu nebude na vyrovnání nic hradit. Existenci případné písemné dohody, jež by na smlouvu o zúžení SJM navazovala a v níž by vypořádání bylo po uzavření smlouvy o zúžení SJM provedeno, žalobkyně v řízení netvrdila.

Podle § 24a odst. 1 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině ( dále jen „ zákon o rodině “ ) jestliže manželství trvalo alespoň jeden rok, manželé spolu nejméně šest měsíců nežijí a k návrhu na rozvod se druhý manžel připojí, má se za to, že podmínky uvedené v ustanovení § 24 odst. 1 jsou splněny. Soud nezjišťuje příčiny rozvratu a manželství rozvede, jsou-li předloženy a ) písemné smlouvy s úředně ověřenými podpisy účastníků upravující pro dobu po tomto rozvodu vypořádání vzájemných majetkových vztahů, práva a povinnosti společného bydlení a případnou vyživovací povinnost, a b ) pravomocné rozhodnutí soudu o schválení dohody o úpravě poměrů nezletilých dětí pro dobu po rozvodu.

Podle § 149 odst. 1 obč. zák. společné jmění manželů zaniká zánikem manželství ( srov. § 22 odst. 1, § 24 a násl. zákona o rodině ). Po zániku společného jmění, do něhož náleží majetek a závazky vyjmenované v § 143 odst. 1 obč. zák., následuje jeho vypořádání, které může být provedeno dohodou ( § 150 odst. 1 obč. zák. ), rozhodnutím soudu ( § 150 odst. 3 obč. zák. ) nebo na základě nevyvratitelné právní domněnky spojené s uplynutím doby ( § 150 odst. 4 obč. zák. ).

V posuzované věci bylo zjištěno, že manželství žalobkyně a jejího manžela bylo ke dni 27. 12. 2002 podle § 24a zákona o rodině pravomocným rozsudkem Okresního soudu v Třebíči ze dne 3. 12. 2002, č. j. 5 C 715/2002 - 12, rozvedeno, přičemž v tomto řízení účastníci předložili jen smlouvu o zúžení zákonem stanoveného rozsahu společného jmění manželů, která - jak je shora uvedeno - neobsahuje ujednání o majetkovém vypořádání a nepředložili ani jinou písemnou smlouvu upravující pro dobu po tomto rozvodu vypořádání vzájemných majetkových vztahů. I když tedy soud vydal rozsudek, jímž manželství žalobkyně a jejího manžela rozvedl, ve skutečnosti účastníci žádnou dohodu podle § 24a odst. 1 písm. a ) zákona o rodině upravující pro dobu po rozvodu vypořádání vzájemných majetkových vztahů nepředložili. Z tohoto vyplývá, že manželství žalobkyně a jejího manžela bylo sice pravomocně rozvedeno, čímž jejich SJM zaniklo, avšak ke dni rozvodu ( ani na základě dříve uzavřené smlouvy o zúžení SJM ) nebylo vypořádáno.

Nejvyšší soud ve svém usnesení uveřejněném pod číslem 74/2004 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek zaujal a odůvodnil závěr, že k vydobytí závazku, který vznikl za trvání manželství jen jednomu z manželů, lze nařídit výkon rozhodnutí i na majetek patřící do zaniklého společného jmění, které v době zahájení řízení o výkon nebylo vypořádáno. V rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 31. července 2008, sp. zn. 20 Cdo 1849/2006, bylo dále vysloveno, že „ pokud jde o ustanovení § 262a odst. 1 o. s. ř., to se použije i při nařízení výkonu rozhodnutí postihujícího majetek ze zaniklého ( nejen tedy pouze zúženého ) společného jmění manželů, avšak pouze tehdy, jestliže po zániku SJM nedošlo k jeho vypořádání ( ať již dohodou či rozhodnutím soudu nebo na základě domněnky podle § 150 odst. 4 obč. zák. )“.

Jelikož exekuční příkaz má účinky nařízení výkonu rozhodnutí podle občanského soudního řádu ( srov. § 47 odst. 2 exekučního řádu ) a protože v dané věci byl pověřeným soudním exekutorem vydán exekuční příkaz o provedení exekuce prodejem předmětných nemovitostí dne 20. 2. 2003, tedy sice po zániku manželství žalobkyně a povinného, avšak před vypořádáním jejich SJM, lze - vzhledem ke zjištění, že závazek povinného vůči žalovanému vznikl za trvání manželství povinného a jeho manželky ( žalobkyně ) před uzavřením smlouvy o zúžení SJM - předmětné nemovitosti, jejichž výlučnou vlastnicí se žalobkyně stala, postihnout v exekučním řízení vedeném proti jejímu bývalému manželovi. Žalobkyni tudíž nesvědčí ve smyslu § 267 odst. 1 o. s. ř. právo k majetku, které nepřipouští výkon rozhodnutí ( exekuci ).

Protože zamítavé rozhodnutí odvolacího soudu je věcně správné a dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř. tak nebyl naplněn, Nejvyšší soud dovolání žalobkyně podle § 243b odst. 2, části věty před středníkem o. s. ř. zamítl.

O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 142 odst. 1 o. s. ř., neboť žalovaný má právo na náhradu účelně vynaložených nákladů dovolacího řízení, které sestávají z odměny za zastoupení advokátem za jeden úkon právní pomoci ( vyjádření k dovolání ) v částce 5.000,- Kč [odměna z částky určené podle § 2 odst. 1 vyhlášky č. 484/2000 Sb., vyčíslená podle § 10 odst. 3, § 5 písm. d ), snížená podle § 18 odst. 1 na polovinu] a náhrady hotových výdajů podle § 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb., v částce 300,- Kč. Vzhledem k tomu, že zástupce žalovaného doložil, že je plátcem daně z přidané hodnoty, náleží žalovanému vedle odměny za zastupování advokátem a paušální částky náhrad hotových výdajů rovněž částka odpovídající dani z přidané hodnoty, kterou je advokát povinen z odměny za zastupování a z náhrad odvést podle zvláštního právního předpisu, tedy částka 1.060,- Kč. Celkovou náhradu nákladů dovolacího řízení žalovaného ve výši 6.360,- Kč je žalobkyně povinna zaplatit k rukám advokáta, který žalovaného v tomto řízení zastupoval ( § 149 odst. 1 o. s. ř. ).

Proti tomuto rozsudku není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 30. března 2011
JUDr. Olga Puškinová, v. r.
předsedkyně senátu

§ 267 odst. 1 o. s. ř.

§ 42 odst. 1 předpisu č. 120/2001Sb.

§ 42 odst. 2 předpisu č. 120/2001Sb.

§ 143a odst. 1 obč. zák.

§ 143a odst. 2 obč. zák

§ 143a odst. 4 obč. zák.

§ 148 obč. zák.

§ 149 odst. 1 obč. zák.

§ 24a odst. 1 předpisu č. 94/1963Sb.

§ 262a odst. 1 o. s. ř.

II. ÚS 2047/2011

20 Cdo 2610/2009

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Třebíči

sp. zn. 10 C 110/2007

Krajského soudu v Brně

č. j. 12 Co 310/2008 - 56

krajský soud

Okresního soudu v Třebíči

č. j. 10 C 110/2007 - 31

Okresního soudu v Třebíči

sp. zn. 1 Nc 550/2002

soudem prvního stupně

Okresního soudu v Třebíči

sp. zn. 1 Nc 550/2002

Krajského soudu v Brně

č. j. 4 Ro 450/2002 - 17

§ 24a zákona o rodině

Okresního soudu v Třebíči

č. j. 5 C 715/2002 - 12

soudem prvního stupně

Krajský soud

soudu prvního stupně

§ 42 odst. 2 zákona č. 120/2001 Sb.

krajský soud

soudu prvního stupně

§ 42 odst. 2 exekučního řádu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 1389/2003

§ 267 odst. 1 o. s. ř.

§ 267 odst. 2 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 3297/2006

§ 149 odst. 4 obč. zák.

Odvolacímu soudu

odvolací soud

odvolací soud

odvolacímu soudu

Nejvyšší soud

občanského soudního řádu

ve znění účinném do 30. 6. 2009

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

dovolací soud

§ 242 odst. 3, věta druhá, o. s. ř.

dovolací soud

§ 242 odst. 3, věta první, o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolací soud

§ 267 odst. 1 o. s. ř.

§ 130 zákona č. 120/2001 Sb.

§ 42 odst. 1 exekučního řádu

§ 42 odst. 2 exekučního řádu

§ 143a odst. 1 obč. zák.

§ 143a odst. 4 obč. zák.

Okresního soudu v Třebíči

sp. zn. 1 Nc 550/2002

Krajského soudu v Brně

č. j. 4 Ro 450/2002 - 17

§ 143a odst. 1 obč. zák.

Okresního soudu v Třebíči

č. j. 5 C 715/2002 - 12

odvolací soud

občanský soudní řád

ve znění účinném od 1. 1. 2001

č. 30/2000 Sb.

č. 99/1963 Sb.

občanský soudní řád

ve znění pozdějších předpisů

§ 82 odst. 1 o. s. ř.

občanského soudního řádu

účinného od 1. 1. 2001

Nejvyššího soudu

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

§ 148 odst. 1 obč. zák.

§ 148 odst. 2 obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 22 Cdo 1476/2000

§ 149 odst. 4 obč. zák.

§ 150 odst. 4 obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 3297/2006

§ 143a odst. 1 obč. zák.

§ 149 odst. 4 obč. zák.

§ 143a odst. 1 obč. zák

§ 148 odst. 1 obč. zák.

§ 149 odst. 2 a 3 obč. zák.

§ 143a odst. 1 obč. zák.

§ 24a odst. 1 zákona č. 94/1963 Sb.

§ 24 odst. 1

§ 149 odst. 1 obč. zák.

§ 143 odst. 1 obč. zák.

§ 150 odst. 1 obč. zák.

§ 150 odst. 3 obč. zák.

§ 150 odst. 4 obč. zák.

§ 24a zákona o rodině

Okresního soudu v Třebíči

č. j. 5 C 715/2002 - 12

§ 24a odst. 1 písm. a ) zákona o rodině

Nejvyšší soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 1849/2006

§ 262a odst. 1 o. s. ř.

§ 150 odst. 4 obč. zák.

§ 47 odst. 2 exekučního řádu

§ 267 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 2 odst. 1 vyhlášky č. 484/2000 Sb.

§ 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb.

§ 149 odst. 1 o. s. ř.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Vrchy a soudců JUDr. Pavla Pavlíka a JUDr. Lubomíra Ptáčka, Ph.D., v právní věci žalobce Ing. F. B., zastoupeného JUDr. Janem Holubem, L.L.M., advokátem se sídlem v Kladně, Kleinerova 24, proti žalovaným 1 ) V. H., a 2 ) M. H., zastoupeným Mgr. Ondřejem Malinou, advokátem se sídlem v Praze 7, Komunardů 36, o vyklizení nemovitosti, vedené u Okresního soudu v Kladně pod sp. zn. 20 C 75/2010, o dovolání žalovaných proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 11. dubna 2012, č.j. 29 Co 150/2012-276, takto :

I. Dovolání žalovaných se odmítá.
II. Žalovaní jsou povinni společně a nerozdílně zaplatit žalobci na náhradě nákladů dovolacího řízení částku 2.178,- Kč do tří dnů od právní moci tohoto usnesení k rukám JUDr. Jana Holuba, L.L.M., advokáta se sídlem v Kladně, Kleinerova 24.

Stručné odůvodnění
( § 243c odst. 2 o.s.ř. ):
Úvodem Nejvyšší soud České republiky ( dále již „ Nejvyšší soud “ nebo „ dovolací soud “ ) předesílá, že se zřetelem k době vydání dovoláním napadeného rozsudku odvolacího soudu se uplatní pro dovolací řízení – v souladu s bodem 7. článku II., části první, přechodných ustanovení zákona č. 404/2012 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony – občanský soudní řád ve znění účinném do 31. prosince 2012 ( dále již „ o. s. ř. “ ).
Dovolání žalovaných ( dále již „ dovolatelé “ ) proti v záhlaví citovanému rozsudku Krajského soudu v Praze ( dále již „ odvolací soud “ ), kterým byl potvrzen rozsudek Okresního soudu v Kladně ze dne 7. listopadu 2011, č.j. 20 C 75/2010-231, ve věci samé, není přípustné podle ustanovení § 237 odst.1 písm. b ) o. s. ř. a nebylo shledáno přípustným ani podle ustanovení § 237 odst.1 písm. c ) o. s. ř., neboť z obsahu dovolání je zřejmé, že dovolatelé nepřípustně uplatnili dovolací důvody ve smyslu § 241a odst. 2 písm. a ) ( řízení je postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci ) a § 241a odst. 3 o. s. ř. ( rozhodnutí vychází ze skutkového zjištění, které nemá podle obsahu spisu v podstatné části oporu v provedeném dokazování ), jejichž prostřednictvím ovšem přípustnost dovolání založit nelze, neboť podle § 237 odst. 3, věty za středníkem, k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 se nepřihlíží. Polemizují-li pak dovolatelé v podaném dovolání s právním posouzením věci odvolacím soudem, činí tak s ohledem na svou skutkovou verzi případu; ani tato okolnost ovšem přípustnost jejich dovolání nezakládá. Kromě tohoto dovolatelé ve svém dovolání [z pohledu § 237 odst. 1 písm. c ), odst. 3 o. s. ř.] neformulovali ( žádnou ) právní otázku, která dovolacím soudem dosud nebyla vyřešena nebo by měla být řešena jinak a jejíž řešení by v dané věci bylo relevantní. Neuvedli ani ( žádné ) konkrétní rozhodnutí, ve kterém by pro napadené rozhodnutí podstatná právní otázka byla řešena soudy rozdílně. Z obsahu dovolání ( § 41 odst. 2 o. s. ř. ) nebylo možno vyvodit jiný ( relevantní ) důvod, pro který by rozhodnutí odvolacího soudu mohlo být považováno za rozhodnutí zásadního významu.
Nejvyšší soud proto dovolání dovolatelů podle § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.
Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení je odůvodněn § 243b odst. 5 věty první o. s. ř. ve spojení s § 224 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř., neboť žalobce má právo na náhradu účelně vynaložených nákladů dovolacího řízení, které sestávají z odměny za zastupování advokátem ( vyjádření k dovolání ) v částce 1.500,- Kč [§ 7 písm. d ), § 10 odst. 3, § 14 odst. 1 a § 18 odst. 1 vyhl. č. 484/2000 Sb.] a z náhrady hotových výdajů podle § 13 odst. 3 vyhl. č. 177/1996 Sb. ve výši 300,- Kč, vše navýšeno o 21 % DPH ( tj. o částku 378,- Kč ) podle § 137 odst. 3 o. s. ř. a § 47 odst. 1 písm. a ) zákona č. 235/2004 Sb., o dani z přidané hodnoty, ve znění pozdějších předpisů. Celkovou náhradu nákladů dovolacího řízení ve výši 2.178,- Kč jsou dovolatelé povinni zaplatit žalobci společně a nerozdílně, a to k rukám jejich advokáta ( § 149 odst. 1 o. s. ř. ).
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně 23. ledna 2013

 JUDr. Pavel Vrcha, v. r. předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Kladně

sp. zn. 20 C 75/2010

Krajského soudu v Praze

č.j. 29 Co 150/2012-276

§ 243c odst. 2 o.s.ř.

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

ve znění účinném do 31. prosince 2012

Krajského soudu v Praze

Okresního soudu v Kladně

č.j. 20 C 75/2010-231

§ 237 odst.1 písm. b ) o. s. ř.

§ 237 odst.1 písm. c ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a )

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 3, věty za středníkem,

odvolacím soudem

dovolacím soudem

§ 41 odst. 2 o. s. ř.

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

§ 243b odst. 5 věty první o. s. ř.

§ 224 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř.

§ 13 odst. 3 vyhl. č. 177/1996 Sb.

§ 137 odst. 3 o. s. ř.

ve znění pozdějších předpisů

§ 149 odst. 1 o. s. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele M. Š., Mgr. Pavlem Hubálkem, advokátem se sídlem Praha 4, Pod Višňovkou 1661, proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 19. 1. 2011, čj. 25 Co 510/2010 - 535, a rozsudku Okresního soudu v Benešově ze dne 3. 9. 2010, čj. 5 P 113/2009 - 470, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včasnou ústavní stížností, splňující i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatel navrhl zrušení shora uvedených rozhodnutí, údajně porušujících jeho právo na spravedlivý proces zakotvené v čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále "Listina" ) a čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o lidských právech a právo vlastnit majetek a vykonávat výdělečnou činnost.

V ústavní stížnosti tvrdí, že obecné soudy při posuzování jeho návrhu na snížení výživného neprovedly dostatek důkazů ke zjištění majetkových poměrů matky jejich společné nezletilé dcery a její životní úrovně, která je podle něj velmi vysoká. Soudy přehlédly, že je nezaměstnaný, bez příjmu, nemá žádný majetek a je odkázán na pomoc své rodiny. Ignorovaly tabulky Ministerstva spravedlnosti na určení výše výživného i jeho průměrnou výši stanovenou Českým statistickým úřadem a zásadně pochybily nerespektováním jeho životního minima. Nezabývaly se ani tím, že má dluhy z doby, kdy investoval do bydlení pro nezletilou, které dodnes není schopen splatit. Nepřihlédly ani k míře, v jaké o ni dále pečuje, ani k tomu, že po rozvodu manželství nechal veškerý majetek její matce.

II.

Z ústavní stížnosti a z připojených listin Ústavní soud zjistil, že Okresní soud v Benešově rozsudkem ze dne 3. 9. 2010, čj. 5 P 113/2009 - 470, zamítl návrh stěžovatele na snížení výživného pro nezletilou. K jeho odvolání Krajský soud v Praze rozsudkem ze dne 19. 1. 2011, čj. 25 Co 510/2010 - 535, rozsudek okresního soudu potvrdil.

III.

Ústavní soud úvodem připomíná, že není vrcholem soustavy obecných soudů ( čl. 81 a čl. 91 Ústavy ČR ), ani další řádnou odvolací instancí. Proto není v zásadě oprávněn zasahovat do jejich rozhodování. Tato maxima je prolomena pouze tehdy, pokud by obecné soudy svými rozhodnutími vykročily z mezí daných rámcem ústavně zaručených základních lidských práv ( čl. 83, čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy ČR ).

Poté co se Ústavní soud seznámil s obsahem stěžovatelovy ústavní stížnosti a napadených rozhodnutí, dospěl k závěru, že jejím těžištěm je především polemika s důvody obecných soudů, které je vedly k zamítnutí jeho návrhu na snížení výživného, tak, jako by Ústavní soud měl podrobit napadené rozhodnutí dalšímu ( běžnému ) instančnímu přezkumu, což mu však, jak již bylo výše uvedeno, nepřísluší.

Po přezkoumání napadených rozsudků z hlediska tvrzeného zásahu do práva na spravedlivý proces, práva vlastnit majetek a vykonávat výdělečnou činnost, Ústavní soud pochybení, opravňující jeho kasační zásah, neshledal. Právní závěry odvolacího soudu o majetkových poměrech stěžovatele, matky nezletilé a odůvodněných potřebách nezletilé nelze v posuzované věci považovat za nesouladné s provedenými důkazy, neboť z odůvodnění napadeného rozsudku bylo možno identifikovat rámec, ve kterém se jeho volná úvaha pohybovala. Z napadených rozhodnutí zjevně vyplývá, že jak soud prvního stupně, tak i soud odvolací hodnotily i majetkové poměry matky nezletilé, v jejichž rámci vzaly v úvahu, že jí přibyla další vyživovací povinnost, vlastní 10 let starý automobil na leasing a bydlí v domě babičky své druhé nezletilé dcery.

Obecné soudy se také zevrubně zabývaly možnostmi stěžovatelova pracovního uplatnění, a to nejen nabídkami práce, ale i rekvalifikačními kurzy, přičemž jeho výpověď o nemajetnosti považovaly za nevěrohodnou. Vyšly proto z jeho potencionálních příjmů. Stěžovatelem tvrzenou existenci podstatné změny poměrů, představovanou jeho nezaměstnaností, absencí příjmů, a odůvodňující tak změnu rozhodnutí o výši výživného, však neshledaly. Napadená rozhodnutí jsou v tomto ohledu detailně a srozumitelně odůvodněna a Ústavní soud v nich žádná pochybení neshledal.

Pod právo na spravedlivý proces spadá povinnost obecných soudů svá rozhodnutí řádně odůvodnit a v tomto rámci se adekvátně, co do myšlenkových konstrukcí, racionálně vypořádat se všemi důkazy. Ústavní soud ani v tomto směru neshledal žádné pochybení a připomíná, že pokud obecný soud respektuje kautely dané ustanovením § 132 občanského soudního řádu ( dále "OSŘ" ), jak se také v dané věci stalo, nespadá do pravomoci Ústavního soudu "hodnotit" či "přehodnocovat" hodnocení důkazů obecným soudem znovu, a to ani tehdy, pokud by se s ním neztotožňoval ( srov. nález sp. zn. III. ÚS 23/93, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, sv. 1, str. 41 ).

Ústavní soud dodává, že vyloučil-li zákonodárce dovolací přezkum ve věcech upravených zákonem o rodině ( § 237 odst. 2 písm. b OSŘ ), je nepřijatelné obcházet tuto zákonnou výluku cestou ústavní stížnosti, neboť, jak již bylo shora uvedeno, ta není zvláštním opravným prostředkem proti rozhodnutím obecných soudů.

S ohledem na výše uvedené Ústavní soud ústavní stížnost, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků, podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu odmítnul jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 24. května 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Praze

čj. 25 Co 510/2010 - 535

Okresního soudu v Benešově

čj. 5 P 113/2009 - 470

č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavní soud

Okresní soud

čj. 5 P 113/2009 - 470

Krajský soud

čj. 25 Co 510/2010 - 535

okresního soudu

Ústavní soud

čl. 81 a čl. 91 Ústavy ČR

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolacího soudu

soud prvního stupně

soud odvolací

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 132 občanského soudního řádu

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 23/93

Ústavního soudu

Ústavní soud

§ 237 odst. 2 písm. b OSŘ

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dne 13. října 2011 v senátu složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Františka Duchoně a Elišky Wagnerové ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele M. B., zastoupeného Mgr. Evou Oncirkovou, advokátkou se sídlem Dr. Davida Becehera 19, Karlovy Vary, směřující proti rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové - pobočka v Pardubicích ze dne 13. 6. 2011 č. j. 18 Co 234/2011-96, a rozsudku Okresního soudu v Chrudimi ze dne 21. 2. 2011 č. j. 9 Nc 245/2010-48, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Ústavní stížností předanou k poštovní přepravě dne 29. 9. 2011, tedy podanou ve lhůtě 60 dnů od doručení napadeného rozhodnutí ( § 72 odst. 3 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), brojí stěžovatel proti výše citovaným rozhodnutím obecných soudů, neboť má za to, že jimi byla porušena jeho základní práva čl. 32 odst. 1, čl. 36 odst. 1 a čl. 37 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Dále jimi měly být porušeny čl. 2 odst. 2, čl. 3 odst. 1, čl. 4 odst. 1, 3 a 4 Listiny a čl. 90 Ústavy ČR.

Napadeným rozsudkem Okresní soud v Chrudimi k návrhu matky - K. Š. na určení výchovy a výživy svěřil nezl. D. Š. do její výchovy a jeho otci - stěžovateli uložil povinnost platit na jeho výživu částku 2 000 Kč měsíčně s účinností od 25. 1. 2010 ( výrok I. ). Dále rozhodl o dlužném výživném otce na nezletilého za dobu od 25. 1. 2010 do 28. 2. 2011, o způsobu jeho úhrady ( výrok II. ), o dlužné částce ve výši 6 000 Kč jako nákladů na pořízení výbavy pro nezletilého ( výrok III. ) a o nákladech řízení ( výrok IV. ).

Proti tomuto rozhodnutí podal stěžovatel odvolání, v němž namítal nesprávné posouzení majetkových poměrů obou rodičů a finančních potřeb nezletilého a polemizoval se závěry okresního soudu ohledně jeho schopností sehnat si zaměstnání. Krajský soud v záhlaví citovaným rozsudkem potvrdil napadený rozsudek okresního soudu ve výrocích I. a III. ( výrok I. ) a výrok II. napadeného rozsudku změnil tak, že nově vymezil období dlužného výživného a zvýšil tak celkový dluh na výživném stěžovatele k nezl. ( výrok II. ). Krajský soud se v odůvodnění svého rozsudku plně ztotožnil se závěry okresního soudu, které považoval za věcně správné, a podané odvolání označil za neopodstatněné.

Stěžovatel v ústavní stížnosti na podporu svých tvrzení o porušení základních práv předestřel obdobné námitky, které již byly obsahem jak jeho ústních vyjádření učiněných v průběhu řízení o návrhu matky na určení výchovy a výživy nezletilého před okresním soudem, tak následně i obsahem jeho odvolání, tj. polemika se způsobem zjišťování a posouzení majetkových poměrů a finančních možností obou rodičů ze strany obecných soudů a z nich vyvozenými nesprávnými závěry o výši jeho vyživovací povinnosti k nezletilému. Svou argumentaci doplnil o odkaz na závěry nálezu Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 671/09, s nimiž jsou uvedené závěry obecných soudů v rozporu. Proto navrhl, aby Ústavní soud napadená rozhodnutí svým nálezem zrušil.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud ustáleně judikuje, že jeho úkolem je jen ochrana ústavnosti a nikoliv "běžné" zákonnosti ( čl. 83 Ústavy ČR ). Ústavní soud není povolán k přezkumu správnosti aplikace "jednoduchého" práva a zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen tehdy, shledá-li současně porušení základního práva či svobody ( § 82 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu ). Ústavní soud ve svých četných rozhodnutích zřetelně definoval podmínky, při jejichž existenci má vadná aplikace jednoduchého práva obecným soudem za následek porušení základních práv či svobod jednotlivce. Jedná se o případy, v nichž Ústavní soud posuzuje, zda obecné soudy v dané věci ústavně souladně posoudily konkurenci norem jednoduchého práva sledujících určitý ústavně chráněný účel či konkurenci interpretačních alternativ jedné konkrétní normy nebo o otázku, zda obecné soudy neaplikovaly jednoduché právo svévolně ( srov. např. nález sp. zn. III. ÚS 321/03, N 90/33 SbNU str. 371 ).

S námitkami stěžovatele stran porušení jeho základních práv, které mělo spočívat v nesprávném posouzení věci obecnými soudy, kdy v rozporu i s platným zákonem o rodině při určení výše výživného nedostatečně posoudily majetkové poměry a finanční možnosti obou rodičů nezletilého, se Ústavní soud neztotožňuje, neboť takový zásah neshledal. Jak již bylo výše uvedeno, Ústavní soud zásadně není povolán k přezkumu správnosti aplikace "jednoduchého" práva a zpravidla mu ani nepřísluší přehodnocovat "hodnocení" důkazů prováděných před obecnými soudy. Navíc po důkladném seznámení se s napadenými rozhodnutími Ústavní soud konstatuje, že obecné soudy věc po právní stránce hodnotily přiléhavě, v souladu s příslušnými ustanoveními zákona o rodině i občanského soudního řádu, která upravují průběh řízení, a do nichž se promítají principy obsažené v hlavě páté Listiny. Ústavní soud je toho názoru, že jak okresní soud, tak i krajský soud při rozhodování přihlédly ke všem okolnostem, které vyšly v průběhu řízení najevo a vycházely z dostatečného množství relevantních podkladů klíčových jednak pro posouzení otázky určení výše výživného stanoveného stěžovateli ( majetkové poměry a finanční možnosti stěžovatele i matky nezl., pracovní trh v daném regionu a schopnosti stěžovatele sehnat si zaměstnání s odpovídajícím výdělkem ), jednak pro posouzení výše nedoplatku na výživném za vymezené období, přičemž svá rozhodnutí učiněná na základě takto zjištěného skutkového stavu řádně odůvodnily. Krajský soud se v napadeném rozhodnutí vypořádal rovněž i s argumenty, které stěžovatel předestřel v průběhu odvolacího řízení a jež byly koneckonců z velké části i obsahem nyní projednávané ústavní stížnosti. Ze skutečnosti, že se stěžovatel se závěry obecných soudů dosud neztotožňuje, nelze bez dalšího dovozovat porušení jeho základního práva na spravedlivý proces, neboť právo na spravedlivý proces není možné interpretovat tak, že by znamenalo právo na příznivé rozhodnutí ve věci. Ústavnímu soudu se nadto způsob posouzení věci a určení výše výživného ze strany obecných soudů jeví jako spravedlivý a dané situaci, s ohledem na majetkové poměry a finanční možnosti matky ( výše rodičovského příspěvku, sociální dávky ) a potencialitu příjmů stěžovatele, naprosto přiměřený ( srov. k tomu např. nález sp. zn. I. ÚS 299/06 ze dne 12. 9. 2006 ( N 158/42 SbNU 297 ) a judikaturu tam uvedenou ). Postup obecných soudů tak nelze označit za svévolný, Ústavní soud jej považuje za ústavně konformní a napadená rozhodnutí proto neporušila základní práva stěžovatele, jak tvrdil v ústavní stížnosti.

Odkaz stěžovatele na nález Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 671/09 Ústavní soud nepovažuje za relevantní a jeho závěry na posuzovaný případ nedopadají, neboť Ústavní soud v něm shledal arbitrárnost rozhodování obecných soudů, když odmítly provedení navrhovaných důkazů a v rozporu se zásadou volného hodnocení důkazů se dostatečně nevypořádaly se všemi okolnostmi, které vyšly v daném řízení najevo.

S ohledem na výše uvedené Ústavní soud podanou ústavní stížnost odmítl bez přítomnosti účastníků mimo ústní jednání podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 13. října 2011

Vojen Güttler, v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

č. j. 18 Co 234/2011-96

Okresního soudu v Chrudimi

č. j. 9 Nc 245/2010-48

§ 72 odst. 3 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

čl. 90 Ústavy ČR

Okresní soud v Chrudimi

okresního soudu

Krajský soud

okresního soudu

Krajský soud

okresního soudu

okresním soudem

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 671/09

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 321/03

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

zákona o rodině

občanského soudního řádu

hlavě páté Listiny

Ústavní soud

okresní soud

krajský soud

Krajský soud

Ústavnímu soudu

sp. zn. I. ÚS 299/06

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 671/09

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 29. listopadu 2012 o dovolání, které podal nejvyšší státní zástupce v neprospěch obviněného J. Ž., proti usnesení Krajského soudu v Plzni ze dne 24. 11. 2011, sp. zn. 9 To 518/2011, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Okresního soudu Plzeň - město pod sp. zn. 1 T 39/2010, takto :

Podle § 265i odst. 1 písm. f ) tr. ř. se dovolání o d m í t á .

O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem Okresního soudu Plzeň - město ze dne 31. 3. 2011, sp. zn. 1 T 39/2010, byl obviněný J. Ž. ( dále též „ obviněný “ ) uznán vinným ( v bodě I. ) přečinem ohrožení pod vlivem návykové látky podle § 274 odst. 1 tr. zákoníku a ( v bodě II. ) přečinem krádeže podle § 205 odst. 1 písm. b ), odst. 2 tr. zákoníku. Za tyto přečiny byl obviněný podle § 205 odst. 2 tr. zákoníku za použití § 43 odst. 1 tr. zákoníku odsouzen k úhrnnému trestu odnětí svobody v trvání devíti měsíců, pro jehož výkon byl podle § 56 odst. 3 tr. zákoníku zařazen do věznice s dozorem. Podle § 70 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku mu byl uložen též trest propadnutí věci. Podle § 73 odst. 1, 3 tr. zákoníku mu byl uložen ještě trest zákazu činnosti spočívající v zákazu řízení motorových vozidel na dobu dvou let. Podle § 228 odst. 1 tr. ř. byl obviněný zavázán k povinnosti zaplatit na náhradě škody poškozené obchodní společnosti S. ODPADY s. r.o. částku ve výši 3.042,- Kč. Podle § 229 odst. 2 tr. ř. byla tato společnost se zbytkem nároku na náhradu škody odkázána na řízení ve věcech občanskoprávních.

Citovaným rozsudkem byl dále obviněný podle § 226 písm. b ) tr. ř. zproštěn návrhu na potrestání pro skutek spočívající v tom, že „ ve dnech 16. 7. 2009 a 21. 1. 2010 se bez jakékoliv omluvy a bez vážného důvodu úmyslně nedostavil k Okresnímu soudu Plzeň - město v Plzni, Nádražní ul. č. 7, kam byl předvolán jako svědek k hlavnímu líčení konanému v těchto dnech ve věci sp. zn. 5 T 50/2009, ačkoli si osobně dne 30. 06. 2009 převzal předvolání k hlavnímu líčení konanému dne 16. 07. 2009 a dne 30. 12. 2009 si osobně převzal předvolání k hlavnímu líčení konanému dne 21. 01. 2010, přičemž v důsledku jeho nedostavení se k hlavnímu líčení toto muselo být vždy odročeno za účelem zajištění jeho přítomnosti a výslechu, čímž došlo k prodlužování řízení “, v němž byl spatřován trestný čin pohrdání soudem podle § 196b zákona č. 140/1961 Sb., trestního zákona, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ tr. zák. “ ).

O odvoláních, která proti tomuto rozsudku podali obviněný a v jeho neprospěch ( proti zprošťujícímu výroku ) státní zástupce Okresního státního zastupitelství Plzeň - město, rozhodl ve druhém stupni Krajský soud v Plzni usnesením ze dne 24. 11. 2011, sp. zn. 9 To 518/2011, jímž tato odvolání podle § 256 tr. ř. zamítl.

Proti citovanému usnesení Krajského soudu v Plzni podal nejvyšší státní zástupce v neprospěch obviněného dovolání, přičemž uplatnil dovolací důvody uvedené v § 265b odst. 1 písm. g ), l ) tr. ř. s tím, že napadeným usnesením bylo rozhodnuto o zamítnutí řádného opravného prostředku proti rozsudku soudu prvního stupně uvedenému v § 265a odst. 2 písm. b ) tr. ř., ačkoliv rozhodnutí soudu prvního stupně spočívalo na nesprávném právním posouzení skutku.

Ve svém mimořádném opravném prostředku uvedl, že své usnesení o zamítnutí odvolání státního zástupce proti zprošťujícímu výroku odůvodnil Krajský soud v Plzni tak, že nalézací soud správně upozornil na skutečnost, že skutek popsaný v návrhu na potrestání měl být právně posouzen jako přečin pohrdání soudem podle § 336 písm. c ) tr. zákoníku, jehož znaky naplněny byly ( tento závěr odpovídá formálnímu pojetí trestného činu, které je zakotveno v § 13 tr. zákoníku ). V § 12 odst. 2 tr. zákoníku však je definován korektiv v podobě zásady subsidiarity trestní represe, jejíž podstata je v tom, že trestní odpovědnost pachatele a důsledky s ní spojené lze uplatňovat jen v případech společensky škodlivých, ve kterých současně nepostačuje uplatnění odpovědnosti podle jiného právního předpisu. Při užití zásady ultima ratio dospěl odvolací soud k závěru, že v daném případě nejde o trestný čin. Škodlivost jednání obviněného by měla být srovnatelná s druhou alternativou trestného jednání uvedenou v § 336 písm. c ) tr. zákoníku, tedy se zmařením hlavního líčení nebo jednání soudu. Přitom hlavní líčení muselo být odročeno proto, že vedle nedostavení se svědka Ž. zde existovaly i další důvody. Navíc bylo na místě nerespektování pokynu soudu řešit nejprve jinými prostředky, např. pokutou nebo předvedením svědka policejními orgány.

Nejvyšší státní zástupce zdůraznil, že s takovým právním posouzením věci nelze souhlasit. Uvedl, že jednáním obviněného byly naplněny znaky přečinu pohrdání soudem podle § 336 písm. c ) tr. zákoníku, a to v obou jeho alternativách, neboť byl-li dvakrát řádně předvolán jako svědek k hlavnímu líčení ( a to jako svědek do té míry významný, že i kvůli jeho nepřítomnosti muselo být jednání soudu odročováno ), avšak bez jakékoli omluvy se k soudu nedostavil, jednak tím zcela nepochybně neuposlechl příkaz soudu a jednak jednání soudu zmařil. Podle jeho názoru odvolací soud nesprávně argumentuje tvrzením, že jednání soudu bylo odročováno i z jiných důvodů než kvůli nedostavení se svědka Ž., neboť podle ustálené právní teorie se za zmaření jednání soudu považuje také to, že soud nemohl vykonat všechny úkony, které v jednání vykonat zamýšlel, takže dochází ke zbytečnému odročování a prodlužování řízení. Přitom není nutné dříve postihovat provinilého svědka pořádkovou pokutou či jiným opatřením. Nejvyšší státní zástupce shledal, že v rozporu s posledně uvedeným pravidlem odvolací soud ve svém rozhodnutí předkládá rozšiřující výklad zásady ultima ratio v podobě tvrzení, že bylo na místě nerespektování pokynu soudu řešit nejprve jinými prostředky, např. pokutou nebo předvedením svědka policejními orgány. I z praktického hlediska představuje lpění na takových požadavcích v probíhajícím hlavním líčení pouze oddálení možnosti zákonného postihu nedostavujícího se svědka, nehledě na to, že odvolací soud se nezabýval otázkou vymožitelnosti takové pokuty právě v případě obviněného, který je osobou bez pracovního poměru a oddává se konzumaci drog. Odvolací soud se však zásadně odchýlil také od dosavadního nazírání na aplikaci ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku, jak bylo vyjádřeno v několika rozhodnutích Nejvyššího soudu České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) ( např. v rozhodnutí sp. zn. 3 Tdo 1224/2011, sp. zn. 6 Tdo 1508/2010 či sp. zn. 8 Tdo 126/2011 ).

Nejvyšší státní zástupce akcentoval, že při aplikaci § 12 odst. 2 tr. zákoníku nelze ztrácet ze zřetele, že základní funkcí trestního práva je ochrana společnosti před kriminalitou, a to především prostřednictvím postihu trestných činů, za které jsou považovány takové protiprávní činy, které trestní zákon označuje za trestné a které vykazují znaky uvedené v tomto zákoně, což platí i v tomto případě, jak uvádí sám odvolací soud. Při splnění všech podmínek a předpokladů stanovených hmotným a procesním trestním právem je povinností státu pohnat pachatele trestného činu k trestní odpovědnosti. Kromě toho odvolací soud pomíjí skutečnost, že princip subsidiarity trestní represe míří na ty právní vztahy, jež jsou upraveny normami jiných právních odvětví než trestního práva, v nichž dochází k užití trestního postihu jako krajního opatření ( ultima ratio ), nepostačují-li k řešení mechanismy základního právního odvětví. Nejvyšší státní zástupce konstatoval, že v daném případě jednání pachatele narušilo pravidla stanovená přímo v normách trestního práva ( procesního ), a s jiným právním odvětvím nemá žádnou spojitost. I zmiňované teoretické uložení pořádkové pokuty je opatřením podle norem trestního práva, takže neexistuje právní odvětví, vůči němuž by v tomto případě mělo trestní právo působit jako subsidiární prostředek nápravy. Konečně, ani osobní charakteristika tohoto pachatele nesvědčí pro to, že by jeho jednání nemělo být posuzováno jako trestné. Je tudíž zřejmé, že jak soud prvního stupně, tak soud odvolací rozhodly o zprošťujícím výroku v rozporu s platným právem.

Nejvyšší státní zástupce uzavřel, že nalézací soud nesprávně právně posoudil skutek popsaný v návrhu na potrestání ze dne 16. 3. 2010, sp. zn. ZK 1105/2010, pokud dospěl k závěru, že tento skutek není trestným činem, čímž naplnil důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., resp. že tuto vadu, ač namítanou odvoláním státního zástupce, soud druhé instance nenapravil, důvodné odvolání zamítl a tím zatížil meritorní rozhodnutí další vadou ve smyslu § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

Z těchto důvodů navrhl, aby Nejvyšší soud podle § 265k odst. 1, 2 tr. ř. za podmínky uvedené v § 265p odst. 1 tr. ř. v neveřejném zasedání [§ 265r odst. 1 písm. b ) tr. ř.] zrušil usnesení Krajského soudu v Plzni ze dne 24. 11. 2011, sp. zn. 9 To 518/2011, ve výroku, jímž zamítl odvolání státního zástupce, a rovněž zprošťující výrok z rozsudku Okresního soudu Plzeň - město ze dne 31. 3. 2011, sp. zn. 1 T 39/2010, jakož i všechna další rozhodnutí na tento výrok obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu, a dále aby podle § 265l odst. 1 tr. ř. přikázal Okresnímu soudu Plzeň - město věc v potřebném rozsahu znovu projednat a rozhodnout. Přitom pro případ, že by Nejvyšší soud shledal podmínky pro jiné rozhodnutí, vyslovil ve smyslu § 265r odst. 1 písm. c ) tr. ř. souhlas s rozhodnutím věci v neveřejném zasedání i jiným než navrženým způsobem.

Do dne konání neveřejného zasedání neměl Nejvyšší soud k dispozici vyjádření obviněného k uvedenému dovolání ve smyslu § 265h odst. 2 tr. ř.

Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 265c tr. ř. ) především zkoumal, zda je dovolání přípustné, zda bylo podáno včas a oprávněnou osobou, zda má všechny obsahové a formální náležitosti a zda poskytuje podklad pro věcné přezkoumání napadeného rozhodnutí či zda tu nejsou důvody pro odmítnutí dovolání. Přitom dospěl k následujícím závěrům :

Dovolání je z hlediska ustanovení § 265a odst. 1, 2 písm. h ) tr. ř. přípustné. Nejvyšší státní zástupce je podle § 265d odst. 1 písm. a ) tr. ř. osobou oprávněnou k podání dovolání pro nesprávnost kteréhokoli výroku rozhodnutí soudu, a to ve prospěch i v neprospěch obviněného. Dovolání, které splňuje náležitosti obsahu dovolání podle § 265f odst. 1 tr. ř., podal ve lhůtě uvedené v § 265e odst. 1 tr. ř. a na místě určeném týmž zákonným ustanovením.

Protože dovolání lze podat jen z důvodů uvedených v ustanovení § 265b tr. ř., bylo dále zapotřebí posoudit otázku, zda uplatněné dovolací důvody ( resp. konkrétní argumenty, o něž se dovolání opírá ) lze považovat za důvody uvedené v předmětném zákonném ustanovení.

Důvodem dovolání podle ustanovení § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř. je existence vady spočívající v tom, že bylo rozhodnuto o zamítnutí nebo odmítnutí řádného opravného prostředku proti rozsudku nebo usnesení uvedenému v § 265a odst. 1 písm. a ) až g ) tr. ř., aniž byly splněny procesní podmínky stanovené zákonem pro takové rozhodnutí nebo byl v řízení mu předcházejícím dán důvod dovolání uvedený v písmenech a ) až k ) ( § 265b odst. 1 tr. ř. ). Předmětný dovolací důvod tedy dopadá na případy, kdy došlo k zamítnutí nebo odmítnutí řádného opravného prostředku bez věcného přezkoumání [viz ustanovení § 148 odst. 1 písm. a ) a b ) u stížnosti a § 253 tr. ř. u odvolání] a procesní strana tak byla zbavena přístupu ke druhé instanci ( první alternativa ), nebo byl-li zamítnut řádný opravný prostředek, ačkoliv v předcházejícím řízení byl dán dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. a ) až k ) tr. ř. ( alternativa druhá ).

V posuzované trestní věci dovolací námitky nejvyššího státního zástupce naplňují druhou alternativu předmětného dovolacího důvodu, jejímž prostřednictvím byl řádně uplatněn dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. ( viz argumentace níže ).

Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je dán v případech, kdy rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Uvedenou formulací zákon vyjadřuje, že dovolání je určeno k nápravě právních vad rozhodnutí ve věci samé, pokud tyto vady spočívají v právním posouzení skutku nebo jiných skutečností podle norem hmotného práva, nikoliv z hlediska procesních předpisů. Tento dovolací důvod neumožňuje brojit proti porušení procesních předpisů, ale výlučně proti nesprávnému hmotně právnímu posouzení ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 1. 9. 2004, sp. zn. II. ÚS 279/03 ). Skutkový stav je při rozhodování o dovolání hodnocen pouze z toho hlediska, zda skutek nebo jiná okolnost skutkové povahy byly správně právně posouzeny, tj. zda jsou právně kvalifikovány v souladu s příslušnými ustanoveními hmotného práva. S poukazem na tento dovolací důvod totiž nelze přezkoumávat a hodnotit správnost a úplnost zjištění skutkového stavu, či prověřovat úplnost provedeného dokazování a správnost hodnocení důkazů ve smyslu § 2 odst. 5, 6 tr. ř. ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 15. 4. 2004, sp. zn. IV. ÚS 449/03 ). Nejvyšší soud není povolán k dalšímu, již třetímu justičnímu zkoumání skutkového stavu ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 73/03 ). Případy, na které dopadá ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., je tedy nutno odlišovat od případů, kdy je rozhodnutí založeno na nesprávném skutkovém zjištění. Dovolací soud musí vycházet ze skutkového stavu tak, jak byl zjištěn v průběhu trestního řízení a jak je vyjádřen především ve výroku odsuzujícího rozsudku, a je povinen zjistit, zda je právní posouzení skutku v souladu s vyjádřením způsobu jednání v příslušné skutkové podstatě trestného činu s ohledem na zjištěný skutkový stav.

Z těchto hledisek je zřejmé, že argumentace obsažená v dovolání nejvyššího státního zástupce odpovídá dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Jak již bylo konstatováno v dovolání nejvyššího státního zástupce, Krajský soud v Plzni shledal, že skutkem popsaným v návrhu na potrestání byly naplněny ( i se zřetelem k formálnímu pojetí trestného činu, které je zakotveno v § 13 tr. zákoníku ) znaky přečinu pohrdání soudem podle § 336 písm. c ) tr. zákoníku. Současně však upozornil na to, že v § 12 odst. 2 tr. zákoníku je definován korektiv v podobě zásady subsidiarity trestní represe, jejíž podstata je v tom, že trestní odpovědnost pachatele a důsledky s ní spojené lze uplatňovat jen v případech společensky škodlivých, ve kterých současně nepostačuje uplatnění odpovědnosti podle jiného právního předpisu. Při užití zásady ultima ratio dospěl odvolací soud k závěru, že v daném případě nejde o trestný čin. Škodlivost jednání obviněného by měla být srovnatelná s druhou alternativou trestného jednání uvedenou v § 336 písm. c ) tr. zákoníku, tedy se zmařením jednání soudu. Přitom hlavní líčení muselo být odročeno proto, že vedle nedostavení se svědka Ž. zde existovaly i další důvody. Navíc bylo na místě nerespektování pokynu soudu řešit nejprve jinými prostředky, např. pokutou nebo předvedením svědka policejními orgány.

Přečinu pohrdání soudem podle § 336 písm. c ) tr. zákoníku se dopustí ten, kdo opakovaně bez dostatečné omluvy neuposlechne příkaz nebo výzvu soudu anebo jednání soudu zmaří.

V návaznosti na to lze přisvědčit názoru jak odvolacího soudu, tak dovolatele, že znaky tohoto přečinu byly naplněny. Ve vztahu k dovolací argumentaci je ale nutno upřesnit, že byly naplněny v první alternativě, tedy opakovaným neuposlechnutím příkazu soudu, nikoli však již v alternativě druhé ( opakované zmaření jednání soudu ).

Nejvyšší soud totiž ze spisu Okresního soudu Plzeň – město sp. zn. 5 T 50/2009 zjistil, že hlavní líčení původně nařízené na 16. 7. 2009 se nekonalo z důvodů, jež neměly původ v úmyslném opomenutí obviněného [neuposlechnutí příkazu ( předvolání ) soudu]. V tomto případě tak není možno obviněnému klást za vinu zmaření jednání soudu a nelze mu tudíž přičítat opakované zmaření jednání soudu.

Nejvyššímu státnímu zástupci je však nutno přisvědčit, že předpokladem trestní odpovědnosti pro přečin pohrdání soudem podle § 336 písm. c ) tr. zákoníku není nutné dříve postihovat provinilého svědka pořádkovou pokutou či jiným opatřením.

Zejména je ovšem třeba nejvyššímu státnímu zástupci přisvědčit, že odvolací soud pochybil při aplikaci § 12 odst. 2 tr. zákoníku.

Trestní zákoník ve svých ustanoveních pamatuje na situace, kdy protiprávní čin vykazuje všechny znaky uvedené v trestním zákoníku ( je tudíž trestným činem ), nicméně vzhledem k jeho menší závažnosti – škodlivosti lze aplikovat ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku a lze hovořit o uplatnění zásady subsidiarity trestní represe, podle níž trestní odpovědnost pachatele a trestněprávní důsledky s ní spojené lze uplatňovat jen v případech společensky škodlivých, ve kterých nepostačuje uplatnění odpovědnosti podle jiného právního předpisu.

Společenská škodlivost činu není zákonným znakem trestného činu, neboť má význam jen jako jedno z hledisek pro uplatňování zásady subsidiarity trestní represe ve smyslu § 12 odst. 2 tr. zákoníku. Společenskou škodlivost nelze řešit v obecné poloze, ale je ji třeba zvažovat v konkrétním posuzovaném případě spáchaného méně závažného trestného činu, u něhož je nutné ji zhodnotit z hlediska intenzity naplnění kritérií vymezených v § 39 odst. 2 tr. zákoníku, a to ve vztahu ke konkrétním znakům zvažované skutkové podstaty trestného činu. Úvaha o tom, zda jde o čin, který není trestným činem pro nedostatek škodlivosti pro společnost, se uplatní v případech, ve kterých posuzovaný skutek z hlediska spodní hranice trestnosti neodpovídá běžně se vyskytujícím trestným činům dané skutkové podstaty. Kritérium společenské škodlivosti je tak doplněno principem „ ultima ratio “, z kterého vyplývá, že trestní právo má místo pouze tam, kde jiné prostředky z hlediska ochrany práv fyzických a právnických osob jsou vyčerpané, neúčinné nebo nevhodné.

Jak již bylo uvedeno shora, společenskou škodlivost je vždy nezbytné posuzovat s přihlédnutím ke konkrétním okolnostem případu, přičemž v tomto směru by měla být v relaci ke znakům zvažované skutkové podstaty trestného činu hodnocena intenzita naplnění kritérií určujících povahu a závažnost trestného činu, tj. významu chráněného zájmu, který byl činem dotčen, způsobu provedení činu a jeho následků, okolností, za kterých byl čin spáchán, osoby pachatele, míry jeho zavinění a jeho pohnutky, záměru nebo cíle ( § 39 odst. 2 tr. zákoníku ), resp. toliko těch z nich, s nimiž počítá příslušná skutková podstata konkrétního trestného činu.

V daných souvislostech je třeba poukázat na zásadní konkrétní okolnosti, jež bylo nutno mít při posuzování věci z hlediska ustanovení § 12 odst. 2 tr. zákoníku na zřeteli. V první řadě je třeba upozornit na skutečnost, že jednání obviněného ( neuposlechnutí příkazu soudu ve druhém případě ) mělo za následek zmaření hlavního líčení konaného dne 21. 1. 2010. Dále je třeba zdůraznit, že obviněný byl v daném případě velmi významným svědkem ( měl být přímým svědkem skutku, který byl předmětem trestního stíhání ), což ostatně vyplynulo i z referátu soudu prvního stupně, který jej jako svědka obesílal. Bez povšimnutí také nelze ponechat skutečnost, že obeslání obviněného jako svědka bylo spojeno s velkými obtížemi ( opakovaně se jej nedařilo obeslat, a to ani prostřednictvím policie ). V neposlední řadě je třeba uvést, že obviněný byl v souvislosti s předvoláním k hlavnímu líčení konanému dne 21. 1. 2010 ( jež převzal dne 30. 12. 2009 ) výslovně a důrazně soudem upozorněn na skutečnost, že nedostaví-li se k soudu i v tomto případě, vystavuje se nebezpečí trestního stíhání pro trestný čin pohrdání soudem. Tyto skutečnosti hodnoceny v komplexu vedou k závěru, že škodlivost činu obviněného nelze bagatelizovat, že není možné přisvědčit názoru, že by šlo o čin tak nízké škodlivosti, že v něm není možné spatřovat trestný čin, resp. přečin.

V souvislosti s tím je třeba zdůraznit, že základní funkcí trestního práva je ochrana společnosti před kriminalitou, a to především prostřednictvím postihu trestných činů, za které jsou považovány protiprávní činy, které trestní zákon označuje za trestné a které vykazují znaky uvedené v takovém zákoně ( § 13 odst. 1 tr. zákoníku ). Jako součást systému společenské a státní kontroly se trestní právo soustřeďuje a omezuje na ochranu před trestnou činností. Při splnění všech podmínek a předpokladů stanovených hmotným a procesním trestním právem, je povinností státu pohnat pachatele trestného činu k trestní odpovědnosti a jeho právní chování vynutit použitím sankce. Byl-li spáchán trestný čin, jehož skutková podstata byla ve všech znacích naplněna, jak je tomu v posuzovaném případě, nemůže stát rezignovat na svou roli při ochraně oprávněných zájmů, k jejichž ochraně trestní zákon směřuje.

Akcentace principu ultima ratio nemůže zcela znemožnit aplikaci základního principu - účelu trestního řízení - tak, jak je vymezen v ustanovení § 1 odst. 1 tr. ř. Podle tohoto zákonného ustanovení je účelem trestního řádu upravit postup orgánů činných v trestním řízení tak, aby trestné činy byly náležitě zjištěny a jejich pachatelé spravedlivě potrestáni. Řízení přitom musí působit k upevňování zákonnosti, k předcházení a zamezování trestné činnosti, k výchově občanů v duchu důsledného zachovávání zákonů a pravidel občanského soužití i čestného plnění povinností ke státu a společnosti. Smyslem trestního řízení je mj. i snaha orgánů činných v trestním řízení zjistit, zda byl spáchán trestný čin, kdo jej spáchal a jak.

S ohledem na okolnosti shora popsané se čin obviněného dostal, i přes jinak platné pojetí trestní represe jako ultima ratio, resp. subsidiaritu trestní represe, do oblasti trestního práva, protože obviněný jednal způsobem a za podmínek stanovených trestním zákoníkem tak, že jím spáchaný skutek mohl být posouzen jako trestný čin.

V důsledku právního názoru, jenž Nejvyšší soud shora vyložil, obviněný měl být v posuzované věci uznán vinným též přečinem pohrdání soudem podle § 336 písm. c ) tr. zákoníku.

V návaznosti na uvedené se Nejvyšší soud ve smyslu § 265i odst. 1 písm. f ) tr. ř. zabýval tím, zda zjištěná vada by mohla zásadně ovlivnit postavení obviněného a zda naznačená právní otázka má po právní stránce zásadní význam.

Z hlediska postavení obviněného je významné posouzení toho, zda by při postupu Nejvyššího soudu podle § 265i odst. 3, 4 tr. ř. a v návaznosti na to i podle § 265k odst. 1, 2 a § 265l odst. 1, resp. § 265m odst. 1 tr. ř. bylo možno dospět závěru, že by mu byl uložen trest zřetelně přísnější, než jak se stalo rozsudkem soudu prvního stupně, ve spojení s usnesením soudu odvolacího.

V daných souvislostech je třeba v první řadě znovu připomenout, že shora citovanými rozhodnutími soudu prvního a druhého stupně byl obviněný odsouzen pro přečin ohrožení pod vlivem návykové látky podle § 274 odst. 1 tr. zákoníku a přečin krádeže podle § 205 odst. 1 písm. b ), odst. 2 tr. zákoníku k úhrnnému nepodmíněnému trestu odnětí svobody na devět měsíců se zařazením pro výkon trestu do věznice s dozorem. Již toto zjištění svědčí závěru, že v případě uznání viny trestným činem pohrdání soudem podle § 336 písm. c ) tr. zákoníku, který je sankcionován v obecné poloze odnětím svobody až na dvě léta nebo propadnutím věci nebo jiné majetkové hodnoty, by obviněnému stěží byl uložen trest, který by se vyznačoval zásadně výraznější přísností ve srovnání s trestem dosud uloženým. Tím spíše je namístě dovodit, že by případné zrušení napadeného rozhodnutí a přikázání věci tomuto soudu k novému projednání a rozhodnutí nemohlo podstatně změnit situaci obviněného, jestliže Nejvyšší soud zjistil z hlediska posuzované otázky další významnou okolnost. Jde konkrétně o okolnost, pro kterou by bylo možno činit spolehlivý závěr o splnění podmínek pro postup podle § 223 odst. 2 tr. ř., resp. 172 odst. 2 písm. a ) tr. ř., tedy zastavení trestního stíhání proto, že trest, k němuž by mohlo trestní stíhání obviněného pro přečin pohrdání soudem podle § 336 písm. c ) tr. zákoníku vést, je zcela bez významu vedle trestu, který pro jiné činy byl obviněnému již uložen. Z opisu z rejstříku trestů obviněného Nejvyšší soud zjistil, že obviněný byl rozsudkem Okresního soud Plzeň – město ze dne 12. 3. 2012, sp. zn. 1 T 173/2011, ve spojení s usnesením Krajského soudu v Plzni ze dne 5. 6. 2012, sp. zn. 7 To 186/2012, odsouzen pro trestný čin šíření poplašné zprávy podle § 357 odst. 2 tr. zákoníku k nepodmíněnému trestu odnětí svobody na dvacet jedna měsíců, pro jehož výkon byl zařazen do věznice s ostrahou. Dlužno dodat, že dne 30. 7. 2012 byl stanoven společný způsob výkonu trestu ve vztahu k výše citovanému předcházejícímu odsouzení, a to ve věznici s ostrahou.

 Nejvyšší soud tedy učinil závěr, že zjištěná vada by nemohla zásadně ovlivnit postavení obviněného.

 Uvedený právní názor Nejvyššího soudu pak není po právní stránce zásadního významu, neboť jde o obvyklý výklad subsidiarity trestní represe ( ostatně dovolání výslovně odkazuje na konkrétní rozhodnutí Nejvyššího soudu, jež se danou problematikou zabývala ).

Ze všech těchto důvodů Nejvyšší soud podle § 265i odst. 1 písm. f ) tr. ř. dovolání nejvyššího státního zástupce odmítl, přičemž tak učinil v neveřejném zasedání v souladu s ustanovením § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.
P o u č e n í : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. ř. ).

V Brně dne 29. listopadu 2012

 Předseda senátu : JUDr. Vladimír Veselý

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Plzni

sp. zn. 9 To 518/2011

soudu odvolacího

Okresního soudu Plzeň - město

sp. zn. 1 T 39/2010

§ 265i odst. 1 písm. f ) tr. ř.

Okresního soudu Plzeň - město

sp. zn. 1 T 39/2010

§ 274 odst. 1 tr. zákoníku

§ 205 odst. 2 tr. zákoníku

§ 43 odst. 1 tr. zákoníku

§ 56 odst. 3 tr. zákoníku

§ 70 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku

§ 73 odst. 1, 3 tr. zákoníku

§ 228 odst. 1 tr. ř.

§ 229 odst. 2 tr. ř.

§ 226 písm. b ) tr. ř.

Okresnímu soudu Plzeň - město

sp. zn. 5 T 50/2009

§ 196b zákona č. 140/1961 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Krajský soud v Plzni

sp. zn. 9 To 518/2011

Krajského soudu v Plzni

§ 265b odst. 1 písm. g ), l ) tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 265a odst. 2 písm. b ) tr. ř.

soudu prvního stupně

Krajský soud v Plzni

§ 336 písm. c ) tr. zákoníku

§ 13 tr. zákoníku

§ 12 odst. 2 tr. zákoníku

odvolací soud

§ 336 písm. c ) tr. zákoníku

§ 336 písm. c ) tr. zákoníku

odvolací soud

odvolací soud

odvolací soud

Odvolací soud

§ 12 odst. 2 tr. zákoníku

Nejvyššího soudu České republiky

Nejvyšší soud

sp. zn. 3 Tdo 1224/2011

sp. zn. 6 Tdo 1508/2010

sp. zn. 8 Tdo 126/2011

§ 12 odst. 2 tr. zákoníku

odvolací soud

odvolací soud

soud prvního stupně

soud odvolací

sp. zn. ZK 1105/2010

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265k odst. 1, 2 tr. ř.

§ 265p odst. 1 tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. b ) tr. ř.

Krajského soudu v Plzni

sp. zn. 9 To 518/2011

Okresního soudu Plzeň - město

sp. zn. 1 T 39/2010

§ 265l odst. 1 tr. ř.

Okresnímu soudu Plzeň - město

Nejvyšší soud

§ 265r odst. 1 písm. c ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265h odst. 2 tr. ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. ř.

§ 265a odst. 1, 2 písm. h ) tr. ř.

§ 265d odst. 1 písm. a ) tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

§ 265e odst. 1 tr. ř.

§ 265b tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

§ 265a odst. 1 písm. a ) až g ) tr. ř.

písmenech a ) až k )

§ 265b odst. 1 tr. ř.

§ 148 odst. 1 písm. a ) a b )

§ 253 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. a ) až k ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 279/03

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 449/03

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 73/03

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Dovolací soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Krajský soud v Plzni

§ 13 tr. zákoníku

§ 336 písm. c ) tr. zákoníku

§ 12 odst. 2 tr. zákoníku

odvolací soud

§ 336 písm. c ) tr. zákoníku

§ 336 písm. c ) tr. zákoníku

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

Okresního soudu Plzeň – město

sp. zn. 5 T 50/2009

§ 336 písm. c ) tr. zákoníku

odvolací soud

§ 12 odst. 2 tr. zákoníku

§ 12 odst. 2 tr. zákoníku

§ 12 odst. 2 tr. zákoníku

§ 39 odst. 2 tr. zákoníku

§ 39 odst. 2 tr. zákoníku

§ 12 odst. 2 tr. zákoníku

soudu prvního stupně

§ 13 odst. 1 tr. zákoníku

§ 1 odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 336 písm. c ) tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. f ) tr. ř.

Nejvyššího soudu

§ 265i odst. 3, 4 tr. ř.

soudu prvního stupně

soudu odvolacího

§ 274 odst. 1 tr. zákoníku

§ 336 písm. c ) tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 336 písm. c ) tr. zákoníku

Nejvyšší soud

Okresního soud Plzeň – město

sp. zn. 1 T 173/2011

Krajského soudu v Plzni

sp. zn. 7 To 186/2012

§ 357 odst. 2 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

Nejvyššího soudu

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. f ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

§ 265n tr. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

ČESKÁ REPUBLIKA
USNESENÍ
Ústavního soudu

I. ÚS 274/99

 Ústavní soud rozhodl dnešního dne v senátu složeném z předsedy JUDr. Vladimíra Paula a soudců JUDr. Vojena Güttltera a JUDr. Vladimíra Klokočky ve věci ústavní stížnosti stěžovatelky M., s. r. o, zastoupené JUDr. R. K., advokátem, proti rozsudku Městského soudu v Praze, sp. zn. 13 Co 113/99, ze dne 2. 4. 1999, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.
Odůvodnění :

 Ústavní stížností, která byla Ústavnímu soudu doručena dne 4. 6. 1999, se stěžovatel domáhal zrušení rozsudku Městského soudu v Praze, sp. zn. 13 Co 113/99, ze dne 2. 4. 1999. Uvedeným rozsudkem byl potvrzen rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 1, sp. zn. 12 C 60/98, ze dne 27. 10. 1998, ve výroku ve věci samé a ve výroku o nákladech řízení byl změněn tak, že je stěžovatelka jako žalovaná

I. ÚS 274/99
organizace povinna zaplatit vedlejší účastnici řízení - D. M. - jako žalobkyni na nákladech řízení před soudem I. stupně částku 59 283 Kč. Stěžovatelka je přesvědčena, že odvolací soud porušil svým rozsudkem její právo na spravedlivý proces, zakotvené v čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod a v čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. K porušení jejích práv mělo dojít tím, že odvolací soud bez provedení dokazování dospěl k závěru, že žalobě vedlejší účastnice proti stěžovatelce na zaplacení nájemného ve výši 910 143 Kč s příslušenstvím z titulu nájemní smlouvy ze dne 6. 1. 1994 k domu č. p. 457 v Praze 1, Malé nám. 13, bylo možno vyhovět i v případě, že by tato nájemní smlouva byla neplatná, a to z důvodu práva vedlejší účastnice na vydání bezdůvodného obohacení. Odvolací soud nedal stěžovatelce možnost navrhnout důkazy k prokázání výše bezdůvodného obohacení a neumožnil jí vyjádřit se k důkazům, které by případně k prokázání výše bezdůvodného obohacení navrhla vedlejší účastnice. Stěžovatelka tak nepopírá právo vedlejší účastnice na vydání bezdůvodného obohacení, avšak po právu je povinna vydat vedlejší účastnici bezdůvodné obohacení jen v prokázané výši.

 K absolutní neplatnosti právního úkonu je soud povinen přihlédnout z úřední povinnosti. Jelikož odvolací soud tak neučinil, porušil ust. čl. 95 Ústavy ČR o vázanosti soudce zákonem. Protože odvolací soud k absolutní neplatnosti nájemní smlouvy pro rozpor s ust. § 76 odst. 1 zákona č. 50/1976 Sb., ve znění pozdějších předpisů ( stavební zákon ), nepřihlédl a považoval nájemní smlouvu za platnou, porušil podle názoru stěžovatelky rovněž čl. 90 Ústavy ČR, podle něhož je soud povolán k tomu, aby poskytoval ochranu právům.

 Co se týče skutkového stavu věci, Ústavní soud zjistil, že vedlejší účastnice je vlastnicí domu č. p. 457 v Praze 1, M. 13, v němž pronajala stěžovatelce nebytové prostory nájemní smlouvou ze dne 6. 1. 1994. Nájemné za pronajaté prostory bylo sjednáno ve výši 260 000 Kč, dodatkem ke smlouvě potom bylo zvýšeno na 275 400 Kč a poté na 303 383 Kč měsíčně. Žalovaná organizace ( stěžovatelka ) v období od 1. 1. 1997 do 31. 7. 1997 nájemné neplatila a namítala, že nájemní smlouva je z důvodů uvedených v § 39 občanského zákoníku absolutně neplatná, neboť předmět a účel nájmu není v ní přesně konkretizován. Soud I.
2

I. ÚS 274/99
stupně vyhověl žalobě vedlejší účastnice řízení D. M. a rozhodl, že stěžovatelka svou povinnost vyplývající z platně uzavřené nájemní smlouvy neplní a je povinna ve smyslu § 671 odst. 1 občanského zákoníku svému splatnému závazku platit nájemné dostát. Stěžovatelka podala proti rozsudku soudu I. stupně odvolání, v němž vytýkala soudu, že otázku platnosti smlouvy o nájmu nebytových prostor nesprávně posoudil. Vyjádřila názor, že pronájem nekolaudovaných prostor je v rozporu s ust. § 76 odst. 1 zákona č. 50/1976 Sb., ve znění pozdějších předpisů, a způsobuje absolutní neplatnost nájemní smlouvy. Odvolací soud posoudil otázku neplatnosti nájemní smlouvy shodně se soudem I. stupně, když konstatoval, že nájemní smlouva obsahuje všechny náležitosti podle ust. § 3 odst. 3 zákona č. 116/1990 Sb., o nájmu a podnájmu nebytových prostor, ve znění pozdějších předpisů. Soud konstatoval, že žalované bylo známo, v jakém stavu se objekt nachází, že některé prostory jsou rekonstruovány a byla s tím srozuměna. Takový postup neodporuje žádnému zákonnému kogentnímu ustanovení a nelze proto dovodit, že smlouva je neplatná z důvodů uvedených v § 39 občanského zákoníku. Navíc dluh na nájemném vznikl až v době, kdy všechny pronajaté prostory již byly kolaudovány. Proti rozsudku odvolacího soudu podala stěžovatelka dovolání k Nejvyššímu soudu ČR, které bylo usnesením, sp. zn. 30 Cdo 2113/99, ze dne 2. 2. 2000, odmítnuto jako nepřípustné.

 Z ohledem na výše uvedené skutečnosti posoudil Ústavní soud ústavní stížnost stěžovatelky jako zjevně neopodstatněnou.

Především je nutné konstatovat, že podstata stěžovatelčiny ústavní stížnosti spočívá v polemice s právními závěry rozsudků obecných soudů. Takto pojatá ústavní stížnost staví Ústavní soud do pozice třetí instance v systému všeobecného soudnictví, která mu však s odvoláním na čl. 83 Ústavy ČR nepřísluší. Stejně tak skutečnost, že soudy vyslovily právní názor, s nímž se stěžovatelka neztotožňuje, nezakládá sama o sobě důvod k ústavní stížnosti. Ústavní soud již v řadě rozhodnutí judikoval, že mu v zásadě nepřísluší zásadní přehodnocování dokazování provedeného obecnými soudy. Úkolem Ústavního soudu je především zkoumat, zda napadenými rozhodnutími orgánů veřejné moci nebyla porušena základní práva nebo svobody

3

I. ÚS 274/99
stěžovatele, zakotvená v ústavních zákonech nebo v mezinárodních smlouvách podle čl. 10 Ústavy ČR. Odůvodnění ústavní stížnosti je ve své podstatě pouhou polemikou se stanoviskem obecných soudů.

 Podle názoru Ústavního soudu soudy rozhodly v mezích ustanovení čl. 95 Ústavy ČR a při svém rozhodování neporušily žádná ústavně zaručená práva stěžovatelky. Námitky stěžovatelky, že odvolací soud nedal stěžovatelce možnost navrhnout důkazy k prokázání výše bezdůvodného obohacení, není v daném případě na místě, neboť odvolací soud v tomto smyslu ani žádné dokazování neprováděl. V odůvodnění rozsudku jsou popsány důvody potvrzení rozsudku soudu I. stupně, s jehož závěry se odvolací soud ztotožnil, a pouze na okraj uvedl, že "i v případě, že by smlouva o nájmu nebytových prostor nebyla platně uzavřena, nebylo by to samo o sobě důvodem zamítnutí žaloby. Ze skutkových tvrzení obsažených v žalobě by totiž bylo možno dovodit, že žalobkyně má proti žalované, která nebytové prostory prokazatelně užívá a od ledna 1997 za toto užívání nic neplatí, podle § 451 obč. zák. právo na vydání bezdůvodného obohacení z tohoto titulu". Z uvedené formulace odvolacího soudu lze dovodit, že toto konstatování uvedl pouze jako podpůrný argument pro své rozhodnutí, nikoli jako důvod pro vyhovění žalobě vedlejší účastnice.

 Ústavní soud tedy závěrem konstatuje, že neshledal v rozhodnutí obecných soudů žádná porušení ústavně zaručených práv stěžovatelky, a proto posoudil ústavní stížnost jako zjevně neopodstatněnou podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, a mimo ústní jednání usnesením ji odmítl.

Poučení : Proti rozhodnutí Ústavního soudu není odvolání přípustné.
 V Brně 22. září 2000

JUDr. Vladimír Paul předseda I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

I. ÚS 274/99

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

sp. zn. 13 Co 113/99

Ústavnímu soudu

Městského soudu v Praze

sp. zn. 13 Co 113/99

Obvodního soudu pro Prahu 1

sp. zn. 12 C 60/98

I. ÚS 274/99

odvolací soud

odvolací soud

Odvolací soud

odvolací soud

čl. 95 Ústavy ČR

odvolací soud

§ 76 odst. 1 zákona č. 50/1976 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

čl. 90 Ústavy ČR

Ústavní soud

§ 39 občanského zákoníku

I. ÚS 274/99

§ 671 odst. 1 občanského zákoníku

§ 76 odst. 1 zákona č. 50/1976 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Odvolací soud

§ 3 odst. 3 zákona č. 116/1990 Sb.

§ 39 občanského zákoníku

odvolacího soudu

Nejvyššímu soudu ČR

sp. zn. 30 Cdo 2113/99

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavní soud

Ústavního soudu

I. ÚS 274/99

čl. 10 Ústavy ČR

Ústavního soudu

čl. 95 Ústavy ČR

odvolací soud

odvolací soud

odvolací soud

§ 451 obč. zák.

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

Ústavního soudu