Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy senátu Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatele Ing. M. B., zastoupeného Mgr. Jaromírem Hladíkem, advokátem advokátní kanceláře Hladík, Hladíková & Partneři se sídlem 17. listopadu 623, Pardubice, proti výroku I. rozsudku Okresního soudu ve Svitavách ze dne 21. 02. 2006, č. j. 0 Nc 426/2004-210, proti výroku I. rozsudku Okresního soudu ve Svitavách ze dne 05. 12. 2007, č. j. 0 P 348/2006-297, proti výroku I. rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové - pobočka v Pardubicích ze dne 05. 08. 2008, č. j. 22 Co 116/2008-516, proti usnesení Okresního soudu ve Svitavách ze dne 13. 07. 2011, č. j. 0 P 348/2006-897, ve spojení s opravným usnesením Okresního soudu ve Svitavách ze dne 20. 07. 2011, č. j. 0 P 348/2006-911, a proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové - pobočka v Pardubicích ze dne 17. 10. 2011, č. j. 22 Co 440/2011-953, a proti průtahům v řízení vedeném u Okresního soudu ve Svitavách pod sp. zn. 0 P 348/2006, za účasti Krajského soudu v Hradci Králové - pobočka Pardubice a Okresního soudu ve Svitavách jako účastníka řízení a nezl. S. B. a M. B., jako vedlejších účastníků řízení, zastoupených Městským úřadem v Moravské Třebové, nám. T. G. Masaryka 29, Moravská Třebová ( dále jen "opatrovník" ), takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Stěžovatel se ústavní stížností domáhá zrušení výše uvedených rozhodnutí ( resp. jejich jednotlivých výroků ). Brojí rovněž proti průtahům v řízení. Ústavní stížnost opírá zejména o následující důvody :

U Okresního soudu ve Svitavách a Krajského soudu v Hradci Králové, pobočka v Pardubicích probíhá již několik let soudní řízení ve věci péče o nezletilé S. B. a M. B. ( dále jen "nezletilé děti" ). Stěžovatel je otcem uvedených dětí, vedlejší účastnice S. L. je matkou nezletilých dětí. Vedlejší účastník Městský úřad v Moravské Třebové a PaedDr. Z. H. byli obecnými soudy ustanovováni jako kolizní opatrovníci nezletilých dětí.

Dne 02. 08. 2004 byl u Okresního soudu ve Svitavách pod sp. zn. 0 Nc 426/2004, podán první návrh na zahájení řízení o úpravu rodičovské zodpovědnosti k nezletilým dětem za trvání manželství a pro dobu po rozvodu manželství. Manželství stěžovatele a vedlejší účastnice bylo Okresním soudem ve Svitavách pravomocně rozvedeno dne 13. 12. 2006. Opatrovnické řízení je vedeno pod sp. zn. 0 P 348/2006, a to již od 02. 08. 2004. O určení výživného bylo rozhodnuto Okresním soudem ve Svitavách pod sp. zn. 8 P a Nc 353/2007 s právní mocí dne 28. 08. 2008. Dále byl několikrát podán návrh na změnu výchovy nezletilých dětí ( 8 P a Nc 299/2008, 8 P a Nc 48/2009, 8 P a Nc 103/2009 a P a Nc 113/2010 ). Dne 06. 01. 2011 byla podána žaloba na obnovu řízení, která byla pravomocně zamítnuta dne 02. 02. 2011. V řízení vedených před Okresním soudem ve Svitavách a Krajským soudem v Hradci Králové, pobočka v Pardubicích stěžovatel využil všech možných opravných prostředků, zejména odvolání, činil vlastní návrhy, avšak nebylo mu dosud vyhověno.

Stěžovatel konkrétně uvedl, že výrokem I. rozsudku Okresního soudu ve Svitavách ze dne 21. 02. 2006, č. j. 0 Nc 426/2004-210, svěřil soud nezletilé děti po dobu trvání manželství i pro dobu po rozvodu do výchovy matce. Dle názoru stěžovatele soud zneužil jeho tísně a nedostatečně posoudil možnost společné nebo střídavé péče o nezletilé děti. Za zásah do svých ústavně zaručených práv považuje také výrok I. rozsudku Okresního soudu ve Svitavách ze dne 05. 12. 2007, č. j. 0 P 348/2006-297, kterým mu byla uložena povinnost přispívat na výživu nezletilých dětí, přestože výživné v souhrnné výši 3.500,- Kč a dlužné výživné v souhrnné výši 21.000,- Kč ze svých příjmů nebyl a dosud není schopen plnit.

Krátce po rozvodu manželství se stěžovatel začal samostatnými návrhy, případně dílčími návrhy v rámci řízení vedeném pod sp. zn. 0 P 348/2006 opakovaně domáhat současně snížení výživného, změny výchovy na výchovu společnou nebo střídavou a související změny výživného a úpravy styku dětí s otcem a s babičkou. Soud všechna tato řízení řešil společně, čímž došlo k dalšímu zásahu do stěžovatelových ústavně zaručených práv, neboť řízení o změně výchovy trvá nekonečně dlouho. Neurčení styku stěžovatele s dětmi soud odůvodnil tak, že vzhledem k podanému návrhu na změnu výchovy dětí nelze tento styk určit. Do dnešního dne tedy stěžovatel ve styku s dětmi není, čímž dochází k velkému odcizení od vlastních dětí. Stěžovatel má za to, že soud pochybil, jestliže dosud nerozhodl o úpravě styku otce a babičky s nezletilými dětmi, neboť do doby než bude rozhodnuto o výchově, mohlo by být o úpravě styku stěžovatele s nezletilými dětmi rozhodnuto.

Stěžovatel dodal, že o jeho odvolání proti rozsudku Okresního soudu ve Svitavách ze dne 05. 12. 2007, č. j. 0 P 348/2006-297, rozhodl rozsudkem ze dne 05. 08. 2008 Krajský soud v Hradci Králové, pobočka v Pardubicích pod č. j. 22 Co 116/2008-516. Odvolací soud potvrdil výrok I. a III. soudu prvního stupně a změnil výrok týkající se dlužného výživného tak, že nyní činí v souhrnné výši 49.000,- Kč, přičemž u stěžovatele k žádným změnám v příjmu nedošlo. Stěžovatel odkazuje na stanovisko Veřejného ochránce práv ze září 2010, dle kterého v případě, že povinný rodič nezaviněně nemá možnost ani schopnost plnit svoji vyživovací povinnost k dítěti, vyživovací povinnost soud nemusí stanovit. Soud přitom stanovil stěžovateli výživné, které je pro něj likvidační. Tímto postupem došlo také k tomu, že byl trestně stíhán pro zanedbání povinné výživy a bylo proti němu vedeno exekuční řízení. Přesto se snaží na výživu svých nezletilých dětí přispívat, a to v plné výši.

Stěžovatel uvedl, že další skutečností, která výrazně porušuje jeho ústavně zaručená práva, je nemožnost podílení se na výběru kolizního opatrovníka, který by v řízení hájil zájmy nezletilých dětí. Usnesením Okresního soudu ve Svitavách ze dne 13. 07. 2011, č. j. 0 P 348/2006-897, ve spojení s opravným usnesením Okresního soudu ve Svitavách ze dne 20. 07. 2011, č. j. 0 P 348/2006-911, bylo rozhodnuto, že namísto ustanoveného opatrovníka nezletilých dětí Městského úřadu v Moravské Třebové se kolizním opatrovníkem pro tato řízení ustanovuje PaedDr. Z. H., vedoucí pobočky Fondu ohrožených dětí se sídlem v Pardubicích. Stěžovatel podal odvolání také do tohoto usnesení, neboť soudu podal vlastní návrh na ustanovení kolizního opatrovníka, a to občanského sdružení Spravedlnost dětem; o tomto návrhu dosud rozhodnuto nebylo. O uvedeném odvolání stěžovatele rozhodl Krajský soud v Hradci Králové, pobočka v Pardubicích usnesením ze dne 17. 10. 2011, č. j. 22 Co 440/2011-953. Odvolací soud ( podle stěžovatele ) změnil prvostupňové usnesení tak, že nezletilým dětem pro řízení o změnu výchovy a výživy vedené před Okresním soudem ve Svitavách pod sp. zn. 0 P 348/2006 PaedDr. Z. H. kolizním opatrovníkem neustanovuje; ve druhém výroku pro řízení o snížení a zvýšení výživného a o udělení souhlasu soudu k podání žádosti o změnu příjmení nezletilých dětí vedená u Okresního soudu ve Svitavách pod. sp. zn. 0 P 348/2006 ustanovil opatrovníkem Městský úřad v Moravské Třebové, a to i přesto, že proti ustanovování Městského úřadu v Moravské Třebové jako kolizního opatrovníka nezletilých dětí vyslovil nesouhlas jak stěžovatel, tak samotný městský úřad.

Soudy - podle stěžovatele - činí sice ve věci úkony, ale pouze tak, aby stěžovatel nemohl namítat průtahy; činí tedy zbytečné úkony a nerozhodují. Stěžovatel vytýká obecným soudům, že nerespektují zásadu materiální pravdy, neboť nezjišťují potřebné a nechtějí rozhodnout o jeho styku s nezletilými dětmi. Souhrnně namítá, že rozhodnutími soudů bylo porušeno jeho základní právo ( svoboda ) na ochranu před neoprávněným zasahováním do soukromého a rodinného života, právo na ochranu rodičovství, rodiny a dětí, právo dítěte na rodičovskou výchovu a péči ( výživu ), právo na soudní a jinou právní ochranu, právo na předvídatelnost rozhodnutí, právo na projednání věci bez zbytečných průtahů a princip ochrany legitimního očekávání.

Stěžovatel navrhuje, aby Ústavní soud ústavní stížnosti vyhověl a vydal nález následujícího znění :

"I. Okresní soud ve Svitavách průtahy v řízení vedeném pod sp. zn. 0 P 348/2006 zasáhl do základního práva stěžovatele zaručeného čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. […] II. Okresnímu soudu ve Svitavách se ukládá, aby nepokračoval v průtazích ve věci vedené u něj pod sp. zn. 0 P 348/2006 a aby v této věci neprodleně jednal a rozhodl. […] III. Výrokem I. rozsudku Okresního soudu ve Svitavách ze dne 21. 02. 2006, č. j . 0 Nc 426/2004-210, výrokem I. rozsudku Okresního soudu ve Svitavách ze dne 05.12. 2007, č. j . 0 P 348/2006-297, výrokem I. rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové - pobočka v Pardubicích ze dne 05. 08. 2008, č. j. 22 Co 116/2008-516, usnesením Okresního soudu ve Svitavách ze dne 13. 07. 2011, č.j. 0 P 348/2006-897 ve spojení s opravným usnesením Okresního soudu ve Svitavách ze dne 20. 07. 2011, č. j. 0 P 348/2006-911, a usnesením Krajského soudu v Hradci Králové - pobočka v Pardubicích ze dne 17.10. 2011, č.j. 22 Co 440/2011-953 bylo zasaženo do základního lidského práva stěžovatele na spravedlivý proces ve smyslu ustanovení čl. 36 odst. 1, 2 a čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod, jakož i právo garantované čl. 10 odst. 2, čl. 32 odst. 1, čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod, čl. 3 odst. 1 a čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte a čl. 8 a 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. […] IV. Rozhodnutí uvedená v bodě III. tohoto výroku se proto ruší."

Ústavní stížnost stěžovatel doplnil podáním došlým Ústavnímu soudu dne 20. 2. 2012 tak, že mu v kopii zaslal vyjádření matky nezl. dětí k návrhu na úpravu styku mezi stěžovatelem a nezletilými dětmi, resp. mezi babičkou a nezl. dětmi, jež považuje za důležité. Tam se matka vyjadřuje tak, že styku dětí se stěžovatelem a jeho matkou nikdy nebránila a nebude bránit. Podle jejího názoru se však děti necítí v přítomnosti stěžovatele a babičky dobře; proto žádá, aby byla úprava styku konfrontována se znaleckým posudkem z oboru psychologie a psychiatrie. Podle matky má stěžovatel na starší z dětí telefonní kontakt, takže se může s dětmi stýkat nezávisle na její vůli kdykoli chce.

Dne 24. 2. 2012 informoval stěžovatel Ústavní soud o svém odvolání proti rozsudku Okresního soudu ve Svitavách ze dne 14. 12. 2011, č. j. 0 P a 348/2006-974, kterým byl podle jeho tvrzení zamítnut jeho návrh na změnu výchovy a výživy a jeho návrh na snížení výživného a jímž soud přivolil ke změně příjmení nezletilých dětí na příjmení "L.".

II.

Ze soudního spisu Okresního soudu Svitavy sp. zn. 0 P 348/2006 Ústavní soud zjistil, že rozhodnutí Okresního soudu ve Svitavách ze dne 21. 1. 2006, č. j. 0 Nc 426/2004-210 ( proti jehož výroku I stěžovatel ústavní stížností brojí - dále jen "rozhodnutí I" ) bylo stěžovateli doručeno 29. 5. 2006 ( srov. číslo listu 219 ). Proti rozhodnutí I bylo podáno odvolání, o němž rozhodl Krajský soud v Hradci Králové - pobočka Pardubice tak, že rozhodnutím ze dne 19. 10. 2006 č. j. 22 Co 412/2006-246 ( dále jen "rozhodnutí II" ) řízení zastavil, neboť stěžovatel vzal své odvolání zpět ( rozhodnutí II bylo stěžovateli doručeno 9. 11. 2006 - srov. č.l. 246 ). Rozhodnutí Okresního soudu ve Svitavách z 5. 12. 2007, č. j. 0 P 348/2006-297, jehož výrok I stěžovatel ústavní stížností napadá ( dále jen "rozhodnutí III" ) bylo stěžovateli doručeno 24. 1. 2008 ( srov. číslo listu 301 ). Proti rozhodnutí III podal stěžovatel odvolání, o němž rozhodl Krajský soud v Hradci Králové - pobočka Pardubice svým rozhodnutím ze dne 5. 8. 2008, č. j. 22 Co 116/2008-516 ( proti jehož výroku I stěžovatel ústavní stížností brojí - dále jen "rozhodnutí IV" ), které bylo stěžovateli doručeno 28. 8. 2008 ( srov. číslo listu 525 ).

Dále Ústavní soud z citovaného spisového materiálu zjistil, že uvedený soud napadeným usnesením ze dne 13. 7. 2011, č. j. 0 P 348/2006-897, ve spojení s opravným usnesením ze dne 20. 7. 2011, č. j. 0 P 348/2006-911 ( dále jen "rozhodnutí V" ) v řízeních o návrzích na změnu výchovy, výživy, snížení výživného, zvýšení výživného a udělení souhlasu soudu k podání žádosti o změnu příjmení nezletilých dětí rozhodl takto : "I. Namísto ustanoveného opatrovníka dětí S. a M., dětí B., dle ust. § 37 odst. 2 zákona o rodině, Městského úřadu v Moravské Třebové se kolizním opatrovníkem v tomto řízení ustanovuje Paed.Dr. Z. H., vedoucí pobočky Fondu ohrožených dětí se sídlem v Pardubicích, Nerudova 880. […] II. Soud podle ust. § 37 odst. 2 zákona o rodině ustanovuje pro nezletilou S. a M., děti B., opatrovníka. Opatrovníkem se ustanovuje Paed.Dr. Z. H., vedoucí pobočky Fondu ohrožených dětí se sídlem v Pardubicích, Nerudova 880, pro zastupování nezletilých dětí v řízení o snížení, zvýšení výživného a udělení souhlasu soudu k podání žádosti o změnu příjmení, které probíhá u Okresního soudu ve Svitavách pod sp. zn. 0 O 348/2006."

V odůvodnění uvedeného rozhodnutí okresní soud zejména uvedl, že usnesením ze dne 28. 5. 2010, č. j. 0 P 348/2006-811, ustanovil Městský úřad v Moravské Třebové kolizním opatrovníkem dětí B., a to v řízeních o změnu výchovy a výživy, kdy otec navrhoval svěření dětí do střídavé výchovy rodičů. Otec v odvolání proti tomuto usnesení poukazoval na nevhodnost ustanovení tohoto orgánu kolizním opatrovníkem, neboť měl poznatky o jeho neobjektivnosti. I sám ustanovený opatrovník Městský úřad v Moravské Třebové měl výhrady ke svému ustanovení a podal odvolání s tím, že nemůže funkci kolizního opatrovníka vykonávat, byť z jiných důvodů, než uvedl otec. Usnesením Krajského soudu v Hradci Králové - pobočka Pardubice ze dne 20. 7. 2010, č. j. 22 Co 330/2006-832, však bylo citované usnesením tohoto soudu ze dne 28. 5. 2010, č. j. 0 P 384/2006-811â€š potvrzeno.

Okresní soud dále v odůvodnění uvedeného rozhodnutí ze dne 13. 7. 2011, č. j. 0 P 348/2006-897, odkázal na ust. § 37 odst. 1 zákona o rodině, z něhož vyplývá, že nemůže-li tedy dítě zastoupit žádný z rodičů - jde-li o střet zájmů rodičů a dětí - stanoví soud dítěti opatrovníka, který bude dítě v řízení nebo při určitém právním úkonu zastupovat. Tímto opatrovníkem zpravidla ustanoví orgán vykonávající sociálně-právní ochranu dětí ( srov. ust. § 37 odst. 2 zákona o rodině ). Kolizním opatrovníkem tak podle soudu může být ustanovena jak osoba fyzická, tak osoba právnická, nebo orgán sociálně-právní ochrany. V rozhodovaném případě soud má zato, že ustanovení orgánu sociálně-právní ochrany dětí není nejvhodnějším řešením, a to pro stálé výhrady otce vůči tomuto opatrovníku, ale i pro názor opatrovníka samotného, který vyjádřil v odvolání ( v odvolaní městského úřadu se zejm. upozorňuje na možnou podjatost některých jeho pracovníků k právě projednávané věci - srov. č.l. 826 ). Proto tímto usnesením ustanovil namísto již ustanoveného opatrovníka Městského úřadu v Moravské Třebové, fyzickou osobu ( Dr. H. ). Pro další řízení potom již ustanovil rovněž tuto osobu kolizním opatrovníkem. Ve výroku jmenovaná fyzická osoba je podle soudu vedoucí pobočky Fondu ohrožených dětí v Pardubicích a soudu se jeví jako vhodná z toho důvodu, že zastupuje organizaci, jejíž hlavní činností je ochrana zájmu dětí. Vzhledem k tomu, že k věci nemá žádný vztah a účastníky nezná, lze se důvodně domnívat, že bude zájmy nezletilých zastupovat objektivně.

K odvolání stěžovatele proti tomuto usnesení rozhodl Krajský soud v Hradci Králové - pobočka Pardubice napadeným usnesením ze dne 17. 10. 2011, č. j. 22 Co 440/2011-953, tak, že : "I. Usnesení okresního soudu se mění tak, že podle § 37 odst. 2 zákona o rodině se nezletilým S. a M. B. pro řízeni o změnu výchovy a výživy vedené před Okresním soudem ve Svitavách pod sp.zn. 0 P 348/2006 kolizním opatrovníkem neustanovuje Paed.Dr, Z. H., vedoucí pobočky Fondu ohrožených dětí se sídlem v Pardubicích, Nerudova 880. […] II. Usnesení okresního soudu se mění tak, že podle 37 odst. 2 zákona o rodině se nezletilým S. a M. B. pro řízení o snížení a zvýšení výživného a o udělení souhlasu soudu k podání žádosti o změnu příjmení nezletilých dětí vedená u Okresního soudu ve Svitavách pod sp.zn. 0 P 348/2006 ustanovuje Městský úřad v Moravské Třebové."

V odůvodnění uvedeného usnesení krajský soud nejprve prohlásil, že stěžovatel ve svém odvolání nesouhlasil s tím, aby opatrovníkem nezletilých dětí pro všechna shora uvedená řízení byla ustanovena paní H. Vůči této konkrétní osobě sice nevznesl žádné věcné námitky, ale uváděl především, že okresní soud měl podle jeho návrhu ustanovit opatrovníkem nezletilých dětí občanské sdružení Spravedlnost dětem. Pokud okresní soud nerozhodl podle stěžovatelova návrhu na ustanovení opatrovníka, pak prý porušil jeho právo na spravedlivý proces.

Z odůvodnění napadeného usnesení se podle krajského soudu podává, že okresní soud ke změně kolizního opatrovníka a k ustanovení PaedDr. H. opatrovníkem i pro další řízení ohledně nezletilých dětí přistoupil jednak pro stěžovatelovy opakované výhrady vůči opatrovníku, jednak pro okolnost, že opatrovník sám ( tedy Městský úřad v Moravské Třebové ) předchozí rozhodnutí o svém ustanovení napadl odvoláním. Odvolací soud však nevidí důvodu, pro který by mělo dojít ke změně a ke zproštění Městského úřadu v Moravské Třebové výkonu funkce opatrovníka. Městský úřad je podle krajského soudu povinen zajistit výkon této funkce dostatečně kompetentní fyzickou osobou, která bude mít na zřeteli výhradně zájmy nezletilých dětí. V rámci řízení o úpravu péče o nezletilé děti nelze vyloučit střet zájmů kteréhokoli z rodičů se zájmy nezletilých dětí. Právě proto zájmy dětí musí ze zákona hájit kolizní opatrovník, a to i proti zájmům jejich rodičů. Lze tedy očekávat, že některý z rodičů bude zastávat odlišné stanovisko než kolizní opatrovník. Taková situace ovšem nemůže vést v závěr o nekompetentnosti opatrovníka, o jeho podjatosti a o tom, že pro konflikt zájmů s některým z rodičů není schopen tuto funkci zastávat.

Podle krajského soudu není sice vyloučeno, aby opatrovníkem nezletilých dětí byla ustanovena fyzická osoba. Musí však existovat konkrétní důvody pro toâ€š aby právě ta která konkrétní osoba mohla být pokládána za osobu nejvhodnější k zastupování zájmů nezletilých dětí. Podle odvolacího soudu není důvod se domnívat, že by vedoucí pobočky Fondu ohrožených dětí v Pardubicích mohla zájmy nezletilých dětí s trvalým bydlištěm v Moravské Třebové zastupovat lépe a kompetentněji než odpovědný pracovník Městského úřadu v Moravské Třebové. Odvolací soud rovněž nepřehlédl, že po vydání napadeného usnesení PaedDr. Z. H. založila do spisu zplnomocnění, kterým pověřila svou kolegyni, tedy jinou fyzickou osobu, k účasti na soudním jednání ( ačkoli z protokolu o jednání vyplývá, že PaedDr. H. byla u jednání okresního soudu přítomna osobně ). Na citovaném zplnomocnění z 29. 7. 2011 je uvedeno, že běžnou praxí ve Fondu ohrožených dětí je, že se jednotlivým složitějším kasuistikám věnují vždy dva pracovníci. Takový postup, kdy by ustanovená fyzická osoba, kolizní opatrovník, udělila plnou moc k dalšímu zastupování jiné fyzické osobě, však není podle krajského soudu v souladu se zákonem a není možný. Opatrovník nezletilého dítěte, který je fyzickou osobou, může v řízení před soudem za toto nezletilé dítě vystupovat jedině osobně a nemůže se dát zastoupit nikým jiným. Jedině v případě, že by byl kolizním opatrovníkem nezletilých dětí ustanoven Fond ohrožených dětí, pak by bylo možné, že by pro jednotlivá soudní jednání byl zastupováním tohoto fondu na základě plné moci, respektive pověření, pověřen některý z pracovníků fondu. Taková situace však v daném případě nenastala.

K odvolací námitce stěžovatele, že opatrovníkem nezletilých děti mělo být ustanoveno občanské sdružení Spravedlnost dětem, odvolací soud dodal, že nevidí důvodu ani k tomuto kroku. Městský úřad v Moravské Třebové je úřadem, který je povinen zajistit objektivní a nezaujatý postup svých pracovníků při výkonu funkce opatrovníka nezletilých dětí. Do současné doby nebylo prokázáno, že by zaměstnanci opatrovníka, tedy Městského úřadu v Moravské Třebové, postupovali v rozporu se zájmy nezletilých dětí a že by tyto zájmy hájili nedostatečně. Skutečnost, že otec podal podnět k trestnímu stíhání pracovníků opatrovníka, nemůže automaticky vést - podle odvolacího soudu - v závěr, že opatrovník sám není schopen výkon své funkce zabezpečit.

III.

Ve svém vyjádření k ústavní stížnosti Krajský soud v Hradci Králové - pobočka Pardubice především uvedl, že by měla být posouzena včasnost ústavní stížnosti ve vztahu k rozsudku č. j. 22 Co 116/2008-516 ze dne 5. 8. 2008. K odůvodnění usnesení č. j. 22 Co 440/2011-953 ze dne 17. 10. 2011 dodal, že o ustanovení opatrovníka nezletilým dětem rozhodl v souladu se zákonem i se zájmy nezletilých dětí. Subjekt, který je ustanoven kolizním opatrovníkem nezl. dětí, nemůže být podle krajského soudu vybírán s ohledem na sympatii či přání jednoho či druhého z rodičů. V závěru svého vyjádření souhlasil krajský soud s případným upuštěním od ústního jednání ve smyslu § 44 odst. 2 zákona č. 182/1993 Sb., zákon o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ).

Okresní soud ve Svitavách se k ústavní stížnosti vyjádřil tak, že v označených rozhodnutích nebylo zasaženo do základních práv stěžovatele na spravedlivý proces. Pokud došlo k průtahům, zavinil je podle mínění okresního soudu sám stěžovatel. Okresní soud dále souhlasil s případným upuštěním od ústního jednání ve smyslu § 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu.

Městský úřad v Moravské Třebové ve svém vyjádření k ústavní stížnosti uvedl, že by měla být odmítnuta či zamítnuta, neboť podle jeho názoru nedošlo k porušení ústavních práv stěžovatele.

Stěžovatel v replice k vyjádření účastníků řízení pouze odkázal na obsah ústavní stížnosti a rovněž vyjádřil souhlas s upuštěním od ústního jednání před Ústavním soudem ve smyslu § 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu.

IV.

Ústavní stížnost je zčásti podaná opožděně, zčásti je nepřípustná, zčásti zjevně neopodstatněná a zčásti jde o návrh, k jehož projednání není Ústavní soud příslušný.

Ústavní stížnost je podle ustanovení § 72 odst. 3 zákona Ústavním soudu opožděná ve vztahu k rozhodnutí III ( tj. rozhodnutí Okresního soudu ve Svitavách z 5. 12. 2007, č. j. 0 P 348/2006-297 ) a k rozhodnutí IV ( tj. rozhodnutí Krajského soud v Hradci Králové - pobočka Pardubice ze dne 5. 8. 2008, č. j. 22 Co 116/2008-516 ). Rozhodnutí III a IV byla podle obsahu spisu doručena stěžovateli v roce 2008, stěžovatel podal ústavní stížnost v roce 2011 ( 31. 10. 2011 ), tedy po uplynutí zákonné šedesátidenní lhůty.

Ústavní stížnost je nepřípustná podle ustanovení § 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu ve vztahu k rozhodnutí I ( rozhodnutí Okresního soudu ve Svitavách ze dne 21. 1. 2006, č. j. 0 Nc 426/2004-210 ), neboť stěžovatel vzal odvolání proti tomuto rozhodnutí zpět, takže nevyčerpal všechny procesní prostředky, které mu zákon k ochraně jeho práva poskytuje. K aplikaci ustanovení § 75 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu nemohlo být přistoupeno, neboť vzhledem k posuzované věci podstatný přesah vlastních zájmů stěžovatele možný není; ani aplikace ustanovení § 75 odst. 2 písm. b ) zákona o Ústavním soudu v úvahu nepřicházela. Ostatně, sám stěžovatel v doplnění ústavní stížnosti uvedl, že odvolání proti meritornímu rozhodnutí týkajícího se mimo jiné úpravy výchovy a otázky výživného podal v únoru 2012, tedy v době takřka současné.

Ústavní stížnost - ve vztahu k tvrzeným průtahům v řízení - je zjevně neopodstatněná. K tomu vedou Ústavní soud následující důvody.

Průtahy v soudním řízení patří mezi nejčastější formu tzv. "jiného zásahu veřejné moci", tak jak o něm hovoří čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy ( viz k tomu blíže Šimíček, V. Ústavní stížnost. Praha : Linde, 2005, s. 146. ) Přitom již podle ustálené judikatury Ústavního soudu vzniklé před účinností zákona č. 160/2006 Sb., kterým se mění zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád ), ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 201/2002 Sb., o Úřadu pro zastupování státu ve věcech majetkových, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů, platilo, že průtahy v řízení nelze odůvodnit např. přetížeností soudů, neboť tato skutečnost nemůže jít k tíži účastníků řízení a je povinností státu učinit příslušná opatření, aby průtahům zabránil ( srov. stanovisko pléna Ústavního soudu sp. zn. Pl. ÚS-st. 6/98, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 10, str. 254 a násl. ). Z ustálené judikatury ( vztahující se k řízením v době podání ústavní stížnosti ještě neskončeným ) též plyne, že Ústavní soud požaduje v rámci řízení o ústavních stížnostech, v nichž byly uváděny průtahy jako důvod porušení práva na spravedlivý proces, aby před jejich podáním bylo využito právních prostředků podle zákona č. 6/2002 Sb., o soudech a soudcích, ve znění pozdějších předpisů, zejména podle ustanovení § 174a, jež umožňuje podat návrh na určení lhůty k provedení procesního úkonu ( srov. přiměřeně nález Ústavního soudu sp. zn. IV. ÚS 180/04, Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 34, s. 157 ). Ze spisového materiálu přitom plyne, že stěžovatel proti jím tvrzeným průtahům opakovaně brojil, a pokud to vůbec lze při množství podání jím zpracovaných posoudit, soudy jeho podněty - včetně námitek podjatosti - posuzovaly. Nadto sám stěžovatel v ústavní stížnosti uznává, že soudy v dané věci ve skutečnosti konají, byť ( prý ) ne v tom směru, jak stěžovatel požadoval. Za tohoto stavu nedospěl Ústavní soud k závěru, že by na straně obecných soudů k průtahům ve věci skutečně došlo.

K projednání ústavní stížnosti proti rozhodnutí V ( usnesení Okresního soudu ve Svitavách ze dne 13. 7. 2011, č. j. 0 P 348/2006-897 ve spojení s opravným usnesením ze dne 20. 7. 2011, č. j. 0 P 348/2006-911 ), není Ústavní soud příslušný. Toto rozhodnutí totiž nenabylo právní moci, a proto je nelze ústavní stížností napadat [srov. § 72 odst. 1 zákona o Ústavním soudu, článek 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy]. Rozhodnutí V bylo totiž právě k odvolání stěžovatele usnesením Krajského soudu v Hradci Králové - pobočka Pardubice ze dne 17. 10. 2011, č. j. 22 Co 440/2011-953, tj. rozhodnutím VI, změněno.

Ústavní stížnost proti právě citovanému rozhodnutí Krajského soudu v Hradci Králové, pobočka Pardubice, je však zjevně neopodstatněná. Tu Ústavní soud odkazuje na svou ustálenou judikaturu, podle níž není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů ( viz např. nález sp. zn. III. ÚS 23/93, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 1, str. 41 ). Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení jeho základních práv či svobod chráněných ústavním pořádkem. Vzhledem k tomu, že se stěžovatel dovolával ve vztahu k rozhodnutí VI ochrany zejména svého základního práva na spravedlivý proces, přezkoumal Ústavní soud z tohoto hlediska napadené rozhodnutí i řízení, z něhož toto rozhodnutí vzešlo, a dospěl k závěru, že stěžovateli přisvědčit nelze.

Již jen z odůvodnění citovaného rozhodnutí krajského soudu vyplývá, že otázku určení opatrovníka nezletilých děti řešil soud v souladu s ústavními principy; přikročil-li tedy ke změně prvostupňového rozhodnutí ( proti němuž ostatně stěžovatel také brojil ), nelze to hodnotit jako protiústavní. Pokud stěžovatel v této souvislosti vyjadřuje nesouhlas s právním závěrem soudu, pak tím v zásadě jen polemizuje s odlišným právním názorem a staví tak v podstatě Ústavní soud do role běžné další soudní instance. Toto postavení však Ústavnímu soudu, jak již opakovaně dal najevo v mnoha svých rozhodnutích, nepřísluší. Do rozhodovací činnosti obecných soudů může Ústavní soud zasahovat pouze v případě, že jejich rozhodnutím je zasaženo do ústavně zaručených práv či svobod účastníka řízení. To však Ústavní soud neshledal.

Krajský soud - se zřetelem na provedení skutkových zjištění - usoudil, že Městský úřad v Moravské Třebové bude vhodnějším opatrovníkem než vedoucí pobočky Fondu ohrožených dětí. Svůj závěr dostatečně odůvodnil. V souzené věci jde přitom o otázku výkladu běžného práva, což zásadně přísluší soudu obecnému; Ústavní soud při přezkoumání jeho rozhodnutí je oprávněn posuzovat pouze to, zda byly dodrženy ústavní hranice a zda takovým rozhodnutím nedošlo k porušení základních práv stěžovatele. V předmětné věci však dospěl Ústavní soud k závěru, že krajský soud postupoval v rámci daném mu příslušnými procesními předpisy. Jeho rozhodnutí je logické, jasné, přesvědčivé, nemá povahu svévole a mezi skutkovým zjištěním a právními závěry z něj vyvozenými není dán ani extrémní rozpor ve smyslu ustálené judikatury Ústavního soudu. Je tedy i z hlediska ústavnosti plně přijatelné.

Za tohoto stavu dospěl Ústavní soud k závěru, že ani napadeným usnesením Krajského soudu v Hradci Králové - pobočka Pardubice ze dne 17. 10. 2011, č. j. 22 Co 440/2011-953, základní práva či svobody, jichž se stěžovatel dovolává, zjevně porušeny nebyly.

Proto Ústavnímu soudu nezbylo než ústavní stížnost odmítnout z části podle § 43 odst. 1 písm. b ) pro opožděnost, z části podle § 43 odst. 1 písm. e ) pro nepřípustnost, z části podle § 43 odst. 1 písm. d ) pro nepříslušnost, a z části podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, pro zjevnou neopodstatněnost.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 15. března 2012

Vojen Güttler
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu ve Svitavách

č. j. 0 Nc 426/2004-210

Okresního soudu ve Svitavách

č. j. 0 P 348/2006-297

č. j. 22 Co 116/2008-516

Okresního soudu ve Svitavách

č. j. 0 P 348/2006-897

Okresního soudu ve Svitavách

č. j. 0 P 348/2006-911

č. j. 22 Co 440/2011-953

Okresního soudu ve Svitavách

sp. zn. 0 P 348/2006

Okresního soudu ve Svitavách

Městským úřadem v Moravské Třebové

Okresního soudu ve Svitavách

Městský úřad v Moravské Třebové

Okresního soudu ve Svitavách

sp. zn. 0 Nc 426/2004

Okresním soudem ve Svitavách

sp. zn. 0 P 348/2006

Okresním soudem ve Svitavách

sp. zn. 8 P a Nc 353/2007

8 P a Nc 299/2008

8 P a Nc 48/2009

8 P a Nc 103/2009

P a Nc 113/2010

Okresním soudem

Krajským soudem

Okresního soudu ve Svitavách

č. j. 0 Nc 426/2004-210

Okresního soudu ve Svitavách

č. j. 0 P 348/2006-297

sp. zn. 0 P 348/2006

Okresního soudu ve Svitavách

č. j. 0 P 348/2006-297

Krajský soud v Hradci Králové

č. j. 22 Co 116/2008-516

Odvolací soud

soudu prvního stupně

Okresního soudu ve Svitavách

č. j. 0 P 348/2006-897

Okresního soudu ve Svitavách

č. j. 0 P 348/2006-911

Městského úřadu v Moravské Třebové

sdružení Spravedlnost dětem

č. j. 22 Co 440/2011-953

Odvolací soud

Okresním soudem ve Svitavách

sp. zn. 0 P 348/2006

Okresního soudu ve Svitavách

sp. zn. 0 P 348/2006

Městský úřad v Moravské Třebové

Městského úřadu v Moravské Třebové

Ústavní soud

Okresní soud ve Svitavách

sp. zn. 0 P 348/2006

Okresnímu soudu ve Svitavách

sp. zn. 0 P 348/2006

Okresního soudu ve Svitavách

č. j . 0 Nc 426/2004-210

Okresního soudu ve Svitavách

č. j . 0 P 348/2006-297

č. j. 22 Co 116/2008-516

Okresního soudu ve Svitavách

č.j. 0 P 348/2006-897

Okresního soudu ve Svitavách

č. j. 0 P 348/2006-911

č.j. 22 Co 440/2011-953

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Okresního soudu ve Svitavách

č. j. 0 P a 348/2006-974

Okresního soudu Svitavy

sp. zn. 0 P 348/2006

Ústavní soud

Okresního soudu ve Svitavách

č. j. 0 Nc 426/2004-210

č. j. 22 Co 412/2006-246

Okresního soudu ve Svitavách

č. j. 0 P 348/2006-297

č. j. 22 Co 116/2008-516

Ústavní soud

č. j. 0 P 348/2006-897

č. j. 0 P 348/2006-911

§ 37 odst. 2 zákona o rodině

Městského úřadu v Moravské Třebové

§ 37 odst. 2 zákona o rodině

Okresního soudu ve Svitavách

sp. zn. 0 O 348/2006

okresní soud

č. j. 0 P 348/2006-811

Městský úřad v Moravské Třebové

Městský úřad v Moravské Třebové

č. j. 22 Co 330/2006-832

č. j. 0 P 384/2006-811

č. j. 0 P 348/2006-897

§ 37 odst. 1 zákona o rodině

§ 37 odst. 2 zákona o rodině

č. j. 22 Co 440/2011-953

okresního soudu

§ 37 odst. 2 zákona o rodině

Okresním soudem ve Svitavách

sp.zn. 0 P 348/2006

okresního soudu

37 odst. 2 zákona o rodině

Okresního soudu ve Svitavách

sp.zn. 0 P 348/2006

Městský úřad v Moravské Třebové

krajský soud

okresní soud

okresní soud

krajského soudu

okresní soud

Odvolací soud

krajského soudu

krajského soudu

odvolacího soudu

Fondu ohrožených dětí v Pardubicích

Odvolací soud

okresního soudu

krajského soudu

Fond ohrožených dětí

odvolací soud

Městský úřad v Moravské Třebové

Městského úřadu v Moravské Třebové

odvolacího soudu

č. j. 22 Co 116/2008-516

č. j. 22 Co 440/2011-953

krajského soudu

krajský soud

§ 44 odst. 2 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Okresní soud ve Svitavách

okresního soudu

Okresní soud

§ 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

Městský úřad v Moravské Třebové

Ústavním soudem

§ 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

§ 72 odst. 3 zákona Ústavním soudu

Okresního soudu ve Svitavách

č. j. 0 P 348/2006-297

č. j. 22 Co 116/2008-516

§ 75 odst. 1 zákona o Ústavním soudu

Okresního soudu ve Svitavách

č. j. 0 Nc 426/2004-210

Ústavní soud

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Ústavního soudu

č. 160/2006 Sb.

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb

ve znění pozdějších předpisů

č. 201/2002 Sb.

č. 40/1964 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st. 6/98

Ústavního soudu

Ústavní soud

č. 6/2002 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 180/04

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu ve Svitavách

č. j. 0 P 348/2006-897

č. j. 0 P 348/2006-911

Ústavní soud

§ 72 odst. 1 zákona o Ústavním soudu

článek 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

č. j. 22 Co 440/2011-953

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 23/93

Ústavní soud

Ústavní soud

krajského soudu

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

krajský soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

č. j. 22 Co 440/2011-953

Ústavnímu soudu

§ 43 odst. 1 písm. b )

§ 43 odst. 1 písm. e )

§ 43 odst. 1 písm. d )

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Romana Fialy a soudců JUDr. Ljubomíra Drápala a JUDr. Zdeňka Novotného ve věci žalobkyně J. L., proti žalovaným 1 ) H. M., 2 ) nezletilému R. L., zastoupenému Městem Hranice se sídlem Městského úřadu v Hranicích, Pernštejnské náměstí č. 1, jako opatrovníkem, o určení otcovství a o úpravu výchovy a výživy nezletilého žalovaného 2 ), vedené u Okresního soudu v Karlových Varech pod sp. zn. 13 C 216/2011, o návrhu matky na přikázání věci z důvodu vhodnosti jinému soudu, takto :
Věc, vedená u Okresního soudu v Karlových Varech pod sp. zn. 13 C 216/2011, se podle § 12 odst. 2 o. s. ř. přikazuje k projednání a rozhodnutí Okresnímu soudu ve Vsetíně.

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.V Brně dne 17. prosince 2012

 JUDr. Roman Fiala, v. r. předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Karlových Varech

sp. zn. 13 C 216/2011

Okresního soudu v Karlových Varech

sp. zn. 13 C 216/2011

§ 12 odst. 2 o. s. ř.

Okresnímu soudu ve Vsetíně


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dne 30. září 2010 mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Vladimíra Kůrky a soudců Jiřího Muchy a Jana Musila ( soudce zpravodaje ) ve věci ústavní stížnosti D. Š., zastoupeného JUDr. Jaroslavem Kůtou, advokátem se sídlem Soukenická 23, Praha 1, proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 3 ze dne 5. listopadu 2009 č. j. 10 P 243/2001-1826 a rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 27. května 2010 č. j. 15 Co 128/2010-1892, za účasti Obvodního soudu pro Prahu 3 a Městského soudu v Praze, jako účastníků řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.
V ústavní stížnosti, doručené Ústavnímu soudu dne 13. 9. 2010, napadá stěžovatel podle obsahu ústavní stížnosti oba v záhlaví tohoto usnesení označené rozsudky, přičemž se dovolává porušení celé řady článků Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), konkrétně čl. 1, čl. 2 odst. 2, čl. 3, čl. 4, čl. 7, čl. 8, čl. 32, čl. 36, čl. 37 odst. 2, odst. 3, čl. 38, Úmluvy o právech dítěte ( dále jen "Úmluva" ) ( čl. 3, čl. 4, čl. 12, čl. 13, čl. 14, čl. 19, čl. 27, čl. 29, čl. 31 ), čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a čl. 90 Ústavy ČR.

Ve vztahu k napadeným rozsudkům obou obecných soudů stěžovatel namítá, že v průběhu řízení nebyl náležitým způsobem zjištěn skutkový stav věci, neboť zejména v řízení před soudem prvního stupně nebyly provedeny některé stěžovatelem navržené důkazy, aniž však soud prvního stupně "dostatečně přesvědčivě" vyložil, proč jejich provedení nepovažoval za nezbytné. Podle tvrzení stěžovatele se soud měl podrobněji zabývat skutečnými příjmy matky nezletilého I. Š. a jejími majetkovými poměry. Zásadní nesouhlas vyslovuje stěžovatel s tím, že mu soudem byla uložena povinnost uhradit matce dlužné výživné za situace, v níž bylo údajně prokázáno, že jeho výše nebyla matkou nezletilého na úhradu jeho potřeb v době, kdy byl svěřen do její péče, spotřebována.

Soudu prvního stupně stěžovatel dále vytýká nepřiměřeně dlouhé řízení trvající déle než čtyři roky, během nichž narůstal i dluh stěžovatele na výživném. Oba soudy údajně při svém rozhodování dostatečným způsobem nezohlednily další dvě vyživovací povinnosti stěžovatele i alkoholismus matky nezletilého.

II.
Z připojených listin se zjišťuje, že Obvodní soud pro Prahu 3 ve věci péče o nezletilého D. Š. rozhodl o návrhu stěžovatele ( otce nezletilého D. ) na snížení výživného a na svěření do jeho péče tak, že nezletilého D. svěřil do péče otce; matce uložil povinnost přispívat na jeho výživu částkou 1 800,- Kč měsíčně, přičemž vyčíslil nedoplatek matky na výživném za dobu od 27. 1. 2009 do 30. 11. 2009 ve výši 18 240,- Kč, který matka zaplatí ve dvou splátkách ( výrok I. ), dále snížil výživné stěžovatele za dobu od 1. 4. 2006 do 27. 1. 2009 z 5 000,- Kč na částku 3 500,- Kč ( výrok II. ) a rozhodl o náhradě nákladů řízení ( výrok III. a IV. ).

Soud prvního stupně při svém rozhodování vyšel ze zjištění, že rozsudkem z roku 2005 stanovené výživné ve výši 5 000,- Kč, které měl stěžovatel platit k rukám matky dítěte, vycházelo ze schválené dohody rodičů, ale její výše již neodpovídá finančním a výdělkovým možnostem stěžovatele a jeho dalším dvěma vyživovacím povinnostem.

V roce 2008 stěžovatel navrhl, aby byl nezletilý D. svěřen do jeho výchovy a matce aby byla stanovena vyživovací povinnost na nezletilého ve výši 3 000,- Kč. Předběžným opatřením byl nezletilý podle § 76a o. s. ř. svěřen do výchovy otce, neboť soud zjistil, že matka požívá alkoholické nápoje a nezletilý D. její výchovu odmítá.

Soud prvního stupně vyšel ze zjištění, že stěžovatel má pro výchovu svého syna dobré podmínky, na rozdíl od matky, která začala konzumovat alkoholické nápoje, takže takové výchovné prostředí nezletilému nevyhovovalo. U obou rodičů došlo ke změnám poměrů - matka pobírá plný invalidní důchod, sociální dávky a výživné na staršího syna. Stěžovatel, který byl do roku 2005 zaměstnán jako příslušník Cizinecké policie ČR, již od tohoto roku u policie nepracuje a v roce 2006 se mu narodily dvě dcery, k nimž má vyživovací povinnost. Od té doby stěžovatel pracoval v bezpečnostní agentuře, a soukromě podnikal, takže jeho příjmy jsou údajně nižší, okolo 20 000,- Kč měsíčně.

Městský soud v Praze jako soud odvolací rozsudek soudu prvního stupně v části výroku I., jímž bylo matce stanoveno výživné, potvrdil; změnil výrok o nedoplatku matky na výživném za dobu od 27. 1. 2009 do 31. 5. 2010 na částku 13 100,- Kč ( výrok I. ). Ostatní výroky pod body II. a II. potvrdil. ( výrok II. ).

III.
Ústavní soud po zvážení námitek stěžovatele z hlediska jím tvrzených porušení základních práv a svobod dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Námitky stěžovatele uplatněné v ústavní stížnosti lze rozdělit do dvou úrovní :
1 ) námitky týkající se údajně nepřiměřené délky soudního řízení před soudem prvního stupně;
2 ) námitky vztahující se k důkaznímu řízení.

K namítané nepřiměřenosti délky řízení před soudem prvního stupně Ústavní soud konstatuje, že by mohl ve prospěch stěžovatele zasáhnout jen tehdy, jestliže by tyto průtahy byly stále aktuální, tzn. jestliže by zásah do ústavně zaručených práv stěžovatele i v době podání ústavní stížnosti stále trval. Z připojených listin bylo zjištěno, že ve věci rozhodl soud prvního stupně dne 5. 11. 2009, přičemž tento rozsudek napadli odvoláním oba rodiče nezletilého D. Odvolání účastníků bylo v krátké lhůtě řádně projednáno a rozhodnuto o něm dne 27. 5. 2010; je tedy zřejmé, že k tvrzeným průtahům řízení v době podání předmětné ústavní stížnosti již nedocházelo. Z tohoto důvodu ani nebylo možné uvažovat o postupu podle § 75 odst. 2 písm. b ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ).

Námitka stěžovatele, že "nepřiměřeně dlouhá" délka řízení před soudem prvního stupně údajně způsobila i nárůst jeho dluhu na výživném, je zcela irelevantní, neboť stěžovateli zajisté nic nebránilo v tom, aby původně dohodnuté výživné řádně a včas platil a to navíc za situace, v níž nezletilý až do ledna 2009 pobýval u matky.

Pokud se týká námitek vztahujících se k údajně nedostatečně zjištěnému skutkovému stavu věci, zejména pak výdělečným či majetkovým poměrům matky nezletilého, Ústavní soud se s tímto tvrzením stěžovatele neztotožňuje.

Je třeba připomenout, že řízení ve věci péče o nezletilého D. je svým charakterem řízením nesporným, které ovládá zásada vyšetřovací. Soud je tedy sám povinen zjistit skutkový stav věci tak, aby o něm nebyly důvodné pochybnosti, což však neznamená, že je povinen provádět i hodnotit všechny účastníky řízení navržené důkazy, pokud nejsou pro rozhodnutí ve věci samé relevantní.

Z odůvodnění ústavní stížností napadeného rozsudku soudu prvního stupně je zřejmé, že soud neměl o výdělkových a majetkových poměrech matky nezletilého žádné zásadní pochybnosti. Bylo prokázáno, že je plně invalidní, pobírá i sociální dávky a výživné na druhého syna. Její občasné brigády, v rámci reálně existujícího zdravotního omezení, nemohou nijak zásadně změnit její současnou, poměrně neutěšenou finanční situaci.

Opačná situace nastala v případě zjišťování výdělků stěžovatele a jeho majetkových poměrů. Zde vyšly najevo značné rozpory v jeho tvrzeních o příjmech a majetkových poměrech. Na jedné straně stěžovatel uváděl nemožnost přispívat dohodnutou částkou na výživu svého syna, na straně druhé však neváhal investovat částky v řádu statisíců do nemovitosti cizího vlastníka či do nákupu několika automobilů. Taková protichůdná či nevěrohodná tvrzení bezesporu ztížila a prodloužila důkazní řízení u soudu prvního stupně. Jak ostatně vysvětlil již zmiňovaný soud, v průběhu řízení byly oběma rodiči předkládány různé listinné důkazy, vyjádření, stanoviska či repliky, jejichž význam pro skutková zjištění v předmětné věci nebyl podstatný.

Jestliže stěžovateli byla soudem snížena výše výživného na nezletilého D. za období od 1. 4. 2006 do 27. 1. 2009, byla důvodem tohoto rozhodnutí nepochybně i skutečnost, že stěžovateli v roce 2006 přibyly další vyživovací povinnosti k jeho dcerám. Neobstojí proto námitka, že soudy tuto skutečnost při svém rozhodování nevzaly v úvahu.

Ústavní soud ze všech výše vyložených důvodů ústavní stížnost stěžovatele odmítl podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu, neboť jde o návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 30. září 2010

Vladimír Kůrka v. r.
předseda senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 3

č. j. 10 P 243/2001-1826

Městského soudu v Praze

č. j. 15 Co 128/2010-1892

Obvodního soudu pro Prahu 3

Městského soudu v Praze

Ústavnímu soudu

Listiny základních práv a svobod

Úmluvy o právech dítěte

čl. 90 Ústavy ČR

soudem prvního stupně

soud prvního stupně

Obvodní soud pro Prahu 3

§ 76a o. s. ř.

Městský soud v Praze

soud odvolací

soudu prvního stupně

Ústavní soud

soudem prvního stupně

soudem prvního stupně

Ústavní soud

soud prvního stupně

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

soudem prvního stupně

Ústavní soud

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 11. prosince 2012 o dovolání obviněného Ing. F. K., proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 24. 7. 2012, sp. zn. 8 To 241/2012, v trestní věci vedené u Okresního soudu v Hodoníně pod sp. zn. 3 T 185/2010, t a k t o :

 Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. se dovolání obviněného o d m í t á .

O d ů v o d n ě n í :

 Rozsudkem Okresního soudu v Hodoníně ze dne 17. 4. 2012, sp. zn. 3 T 185/2010, byl obviněný Ing. F. K. uznán vinným jednak trestným činem pomluvy podle § 206 odst. 1, 2 zákona č. 140/1961 Sb., trestního zákona, ve znění účinném do 31. 12. 2009 ( dále jen tr. zákona ), jednak přečinem podvodu podle § 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku, kterých se podle skutkové věty výroku o vině uvedeného rozsudku dopustil tím, že

1 )
v přesně nezjištěnou dobu v květnu 2009 poskytl v P. Mgr. J. K., redaktoru společnosti VLTAVA - LABE – PRESS, a.s., vydavateli H. d., usnesení podle § 160 odst. 1 tr. řádu ČTS : PJM-647-73/TČ-2007-03-DV ze dne 3. 4. 2009 o zahájení trestního stíhání Ing. J. V., pro trestné činy porušování povinnosti při správě cizího majetku podle § 255 odst. 1, 3 tr. zákona a zneužívání informací v obchodním styku podle § 128 odst. 2, 4 tr. zákona s úmyslem dosáhnout zveřejnění článku s nepravdivými informacemi o Ing. J. V. v tisku, čerpajícího údaje právě z tohoto usnesení, ačkoliv sám jako účastník trestního řízení vedeného pod shora citovaným č.j. : PJM-647/TČ-2007-03 věděl, že trestní věc byla policejním komisařem Policie ČR, Správy Jihomoravského kraje, SKPV Brno, dvakrát odložena podle § 159a odst. 1 tr. řádu s tím, že ve věci nejde o podezření ze spáchání trestného činu a toto rozhodnutí bylo přezkoumáno a shledáno správným Krajským státním zastupitelstvím v Brně a Vrchním státním zastupitelstvím v Olomouci a že tedy usnesení o zahájení trestního stíhání Ing. J. V., které předložil Mgr. K., je nepravdivé, když sám dne 19. 6. 2009 podal na Policii ČR, Krajském ředitelství policie Jihomoravského kraje, SKPV v Brně, oznámení pro podezření z falzifikátu tohoto usnesení, na základě čehož dne 26. 6. 2009 v H. d. a dne 30. 6. 2009 v jeho příloze týdeníku S. byl zveřejněn článek, v němž Ing. J. V. sice nebyl jmenován, ale byl označen jako muž X stojící v čele představenstva společnosti se smyšleným názvem A. – B. coby největšího českého výrobce střešních krytin s odůvodněním, že redakce H. d. získala kopii usnesení, podle něhož je tento hodonínský podnikatel X obviněný z trestného činu porušování povinnosti při správě cizího majetku a trestného činu zneužívání informací v obchodním styku, kdy sám před zveřejněním článku poskytl v H. na smluvené schůzce rozhovor šéfredaktorce H. d. J. R. k usnesení o zahájení trestního stíhání a požadoval po ní uvedení celého názvu společnosti v připravovaném článku, což J. R. odmítla, proto po zveřejnění článku v H. d. a týdeníku S. s úmyslem dosažení zveřejnění celého jména Ing. J. V. v dalších periodikách v souvislosti se shora uvedeným usnesením o údajném zahájení jeho trestního stíhání požádal Mgr. V. . z PR agentury B. R. P., který mu zprostředkoval již kontakt na Mgr. K., aby zkontaktoval ještě vydavatele deníku M. f. D. a poskytl mu předmětné usnesení o zahájení trestního stíhání, což na základě jeho požadavku Mgr. Z. počátkem července 2009 učinil, aniž by věděl, že usnesení, které mu bylo předloženo, bylo falešné, ovšem ke zveřejnění článku nedošlo, neboť redaktorem periodika M. f. D. bylo zjištěno, že se jedná o podvrh, přičemž nepravdivé informace o údajném trestním stíhání Ing. J. V., zveřejněné v H. d. a posléze jeho příloze S., byly způsobilé značnou měrou ohrozit vážnost Ing. J. V. u spoluobčanů a poškodit jej ve firmě KM Beta, a.s., jako jejího předsedu představenstva, jakož i u obchodních partnerů této společnosti,

2 )
dne 10. 3. 2010 v úmyslu neoprávněně získat finanční prostředky prostřednictvím vyplacení nemocenských dávek od Českého státu zastoupeného Okresní správou sociálního zabezpečení v Hodoníně ( dále jen OSSZ Hodonín ) v souvislosti s rozhodnutím o dočasné pracovní neschopnosti vystavené praktickým lékařem pro dospělé MUDr. P. H. dne 8. 3. 2010, přihlásil u OSSZ Hodonín zpětně ke dni 1. 1. 2010 obchodní firmu Group InterTex-CS Holding, a.s., se sídlem B., J. ( dříve Ž. ), do registru zaměstnavatelů a současně téhož dne oznámil OSSZ v Hodoníně nástup své osoby do zaměstnání v této společnosti ve funkci výkonného ředitele ode dne 1. 1. 2010, poté v Příloze k žádosti o nemocenské, doručené na OSSZ v Hodoníně dne 9. 4. 2010, nechal vykázat za rozhodné období od 1. 1. 2010 do 28. 2. 2010 vyměřovací základ pro výpočet nemocenské dávky měsíční příjem 40.000,- Kč, na základě čehož mu OSSZ v Hodoníně vypočetla denní dávku ve výši 600,- Kč a za období od 22. 3. 2010 do 30. 11. 2010 postupně vyplatila na nemocenských dávkách částku v celkové výši 152.400,- Kč, kdy takto jednal, ačkoliv si byl vědom toho, že k reálnému naplnění pracovního poměru nikdy nedošlo a že ekonomická situace obchodní firmy Group InterTex-CS Holding, a.s. ani neumožňovala vyplácet měsíční mzdu ve sjednané výši, kdy společnost žádnou podnikatelskou činnost nevyvíjela ani nedisponovala prostředky pro realizaci podnikatelské činnosti, čímž uvedeným jednáním způsobil Českému státu zastoupeného Okresní správou sociálního zabezpečení v Hodoníně, N. t., H. škodu ve výši nejméně 152.400,- Kč.

 Za uvedené jednání byl obviněný Ing. F. K. odsouzen podle § 209 odst. 3 tr. zákoníku za použití § 43 odst. 1 tr. zákoníku k úhrnnému trestu odnětí svobody v trvání třiceti měsíců a podle § 81 odst. 1 tr. zákoníku a § 82 odst. 1 tr. zákoníku mu byl výkon uloženého trestu odnětí svobody podmíněně odložen na zkušební dobu v trvání čtyřiceti dvou měsíců. Podle § 228 odst. 1 tr. řádu mu byla uložena povinnost uhradit poškozenému Ing. J. V. částku 106.480,- Kč jako náhradu za způsobenou škodu.

 Proti rozsudku Okresního soudu v Hodoníně ze dne 17. 4. 2012, sp. zn. 3 T 185/2010, podali obviněný Ing. F. K. a Okresní správa sociálního zabezpečení Hodonín odvolání, o kterých rozhodl Krajský soud v Brně rozsudkem ze dne 24. 7. 2012, sp. zn. 8 To 241/2012, tak, že podle § 258 odst. 1 písm. f ), odst. 2 tr. řádu zrušil napadený rozsudek ve výroku o náhradě škody a za podmínek § 259 odst. 3 tr. řádu znovu rozhodl tak, že podle § 228 odst. 1 tr. řádu uložil obviněnému povinnost nahradit poškozené Okresní správě sociálního zabezpečení Hodonín škodu ve výši 152.400,- Kč. Jinak zůstal napadený rozsudek beze změn.

Proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 24. 7. 2012, sp. zn. 8 To 241/2012, podal obviněný prostřednictvím svého obhájce dovolání, ve kterém uplatnil dovolací důvody vymezené v § 265b odst. 1 písm. g ) a k ) tr. ř. Dle obviněného jednak napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku a na jiném nesprávném hmotně právním posouzení, jednak soud druhého stupně nerozhodl o celém obsahu jeho odvolání, kterým brojil proti výrokům o vině, trestu i náhradě škody, odvolací soud měl proto, pokud hodlal jeho odvolání v některé části zamítnout, postupovat podle § 256 tr. řádu. Dovolatel je toho názoru, že ve výpovědích svědků existují značné rozpory, které nebyly rozhodujícími soudy odstraněny, proti svědeckým výpovědím navíc stojí jeho tvrzení. Důkazy nebyly dostatečně zhodnoceny a tím bylo řízení zatíženo vadou, která měla za následek nepřezkoumatelnost rozhodnutí. V další části svého mimořádného opravného prostředku obviněný poukazuje na neprovedené a neodůvodněné důkazy. Ke skutku uvedenému pod bodem 1 ) uvedl, že jeho předmětným jednáním nemohlo dojít k naplnění skutkové podstaty trestného činu pomluvy podle § 206 odst. 1, 2 tr. zákona, a to jak po stránce objektivní, tak i po stránce subjektivní. Soud v této souvislosti vycházel ze svědecké výpovědi Mgr. J. K., který svoji výpověď několikrát měnil a navíc v rámci rekognice nikdy neoznačil obviněného za osobu, s níž měl jednat. Obviněný ve své výpovědi u odvolacího soudu výslovně uvedl, že v předmětném období v P. nebyl a tudíž nemohl s Mgr. K. jednat. Rovněž nikdy nežádal zveřejnění nepravdivých údajů o osobě Ing. J. V. v tisku. Podle přesvědčení obviněného soudy nesprávně hodnotily i výpověď svědků J. R., Mgr. V. Z., Ing. J. B. a Ing. P. S., ze kterých nevyplynul přímý úmysl – pokus obviněného šířit nepravdivý údaj o osobě Ing. J. V. Dovolatel se dále domnívá, že soudy prvního a druhého stupně nerespektovaly ustanovení § 4 zákona č. 46/2000 Sb., o právech a povinnostech při vydávání periodického tisku a o změně některých dalších zákonů ( tiskový zákon ), ze kterého vyplývá, že za obsah periodického tisku odpovídá vydavatel.

Pokud jde o skutek uvedený pod bodem 2 ) skutkové věty výroku o vině rozsudku nalézacího soudu, obviněný totožně jako u skutku uvedeného pod bodem 1 ) uvádí, že žádnými právně relevantními důkazy nebylo doloženo, že by se dopustil jednání, které je mu kladeno za vinu. Dodává, že nikdy neměl úmysl vylákat nemocenské dávky či uvést někoho v omyl, obžalobě se nepodařilo prokázat, že neexistoval pracovně právní vztah mezi obchodní společností Group InterTex-CS Holding, a.s., jako zaměstnavatelem na straně jedné a obviněným jako zaměstnancem na straně druhé. Taktéž obžaloba nedoložila žádnými listinnými důkazy, že by tato společnost nevykonávala žádnou podnikatelskou činnost, popř. neplnila daňové či odvodové povinnosti. Soudy prvního a druhého stupně se podle stěžovatele vůbec nezabývaly protokolem č. 221/12/776 ze dne 15. 2. 2012, vydaným Okresní správou sociálního zabezpečení Hodonín, ze kterého je zřejmé, že nebyly zjištěny žádné závady, které by svědčily o tom, že by předmětná společnost porušila právní či zákonné předpisy. Obviněný vytýká příslušným soudům také neprovedení důkazu usnesením policejního orgánu Slovenské republiky týkající se zahájení trestního stíhání vůči osobě Ing. J. V., čímž údajně došlo k nemožnosti prokázat jeho nevinnu.

S ohledem na shora uvedené obviněný závěrem svého mimořádného opravného prostředku navrhl, aby Nejvyšší soud České republiky dovoláním napadené rozhodnutí i rozsudek soudu prvního stupně ve věci zrušil a vrátil věc Krajskému soudu v Brně k dalšímu řízení.

 Nejvyšší soud České republiky ( dále jen Nejvyšší soud ) jako soud dovolací ( § 265c tr. řádu ) shledal, že dovolání je přípustné [§ 265a odst. 1, 2 písm. a ) tr. řádu], bylo podáno obviněným jako osobou oprávněnou prostřednictvím obhájce [§ 265d odst. 1 písm. b ), odst. 2 tr. řádu], v zákonné lhůtě a na místě, kde lze podání učinit ( § 265e odst. 1, 2 tr. řádu ). Dovolání obsahuje i obligatorní náležitosti stanovené v § 265f odst. 1 tr. řádu.

Protože dovolání lze podat jen z důvodů uvedených v § 265b tr. řádu, bylo dále nutno posoudit, zda námitky vznesené obviněným naplňují jím uplatněné zákonem stanovené dovolací důvody, jejichž existence je současně nezbytnou podmínkou provedení přezkumu napadeného rozhodnutí dovolacím soudem podle § 265i odst. 3 tr. řádu.

Ve smyslu ustanovení § 265b odst. 1 tr. řádu je dovolání mimořádným opravným prostředkem určeným k nápravě výslovně uvedených procesních a hmotně právních vad, ale nikoli k revizi skutkových zjištění učiněných soudy prvního a druhého stupně ani k přezkoumávání jimi provedeného dokazování. Těžiště dokazování je totiž v řízení před soudem prvního stupně a jeho skutkové závěry může doplňovat, popřípadě korigovat jen soud druhého stupně v řízení o řádném opravném prostředku ( § 259 odst. 3, § 263 odst. 6, 7 tr. řádu ). Tím je naplněno základní právo obviněného dosáhnout přezkoumání věci ve dvoustupňovém řízení ve smyslu čl. 13 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen „ Úmluva “ ) a čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě. Dovolací soud není obecnou třetí instancí zaměřenou na přezkoumání všech rozhodnutí soudů druhého stupně a samotnou správnost a úplnost skutkových zjištění nemůže posuzovat už jen z toho důvodu, že není oprávněn bez dalšího přehodnocovat provedené důkazy, aniž by je mohl podle zásad ústnosti a bezprostřednosti v řízení o dovolání sám provádět ( srov. omezený rozsah dokazování v dovolacím řízení podle § 265r odst. 7 tr. řádu ). Pokud by zákonodárce zamýšlel povolat Nejvyšší soud jako třetí stupeň plného přezkumu, nepředepisoval by katalog dovolacích důvodů. Už samo chápání dovolání jako mimořádného opravného prostředku ospravedlňuje restriktivní pojetí dovolacích důvodů Nejvyšším soudem ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 73/03 ). Nejvyšší soud je vázán uplatněnými dovolacími důvody a jejich odůvodněním ( § 265f odst. 1 tr. řádu ) a není povolán k revizi napadeného rozsudku z vlastní iniciativy. Právně fundovanou argumentaci má přitom zajistit povinné zastoupení odsouzeného obhájcem – advokátem ( § 265d odst. 2 tr. řádu ).

 Obviněný ve svém dovolání uplatnil dva dovolací důvody, a to důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu a důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. k ) tr. řádu.

Podle ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu lze dovolání podat, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. V mezích tohoto dovolacího důvodu je pak možno namítat, že skutek zjištěný soudem byl nesprávně právně kvalifikován jako trestný čin, třebaže nejde o trestný čin nebo sice jde o trestný čin, ale jeho právní kvalifikace neodpovídá tomu, jak byl skutek ve skutkové větě výroku o vině popsán. Z těchto skutečností pak vyplývá, že Nejvyšší soud se nemůže odchýlit od skutkového zjištění, které bylo provedeno v předcházejících řízeních, a protože není oprávněn v rámci dovolacího řízení jakýmkoliv způsobem nahrazovat činnost nalézacího soudu, je takto zjištěným skutkovým stavem vázán ( srov. rozhodnutí Ústavního soudu II. ÚS 760/02, IV. ÚS 449/03 ). Povahu právně relevantních námitek nemohou tedy mít námitky, které směřují do oblasti skutkového zjištění, hodnocení důkazů či takové námitky, kterými dovolatel vytýká soudu neúplnost provedeného dokazování. Ke shora uvedenému je dále vhodné uvést, že závěr obsažený ve výroku o vině je výsledkem určitého procesu. Tento proces primárně spadá do pravomoci nalézacího soudu a v jeho průběhu soudy musí nejprve zákonným způsobem provést důkazy, tyto pak hodnotit podle svého vnitřního přesvědčení založeného na pečlivém uvážení všech okolností případu jednotlivě i v jejich souhrnu a výsledkem této činnosti je zjištění skutkového stavu věci. Nejvyššímu soudu tedy v rámci dovolacího řízení nepřísluší hodnotit správnost a úplnost zjištěného skutkového stavu věci podle § 2 odst. 5 tr. řádu ani přezkoumávání úplnosti provedeného dokazování či se zabývat otázkou hodnocení důkazů ve smyslu § 2 odst. 6 tr. řádu. Námitky týkající se skutkového zjištění, tj. hodnocení důkazů, neúplnosti dokazování apod. nemají povahu právně relevantních námitek.

Nejvyšší soud po prostudování předloženého trestního spisu shledal, že obviněný Ing. F. K. sice podal dovolání z důvodu podle ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu, v dovolání však ve skutečnosti nenamítá nesprávnost právního posouzení skutku, ale výlučně napadá soudy učiněná skutková zjištění. Za námitky skutkového charakteru týkající se úplnosti a způsobu hodnocení provedeného dokazování je třeba považovat jak výhrady obviněného, že žádnými důkazy nebylo prokázáno, že se dopustil vytýkaného jednání, tak i jeho výtky ohledně údajných rozporů ve svědeckých výpovědích, nedostatečného hodnocení provedených důkazů či neprovedení obhajobou navrhovaných důkazů.

Obviněný se tak svým dovoláním domáhá, aby na základě jiného hodnocení důkazů byl jiným způsobem posouzen skutek, pro který byl stíhán. Uvedené skutečnosti však nelze podřadit pod dovolací důvod vymezený v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu, dle kterého je dovolání možno podat, spočívá-li rozhodnutí na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Námitky uplatněné obviněným v dovolání je nutno považovat za námitky čistě skutkové a tedy z hlediska uplatněného dovolacího důvodu zcela irelevantní; současně se jedná o námitky, se kterými se již dostatečně vypořádaly soudy prvního i druhého stupně.

I přes tento závěr, v jehož důsledku není Nejvyšší soud povinen přezkoumávat napadená rozhodnutí a řízení jim předcházející, pokládá za nutné ve stručnosti zmínit, že příslušný skutek byl bez jakýchkoliv pochybností objasněn, nalézací soud zvolil odpovídající právní kvalifikaci a uložené tresty odpovídají všem zákonným kritériím. Nejvyšší soud tak dává za pravdu závěrům, které učinil v odůvodnění svého rozhodnutí odvolací soud. Závěr o vině obviněného byl učiněn na podkladě důkazů, které ve svém důsledku jednoznačně prokazují jeho vinu, z odůvodnění rozhodnutí soudů prvního i druhého stupně vyplývá logická návaznost mezi provedenými důkazy, jejich hodnocením a učiněnými skutkovými zjištěními na straně jedné a hmotně právními závěry na straně druhé, přičemž dovolací soud mezi nimi neshledal žádný rozpor.

Ke skutku uvedenému pod bodem 1 ) skutkové věty výroku o vině rozsudku nalézacího soudu Nejvyšší soud uvádí, že v průběhu řízení bylo prokázáno ( zejména výpověďmi svědků Ing. J. B., J. R. a Mgr. V. Z. ), že obviněný na schůzce s Ing. J. B. a Mgr. V. Z. předložil těmto zfalšované usnesení o zahájení trestního stíhání Ing. J. V. s žádostí o medializaci kauzy, a to za situace, kdy věděl, že trestní oznámení na Ing. J. V. bylo usnesením policejního orgánu odloženo a stížnost, která byla proti tomuto usnesení podána, byla zamítnuta. Stejně tak věděl, že zástupcům tisku poskytl padělek usnesení o zahájení trestního stíhání Ing. J. V.

Trestného činu pomluvy podle § 206 odst. 1 tr. zákona se dopustil ten, kdo o jiném sdělil nepravdivý údaj, který byl způsobilý značnou měrou ohrozit jeho vážnost u spoluobčanů, zejména poškodit jej v zaměstnání, narušit jeho rodinné vztahy nebo způsobit mu jinou vážnou újmu. Odstavec 2 citovaného ustanovení dopadá na případy, kdy pachatel spáchá čin uvedený v odstavci 1 tiskem, filmem, rozhlasem, televizí nebo jiným obdobně účinným způsobem.

Podle Nejvyššího soudu není pochyb o tom, že výše popsané jednání obviněného bylo způsobilé značnou měrou ohrozit vážnost Ing. J. V. a poškodit jej nejen v zaměstnání ( jako předsedu představenstva společnosti KM Beta, a.s. ), ale i u obchodních partnerů. Obviněný tak svým jednáním naplnil všechny zákonné znaky skutkové podstaty trestného činu pomluvy podle § 206 odst. 1, 2 tr. zákona.

Pokud se týká skutku uvedeného pod bodem 2 ), i v tomto případě bylo v řízení provedenými důkazy prokázáno, že obviněný úmyslně vylákal od Českého státu, zastoupeného Okresní správou sociálního zabezpečení Hodonín, nemocenské dávky v maximální možné výši, a to způsobem podrobně rozvedeným jak ve výroku rozsudku nalézacího soudu, tak i v odůvodnění rozsudků soudů prvního i druhého stupně, čímž naplnil všechny znaky skutkové podstaty trestného činu podvodu podle § 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku.

K námitkám obviněného, že nebyly provedeny důkazy protokolem Okresní správy sociálního zabezpečení Hodonín č. 221/12/776 ze dne 15. 2. 2012 a usnesením policejního orgánu Slovenské republiky ohledně zahájení trestního stíhání Ing. J. V. je třeba připomenout, že Nejvyšší soud je povinen vycházet ze skutkového zjištění soudu prvního stupně a teprve v návaznosti na tento skutkový stav zvažuje hmotně právní posouzení, přičemž skutkové zjištění soudu prvního stupně nemůže změnit, a to jak na základě případného doplňování dokazování, tak ani v závislosti na jiném hodnocení v předcházejícím řízení provedených důkazů ( srov. např. rozhodnutí Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 282/03, IV. ÚS 449/03 ). Průlomem do zmíněných zásad by mohl být toliko extrémní nesoulad mezi učiněnými skutkovými zjištěními na straně jedné a právními závěry na straně druhé, resp. zjištění, že skutková zjištění jsou v extrémním nesouladu s provedenými důkazy, avšak o takový případ se v posuzované věci nejedná.

Je nepochybné, že obviněný svými v dovolání formulovanými výhradami ve skutečnosti popírá, že by spáchal čin tak, jak je ve skutkové větě výroku o vině odsuzujícího rozsudku popsán, čímž vyjadřuje svůj nesouhlas se skutkovými zjištěními. Tímto postupem se domáhá, aby Nejvyšší soud uvěřil jeho verzi obhajoby ( uplatňované již dříve v řízení před soudy nižších stupňů ), ze které vyplývá, že se jednání kladeného mu za vinu nedopustil. Takto uplatněné výhrady však nejsou, jak již bylo výše podrobně specifikováno, námitkami právní povahy a pod označený dovolací důvod je nelze podřadit.

Obviněný ve svém dovolání deklaroval rovněž dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. k ) tr. řádu, který je dán tehdy, jestliže v rozhodnutí některý výrok chybí nebo je neúplný. Jedná se o případy, kdy buď nebyl učiněn určitý výrok, který tak v napadeném rozhodnutí chybí a činí jeho výrokovou část neúplnou, anebo v rozhodnutí určitý výrok sice učiněn byl, ale není úplný. Za neúplný se považuje takový výrok napadeného rozhodnutí, který neobsahuje některou podstatnou náležitost stanovenou zákonem, např. pokud v případě výroku o vině není citována tzv. právní věta vyjadřující zákonné znaky trestného činu podle § 120 odst. 1 písm. c ) tr. řádu. K naplnění tohoto dovolacího důvodu však nepostačuje skutečnost, že jeden z výroků rozhodnutí ve věci samé je vadný, např. pokud je ve výroku o vině uvedena nesprávná doba spáchání skutku.

Dovolatel spatřuje naplnění dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. k ) tr. řádu v tom, že soud druhého stupně nerozhodl o celém obsahu jeho odvolání, kterým brojil proti výrokům o vině, trestu i náhradě škody. Dle názoru obviněného měl odvolací soud, pokud hodlal jeho odvolání v některé části zamítnout, postupovat podle § 256 tr. řádu.

Obviněný podal odvolání proti výrokům o vině, trestu i náhradě škody rozsudku soudu prvního stupně. Z podnětu odvolání obviněného a poškozené Okresní správy sociálního zabezpečení Hodonín soud druhého stupně podle § 254 tr. řádu přezkoumal napadený rozsudek ve všech jeho výrocích, což také v odůvodnění svého rozhodnutí vyjádřil ( viz str. 4 rozsudku odvolacího soudu ). Jelikož výrok o vině shledal odvolací soud správným a protože vady zjistil toliko v oddělitelném výroku o náhradě škody, rozhodl tak, že k odvolání obviněného a poškozené Okresní správy sociálního zabezpečení Hodonín podle § 258 odst. 1 písm. f ), odst. 2 tr. řádu napadený rozsudek zrušil pouze ve výroku o náhradě škody stanovícím povinnost nahradit poškozenému Ing. J. V. škodu ve výši 106.480,- Kč a za podmínek § 259 odst. 3 tr. řádu znovu rozhodl tak, že uložil obviněnému povinnost podle § 228 odst. 1 tr. řádu nahradit poškozené Okresní správě sociálního zabezpečení Hodonín škodu ve výši 152.400,- Kč, neboť poškozená Okresní správa sociálního zabezpečení Hodonín se k trestnímu řízení se svým nárokem řádně a včas připojila, specifikovala jeho výši, avšak soud prvního stupně takto uplatněný nárok zcela pominul.

Takový postup je zcela v souladu s ustanovením § 258 odst. 2 tr. řádu, podle něhož když je vadná jen část napadeného rozsudku a lze ji oddělit od ostatních, zruší odvolací soud rozsudek jen v této části; zruší-li však, byť i jen zčásti, výrok o vině, zruší vždy zároveň celý výrok o trestu, jakož i další výroky, které mají ve výroku o vině svůj podklad. Protože odvolací soud zjistil vadu v dílčím, oddělitelném výroku o náhradě škody, zrušil správně pouze tuto oddělitelnou část napadeného rozsudku. To, že zbývající výroky shledal správnými, vyjádřil formulací „ jinak zůstal napadený rozsudek beze změn “.

V návaznosti na výše uvedené skutečnosti Nejvyšší soud shledal, že soud druhého stupně nepochybil, pokud samostatným výrokem nerozhodl vedle rozhodnutí o výroku o náhradě škody navíc i o tom, že se v části výroků o vině a trestu odvolání obviněného zamítá podle § 256 tr. řádu.

Podle § 256 tr. řádu totiž odvolací soud postupuje jen tehdy, jestliže je odvolání nedůvodné v celém rozsahu. Částečné zamítnutí odvolání nepřichází v úvahu. V napadeném rozsudku odvolacího soudu proto žádný výrok nechybí a rozsudek tudíž není ani neúplný. Námitka obviněného je tak zjevně neopodstatněná.

Nejvyšší soud proto shledal, že napadené rozhodnutí, ani řízení, které mu předcházelo, netrpí vytýkanými vadami a z tohoto důvodu dovolání obviněného Ing. F. K. odmítl podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu jako zjevně neopodstatněné. O dovolání bylo rozhodnuto za podmínek ustanovení § 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu v neveřejném zasedání.

P o u č e n í : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 11. prosince 2012

 Předsedkyně senátu
JUDr. Danuše Novotná

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 8 To 241/2012

Okresního soudu v Hodoníně

sp. zn. 3 T 185/2010

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Okresního soudu v Hodoníně

sp. zn. 3 T 185/2010

§ 206 odst. 1, 2 zákona č. 140/1961 Sb.

ve znění účinném do 31. 12. 2009

§ 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku

§ 160 odst. 1 tr. řádu

§ 255 odst. 1, 3 tr. zákona

§ 128 odst. 2, 4 tr. zákona

§ 159a odst. 1 tr. řádu

§ 209 odst. 3 tr. zákoníku

§ 43 odst. 1 tr. zákoníku

§ 81 odst. 1 tr. zákoníku

§ 82 odst. 1 tr. zákoníku

§ 228 odst. 1 tr. řádu

Okresního soudu v Hodoníně

sp. zn. 3 T 185/2010

Krajský soud v Brně

sp. zn. 8 To 241/2012

§ 259 odst. 3 tr. řádu

§ 228 odst. 1 tr. řádu

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 8 To 241/2012

§ 265b odst. 1 písm. g ) a k ) tr. ř.

odvolací soud

§ 256 tr. řádu

§ 206 odst. 1, 2 tr. zákona

odvolacího soudu

§ 4 zákona č. 46/2000 Sb.

Nejvyšší soud České republiky

soudu prvního stupně

Krajskému soudu v Brně

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. řádu

§ 265a odst. 1, 2 písm. a ) tr. řádu

§ 265e odst. 1, 2 tr. řádu

§ 265f odst. 1 tr. řádu

§ 265b tr. řádu

dovolacím soudem

§ 265i odst. 3 tr. řádu

§ 265b odst. 1 tr. řádu

soudem prvního stupně

čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě

Dovolací soud

§ 265r odst. 7 tr. řádu

Nejvyšší soud

Nejvyšším soudem

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 73/03

Nejvyšší soud

§ 265f odst. 1 tr. řádu

§ 265d odst. 2 tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. k ) tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

II. ÚS 760/02

IV. ÚS 449/03

Nejvyššímu soudu

§ 2 odst. 5 tr. řádu

§ 2 odst. 6 tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

odvolací soud

dovolací soud

Nejvyšší soud

§ 206 odst. 1 tr. zákona

Nejvyššího soudu

§ 206 odst. 1, 2 tr. zákona

§ 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 282/03

IV. ÚS 449/03

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. k ) tr. řádu

§ 120 odst. 1 písm. c ) tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. k ) tr. řádu

odvolací soud

§ 256 tr. řádu

soudu prvního stupně

§ 254 tr. řádu

odvolacího soudu

odvolací soud

§ 259 odst. 3 tr. řádu

§ 228 odst. 1 tr. řádu

soud prvního stupně

§ 258 odst. 2 tr. řádu

odvolací soud

odvolací soud

Nejvyšší soud

§ 256 tr. řádu

§ 256 tr. řádu

odvolací soud

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. řádu

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dne 17. září 2010 v senátu složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudkyň Dagmar Lastovecké a Elišky Wagnerové ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele J. B., zastoupeného Mgr. Irenou Křivánkovou, advokátkou se sídlem Zámecké nám. 42, 738 01 Frýdek-Místek, proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 22. 6. 2010 č. j. 20 Co 401/2010-175, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včas podanou ústavní stížností, splňující i další formální náležitosti podání dle zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), brojí stěžovatel proti výše citovanému rozhodnutí, neboť má za to, že jím bylo zasaženo do jeho ústavně zaručeného práva na spravedlivý proces garantovaného čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a do principu rovnosti účastníků řízení dle čl. 37 odst. 3 a čl. 38 odst. 2 Listiny. Stěžovatel též namítal porušení čl. 3 odst. 3 Listiny a čl. 96 odst. 1 Ústavy ČR.

Rozsudkem Okresního soudu Brno-venkov ze dne 10. 9. 2009 č. j. Nc 59/2008-126, 26 P a Nc 108/2008 byl změněn rozsudek Okresního soudu v Čadci ve výroku o výživném stěžovatele na jeho nezletilého syna J. B. tak, že stěžovatel byl povinen s účinností od 1. 9. 2005 přispívat na výživu částkou 5000 Kč měsíčně. Dále byl povinen zaplatit nedoplatek zvýšeného výživného za dobu od 1. 9. 2005 do 31. 8. 2009 v celkové výši 177 600 Kč. Rozhodnutí okresního soudu bylo odůvodněno zásadní změnou poměrů na straně nezletilého i jeho rodičů. Krajský soud rozsudek nalézacího soudu změnil tak, že vyživovací povinnost stěžovatele byla zvýšena od 1. 4. 2005 do 30. 5. 2007 na částku 120 Euro měsíčně a od 1. 6. 2007 do budoucna na částku 200 Euro měsíčně. Též mu byla uložena povinnost zaplatit dlužné výživné od 1. 4. 2005 do 30. 6. 2010 v celkové výši 7105,65 Euro. Odvolací soud v odůvodnění svého rozhodnutí uvedl, že od poslední úpravy vyživovací povinnosti k nezletilému došlo na straně nezletilého i jeho rodičů k podstatným změnám, a to především ke zvýšení potřeb nezletilého ( např. v souvislosti s nástupem do školy či jeho sledováním v ambulanci fakultní nemocnice pro těžkou syderopenickou anémií ). Při stanovení vyživovací povinnosti stěžovatele vzal krajský soud v potaz, že tento nebyl v období do 30. 5. 2007 ve Velké Británii ještě pracovně etablován ( a jeho měsíční výdělek tak nepřekročil částku 1000 liber měsíčně ), zatímco od června roku 2007 jsou jeho výdělky již vyšší. Protože se stěžovatel na dalším významném plnění pro potřeby nezletilého již nepodílí, odvolací soud považoval za adekvátní stanovit výše uvedené částky.

Stěžovatel v ústavní stížnosti namítal, že v rozhodnutí krajského soudu jsou vážné rozpory mezi skutkovým zjištěním a vyslovenými právními závěry. Krajskému soudu vytkl především to, že za účelem zjištění jeho příjmů neprovedl žádné jiné důkazy než ty, ze kterých vycházel soud I. stupně ( šlo o příjem tvrzený stěžovatelem před dožádaným soudem v Anglii ), a to ani ty, které přiložil k odvolání, ani další, které přinesl k odvolacímu jednání, s odůvodněním, že tyto listiny jsou v angličtině. Porušení práva na rovnost účastníků řízení pak spatřoval stěžovatel v tom, že když odvolací soud žádal, aby mu poskytl ještě další lhůtu k předložení důkazů ohledně jeho příjmů, popř. aby mu ustanovil soudního překladatele, tento tyto návrhy zamítl a odmítl založit do spisu listiny týkající se zejména stěžovatelova aktuálního zaměstnání. Stěžovatel též podotkl, že ve výzvě k předložení dokladů nebylo žádné poučení o tom, že pokud listiny soudu nepředloží, soud rozhodne i bez těchto důkazů. Ze všech těchto důvodů se stěžovatel domnívá, že postupem soudu mu byla způsobena újma a že výživné bylo stanoveno v rozporu se zákonem o rodině, neboť soud neměl k dispozici skutečné příjmy stěžovatele. Zvýšení výživného považuje ve vztahu ke své osobě za likvidační. Připomíná též, že mu přibyla vyživovací povinnost k dalšímu dítěti.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud ustáleně judikuje, že jeho úkolem je jen ochrana ústavnosti a nikoliv "běžné" zákonnosti ( čl. 83 Ústavy ČR ). Ústavní soud není povolán k přezkumu správnosti aplikace "jednoduchého" práva a zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen tehdy, shledá-li současně porušení základního práva či svobody ( § 82 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu ). Ústavní soud ve svých četných rozhodnutích zřetelně definoval podmínky, při jejichž existenci má vadná aplikace jednoduchého práva obecným soudem za následek porušení základních práv či svobod jednotlivce. Jedná se o případy, v nichž Ústavní soud posuzuje, zda obecné soudy v dané věci ústavně souladně posoudily konkurenci norem jednoduchého práva sledujících určitý ústavně chráněný účel či konkurenci interpretačních alternativ jedné konkrétní normy nebo o otázku, zda obecné soudy neaplikovaly jednoduché právo svévolně ( srov. např. nález sp. zn. III. ÚS 321/03, N 90/33 SbNU str. 371 ). Dále jde o případ, kdy provedené důkazy a učiněný skutkový závěr soudu jsou v extrémním rozporu svědčícím o výkonu libovůle ze strany soudů ( srov. např. usnesení ze dne 2. 5. 2005, sp. zn. I. ÚS 248/04, dostupné na http ://nalus.usoud.cz/ ) .

S námitkami stěžovatele ohledně porušení jeho základních práv, které mělo spočívat v rozporech mezi skutkovými zjištěními a právními závěry v rozhodnutí krajského soudu, se Ústavní soud se stěžovatelem neztotožňuje, neboť takový zásah neshledal. Jak již bylo výše uvedeno, Ústavní soud zásadně není povolán k přezkumu správnosti aplikace "jednoduchého" práva a zpravidla mu ani nepřísluší přehodnocovat "hodnocení" důkazů prováděných před obecnými soudy. Navíc po důkladném seznámení se s napadeným rozhodnutím musí Ústavní soud konstatovat, že krajský soud svoje rozhodnutí řádně odůvodnil, přičemž přihlédl ke všem podstatným okolnostem, které vyšly v průběhu řízení najevo, a měl pro své rozhodnutí k dispozici dostatečné množství relevantních podkladů ( ačkoliv nezbytné listiny z angličtiny přeloženy nebyly, soud při svém rozhodování přiléhavě zohlednil informace o výdělcích stěžovatele ve Velké Británii, které se výrazně lišily ve svém průměru v obdobích do května roku 2007 a od června tohoto roku, a vycházel i ze shodných výpovědí obou rodičů - viz str. 5-6 napadeného rozhodnutí ). Ústavnímu soudu se způsob hodnocení důkazů, jakož i vyvození právních závěrů, jeví jako dané situaci přiměřený. Rozhodně nevykazuje známky zjevné libovůle. Další vyživovací povinnost namítanou stěžovatelem v ústavní stížnosti Ústavní soud nezohlednil, neboť nebyla tvrzena před obecnými soudy ( viz str. 5 napadeného rozhodnutí ). Nova přitom nejsou v řízení o ústavní stížnosti zásadně přípustná ( srov. usnesení Ústavního soudu ze dne 26. 5. 2010 sp. zn. II. ÚS 1227/10 či usnesení ze dne 12. 5. 2010 sp. zn. II. ÚS 1310/10, dostupná na http ://nalus.usoud.cz/ ). Ostatně stěžovatel může žádat samostatným návrhem změnu rozhodnutí o výživném, změní-li se poměry. Ze všech výše uvedených důvodů nelze postup odvolacího soudu označit za svévolný, Ústavní soud jej naopak považuje za ústavně konformní a nezbývá mu než konstatovat, že napadené rozhodnutí nebylo ve svém důsledku způsobilé zasáhnout do základních práv stěžovatele, jak tvrdil v ústavní stížnosti.

Protože rozhodnutí krajského soudu neporušilo základní práva stěžovatele, bylo třeba podanou ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítnout podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 17. září 2010

Ivana Janů
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Brně

č. j. 20 Co 401/2010-175

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

čl. 37 odst. 3 a čl. 38 odst. 2 Listiny

čl. 3 odst. 3 Listiny

čl. 96 odst. 1 Ústavy ČR

Okresního soudu Brno-venkov

č. j. Nc 59/2008-126, 26 P

Nc 108/2008

Okresního soudu

okresního soudu

Krajský soud

Odvolací soud

krajský soud

odvolací soud

krajského soudu

Krajskému soudu

odvolací soud

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 321/03

N 90/33 SbNU str. 371

sp. zn. I. ÚS 248/04

krajského soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

krajský soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 1227/10

sp. zn. II. ÚS 1310/10

odvolacího soudu

Ústavní soud

krajského soudu

Ústavního soudu