U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 21. 11. 2012 o dovolání obviněného M. S., proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 31. 5. 2012, sp. zn. 7 To 199/2012, který rozhodl jako soud odvolací v trestní věci vedené u Městského soudu v Brně pod sp. zn. 11 T 30/2012, t a k t o :

Podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. se dovolání obviněného M. S. o d m í t á .
O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem Městského soudu v Brně ze dne 19. 4. 2012, sp. zn. 11 T 30/2012, byl obviněný M. S. uznán vinným přečinem týrání osoby žijící ve společném obydlí podle § 199 odst. 1 trestního zákoníku ( zák. č. 40/2009 Sb., ve znění pozdějších předpisů - dále jen „ tr. zákoníku “ ), který spáchal tím, že v době nejméně od počátku měsíce září 2011 do 27. prosince 2011, kdy došlo k poslednímu útoku, ve společně obývaném bytě v B. na ulici K., psychicky a fyzicky týral svoji manželku N. S., a to tak,
že jí v podnapilém stavu s téměř denní četností vulgárně nadával a urážel ji, že je piča, děvka, kurva, krasavica, inteligent a s četností jednou týdně ji napadal i fyzicky, kdy do ní žduchal, cloumal s ní nebo ji uhodil fackou do obličeje, kdy tímto jí způsoboval podlitiny různě na těle, nejméně ve dvou případech jí blíže neupřesněným způsobem vyhrožoval, přičemž jí držel nůž přiložený u krku
a při posledním útoku dne 27. prosince 2012 ve večerních hodinách ji po předchozí rozepři se synem J. S., jehož před ním chtěla poškozená chránit, žduchal tak, že upadla na vánoční stromek a poté se ji pokusil uhodit pěstí, kdy mu však uhnula, kdy tímto svým jednáním jí způsobil podlitiny na levé ruce a na levé noze.

Za tento přečin byl obviněný M. S. odsouzen podle § 199 odst. 1 tr. zákoníku k trestu odnětí svobody v trvání 6 ( šesti ) měsíců. Podle § 81 odst. 1, § 82 odst. 1 tr. zákoníku byl obviněnému výkon trestu odnětí svobody podmíněně odložen na zkušební dobu v trvání 18 ( osmnácti ) měsíců.

Krajský soud v Brně, který rozhodoval jako soud odvolací o odvolání obviněného M. S., rozhodl usnesením ze dne 31. 5. 2012, sp. zn. 7 To 199/2012, tak, že podle § 256 tr. ř. odvolání obviněného jako nedůvodné zamítl.

Proti uvedenému usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 31. 5. 2012, sp. zn. 7 To 199/2012, ve spojení s rozsudkem Městského soudu v Brně ze dne 19. 4. 2012, sp. zn. 11 T 30/2012, podal obviněný M. S. prostřednictvím obhájkyně Mgr. Ivy Florianové dovolání z důvodů uvedených v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. V podrobnostech dovolatel uvedl, že je s podivem, že ač se v rozsudku nalézacího soudu uvádí, že obhajobu obviněného, že je dobrým otcem a manželem nepotvrdili žádní svědci, má soud za prokázané, že svým jednáním naplnil skutkovou podstatu přečinu podle ustanovení § 199 odst. 1 tr. zákoníku, když se soud jednoznačně nevyjadřuje, jakými jednoznačnými důkazy k takovému závěru dospěl. Trestně právní jednání dovolatele nepotvrdili žádní svědci ani listinné důkazy. Tvrzení poškozené jsou nedostačující, ani jeden z vyslechnutých svědků jednání dovolatele nepotvrdil, vyjma svědkyně R. N., která však u hádek nikdy nebyla přítomna. Ani žádní jiní svědci nikdy nebyli přítomni hádek mezi dovolatelem a poškozenou, tudíž mohou vypovídat pouze to, co slyší zprostředkovaně. Dovolatel je tak přesvědčen, že svědci R. N., Z. S. ani M. S. st. nikterak nepřispěli ke zjištění relevantních skutečností. Nalézací soud na straně 3 rozsudku uvádí, že ve zprávě k osobě nezl. J. S. je uvedeno, že v říjnu 2011 sociální odbor šetřil sociální poměry v rodině S., kdy nezl. J. vypověděl, že rodiče se spolu dlouhou dobu nebaví, a když ano, tak se hádají. Neuvedl tedy, že by mezi jeho rodiči docházelo k fyzickému napadání. Znalkyně z oboru zdravotnictví, odvětví psychiatrie, k osobnosti poškozené uvedla, že je osobnost schizotypní, s rysy nevyzrálosti, má tendenci sebejistě prosazovat své zájmy, emoční složka je labilní, její afektivita výbušná. Proti lékařské zprávě MUDr. Hany Šťastné stojí lékařská zpráva MUDr. Zemana, který uvádí, že příčinu - úder fackou - nelze potvrdit ani vyvrátit. K fotodokumentaci poškozené dovolatel namítal, že nezpůsobil modřiny na jejím těle, dělají se jí dost často, což chtěl nechat prokázat lékařskou zprávou lékařky poškozené, která jí léčí na lupus, jehož prvotním projevem je nadměrná tvorba modřin. Nalézací soud se dostatečně nevypořádal s rozpory ve výpovědích jednotlivých svědků. Zpráva MUDr. Hany Černé pouze potvrzuje, že se jednalo o zánět středního ucha, ale nikterak nekonstatuje příčinu tohoto zánětu. Dovolatel proto tento důkaz považuje za nedostatečný. Nevypořádání se s návrhem dovolatele na provedení důkazu lékařskou zprávou lékařky poškozené, léčící její nemoc lupus, ze strany odvolacího soudu vede k pokřivenému skutkovému ději a k nesouladu právních závěrů se skutkovými zjištěními. Rozhodnutí vydané na těchto základech porušuje mj. právo na spravedlivý proces, garantovaný čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod. Dochází tím především k porušení principu presumpce neviny a k nezákonnému odsouzení dovolatele. Proces dokazování byl stižen selekcí důkazů vylučujících aplikaci zásady in dubio pro reo a byl stižen projevem libovůle rozhodujícího orgánu. Dokazování v této věci odporuje procesním pravidlům stanoveným trestním řádem ( § 2 odst. 5, § 89 a § 125 tr. ř. ).

Závěrem svého mimořádného opravného prostředku dovolatel navrhl, aby Nevyšší soud České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) podle § 265k odst. 1 tr. ř. zrušil usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 31. 5. 2012, sp. zn. 7 To 199/2012, a přikázal mu jako soudu odvolacímu, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl ( § 265l odst. 1 tr. ř. ).

Státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství, jemuž bylo dovolání obviněného M. S. doručeno ve smyslu § 265h odst. 2 tr. ř., sdělil, že po seznámení se s obsahem podání dovolatele se k němu Nejvyšší státní zastupitelství nebude věcně vyjadřovat. Současně výslovně souhlasil s tím, aby ve věci Nejvyšší soud rozhodl za podmínek uvedených v ustanovení § 265r odst. 1 tr. ř. v neveřejném zasedání, a to i ve smyslu § 265r odst. 1 písm. c ) tr. ř.

Nejvyšší soud jako soud dovolací nejprve v souladu se zákonem zkoumal, zda není dán některý z důvodů pro odmítnutí dovolání podle § 265i odst. 1 tr. ř., a na základě tohoto postupu shledal, že dovolání ve smyslu § 265a odst. 1, 2 písm. h ) tr. ř. je přípustné, bylo podáno osobou oprávněnou [§ 265d odst. 1 písm. b ), odst. 2 tr. ř.], řádně a včas ( § 265e odst. 1, 2 tr. ř. ) a splňuje náležitosti dovolání. Podle § 265b odst. 1 tr. ř. lze dovolání podat, jen je-li tu některý z důvodů uvedených v písm. a ) až l ) tohoto ustanovení, pokud není dán důvod dovolání podle § 265h odst. 2 tr. ř. ( uložení trestu odnětí svobody na doživotí ), přičemž podle § 265f odst. 1 tr. ř. je třeba v dovolání mimo jiné vymezit i důvod dovolání s odkazem na § 265b odst. 1 písm. a ) až l ), příp. odst. 2 tr. ř.

Jak zjistil Nejvyšší soud z obsahu shora citovaného dovolání, obviněný M. S. této povinnosti v podaném dovolání formálně dostál, neboť v něm uvedl důvody dovolání uvedené v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., tedy, že rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku či na jiném nesprávném hmotně právním posouzení. V rámci takto vymezeného dovolacího důvodu je možné namítat buď nesprávnost právního posouzení skutku, tj. mylnou právní kvalifikaci skutku, jak byl v původním řízení zjištěn, v souladu s příslušnými ustanoveními hmotného práva, anebo vadnost jiného hmotně právního posouzení. Z toho vyplývá, že důvodem dovolání ve smyslu tohoto ustanovení nemůže být samotné nesprávné skutkové zjištění, a to přesto, že právní posouzení ( kvalifikace ) skutku i jiné hmotně právní posouzení vždy navazují na skutková zjištění vyjádřená především ve skutkové větě výroku o vině napadeného rozsudku a blíže rozvedená v jeho odůvodnění. V rámci dovolání podaného z důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je možné na skutkový stav poukázat pouze z hlediska, zda skutek nebo jiná okolnost skutkové povahy byly správně právně posouzeny, tj. zda jsou právně kvalifikovány v souladu s příslušnými ustanoveními hmotného práva. Nejvyšší soud je zásadně povinen vycházet ze skutkových zjištění soudu prvního stupně, případně doplněných nebo pozměněných odvolacím soudem. V návaznosti na tento skutkový stav pak zvažuje hmotně právní posouzení, přičemž samotné skutkové zjištění učiněné v napadených rozhodnutích nemůže změnit, a to jak na základě případného doplňování dokazování, tak i v závislosti na jiném hodnocení v předcházejícím řízení provedených důkazů. To vyplývá také z toho, že Nejvyšší soud v řízení o dovolání jako specifickém mimořádném opravném prostředku, který je zákonem určen k nápravě procesních a právních vad rozhodnutí vymezených v § 265a tr. ř., není a ani nemůže být další ( třetí ) instancí přezkoumávající skutkový stav věci v celé šíři, neboť v takovém případě by se dostával do role soudu prvního stupně, který je z hlediska uspořádání zejména hlavního líčení soudem zákonem určeným a také nejlépe způsobilým ke zjištění skutkového stavu věci ve smyslu § 2 odst. 5 tr. ř., popř. do pozice soudu projednávajícího řádný opravný prostředek, který může skutkový stav korigovat prostředky k tomu určenými zákonem ( srov. § 147 až § 150 a § 254 až § 263 tr. ř., a taktéž přiměřeně např. i usnesení Ústavního soudu ve věcech pod sp. zn. I. ÚS 412/02, III. ÚS 732/02, III. ÚS 282/03 a II. ÚS 651/02, dále např. usnesení Ústavního soudu ze dne 22. 7. 2008, sp. zn. IV. ÚS 60/06 ). V té souvislosti je třeba zmínit, že je právem i povinností nalézacího soudu hodnotit důkazy v souladu s ustanovením § 2 odst. 6 tr. ř., přičemž tento postup ve smyslu § 254 tr. ř. přezkoumává odvolací soud. Zásah Nejvyššího soudu jako dovolacího soudu do takového hodnocení přichází v úvahu jen v případě, že by skutková zjištění byla v extrémním nesouladu s právními závěry učiněnými v napadeném rozhodnutí ( viz např. nález Ústavního soudu ze dne 17. května 2000, sp. zn. II. ÚS 215/99, uveřejněný pod č. 69, ve sv. 18 Sb. nál. a usn. ÚS ČR nebo nález Ústavního soudu ze dne 20. června 1995, sp. zn. III. ÚS 84/94, uveřejněný pod č. 34, ve sv. 3 Sb. nál. a usn. ÚS ČR; dále srov. rozhodnutí Ústavního soudu pod sp. zn. III. ÚS 166/95 nebo III. ÚS 376/03 ). Zásah do skutkových zjištění je dále v rámci řízení o dovolání přípustný jen tehdy, učiní-li dovolatel extrémní nesoulad předmětem svého dovolání ( srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 9. 8. 2006, sp. zn. 8 Tdo 849/2006 ). K extrémnímu nesouladu mezi provedenými důkazy a učiněnými skutkovými zjištěními srov. také např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 26. 5. 2010, sp. zn. 7 Tdo 448/2010, usnesení Ústavního soudu ze dne 23. 11. 2009, sp. zn. IV. ÚS 889/09, nebo rozhodnutí Ústavního soudu ze dne 23. 9. 2005, sp. zn. III. ÚS 359/05. Takový závěr, že by skutková zjištění byla v extrémním nesouladu s právními závěry učiněnými v napadeném rozhodnutí, však s ohledem na obsah obou citovaných rozhodnutí a jejich návaznost na provedené dokazování, které je zachyceno v přezkoumaném spisovém materiálu Nejvyšším soudem , nelze učinit. Přesto se však z těchto hledisek nad rámec uvedeného považuje Nejvyšší soud právě z hlediska uvažovaného extrémního nesouladu za potřebné vyjádřit ve stručnosti k dovolatelovým námitkám.

Přečinu týrání osoby žijící ve společném obydlí podle § 199 odst. 1 tr. zákoníku se dopustí ten, kdo týrá osobu blízkou nebo jinou osobu žijící s ním ve společném obydlí. Společné obydlí vyjadřuje specifický znak tohoto trestného činu, že pachatelé, kteří týrají jiné osoby, tak činí vůči osobám blízkým a dalším osobám žijícím s nimi ve společném obydlí, v důsledku čehož je u nich dána specifická forma vzájemné závislosti vyplývající ze skutečnosti, že tyto osoby obývají společné obydlí, a proto jsou mezi nimi vytvořeny zvláštní vztahy vyplývající ze společného bydliště a zpravidla též mají ztíženou možnost toto společné obydlí opustit. Osobou blízkou se rozumí příbuzný v pokolení přímém, osvojitel, osvojenec, sourozenec a manžel; jiné osoby v poměru rodinném nebo obdobném se pokládají za osoby sobě navzájem blízké jen tehdy, kdyby újmu, kterou utrpěla jedna z nich, druhá právem pociťovala jako újmu vlastní. Jinou osobou je jakákoli osoba jiná než osoba blízká, která žije s pachatelem ve společném obydlí. Na věku osoby blízké nebo jiné osoby nezáleží. Týrání je zlé nakládání s osobou blízkou nebo jinou osobou žijící s pachatelem ve společném obydlí vyznačující se vyšším stupněm hrubosti a bezcitnosti a určitou trvalostí, které tato osoba pociťuje jako těžké příkoří. Z hlediska zavinění je třeba úmyslu.

Dovolatel poté, co popsal ve svém mimořádném opravném prostředku námitky týkající se hodnocení provedených důkazů soudy nižších stupňů, uzavřel, že proces dokazování byl stižen selekcí důkazů vylučujících aplikaci zásady in dubio pro reo a byl stižen projevem libovůle rozhodujícího orgánu. Dokazování v této věci odporuje procesním pravidlům stanoveným trestním řádem ( § 2 odst. 5, § 89 a § 125 tr. ř. ). K tomu považuje Nejvyšší soud za nutné především zdůraznit, že orgány činné v trestním řízení a v konečné fázi soud hodnotí důkazy, aniž by byl vázán zákonnými pravidly, tedy podle svého volného ( tj. zákonem nevymezeného ) uvážení, které však nesmí vykazovat znaky libovůle, a proto soud musí své závěry logicky a přesvědčivě v odůvodnění odsuzujícího rozsudku vysvětlit. Zásada volného hodnocení důkazů nutí soud přihlédnout k okolnostem konkrétního případu, k jeho zvláštnostem a charakteristickým rysům, čímž brání mechanickému postupu při hodnocení důkazů. Ustanovení § 2 odst. 6 tr. ř. má na mysli závěrečné hodnocení důkazů z hlediska jejich pravdivosti, tedy zda obsah provedeného důkazu jednotlivě i v souhrnu s ostatními důkazy je pravdivý. Hodnocení věrohodnosti a pravdivosti důkazů pak představuje vlastní syntetickou část hodnocení. Na základě analýzy poznatků o prameni důkazů, o závažnosti skutečností vyplývajících z důkazů, o jejich souvislosti a návaznosti na jiné skutečnosti a důkazy, o jejich souladu s poznatky praxe a vědy se získává obraz skutečnosti, která je předmětem dokazování. Soud musí v odůvodnění rozsudku vyložit, které skutečnosti vzal za prokázané, o které důkazy svá skutková zjištění opřel a jakými úvahami se řídil při hodnocení provedených důkazů, zejména pokud si vzájemně odporují, jak se vypořádal s obhajobou a proč nevyhověl návrhům na provedení dalších důkazů ( § 125 odst. 1 tr. ř. ). Je proto možno přezkoumat, jak soud ke svému vnitřnímu přesvědčení dospěl, zda postupoval správně a zda ke svému vnitřnímu přesvědčení dospěl důvodně. Zásada volného hodnocení důkazů se uplatňuje ve všech stadiích trestního řízení a platí pro všechny orgány činné v trestním řízení ( § 12 odst. 1 tr. ř. ).

Nalézací soud, jak také namítá dovolatel, na straně 9 odůvodnění rozsudku uvádí, že obhajobu obviněného, že je dobrým otcem a manželem, nepotvrdili žádní svědci, přičemž následně se nalézací soud zabývá tím, že obviněný a poškozená se společně se svými rodiči nestýkají, nemají společné koníčky a zájmy, při nichž by se seznámili s dalšími známými a kamarády, a tak byli vyslechnuti z osob blízkých obviněnému a poškozené M. S. st., otec obviněného, a R. N., přítelkyně poškozené. Nalézací soud se rovněž zabýval tím, že výpověď svědkyně N. není zatížena zájmem poškodit obviněného ( srov. str. 9 až 10 odůvodnění rozsudku nalézacího soudu ). Nalézací soud kromě výpovědí těchto dvou slyšených svědků vycházel i z toho, že agresivní chování obviněného ve spojitosti s předchozím užíváním alkoholu je objektivně prokázáno záznamy policie. K chování dovolatele dne 27. 12. 2011 se vyjádřil zasahující policista, svědek Z. S.. O fyzickém napadení poškozené svědčí rovněž lékařská zpráva MUDr. Černé. Na základě těchto důkazů bylo možné uvěřit svědkyni N., že se od poškozené dozvěděla, že jí manžel vulgárně nadává, žduchá ji a že jí přiložil dvakrát nůž ke krku ( srov. str. 10 rozsudku nalézacího soudu ). Výpověď poškozené soud hodnotil v kontextu se závěry zprávy Sociálního odboru Úřadu městské části Brna, Brno-Bystrc, a se závěry znaleckého posudku z oboru zdravotnictví, odvětví psychiatrie, zpracovaného k posouzení osobnosti poškozené ( srov. str. 10 rozsudku nalézacího soudu ). Naplnění objektivní stránky žalovaného přečinu nalézací soud dovodil z toho, že obviněný týral osobu žijící s ním ve společném obydlí, a to svou manželku N. S., která k němu byla a je osobou blízkou, a s níž ve stíhaném období žil ve společném obydlí. Obviněný s poškozenou zle nakládal, a to urážením jí vulgárními výrazy, vyhrožoval jí fyzickým napadením spojeným s přiložením nože ke krku, vyhrožoval jí, že se nedožije svěření syna do její péče nebo že se nedožije rozvodu, napadal ji žducháním či strkáním, hádal se s ní před synem, kopal do jejího psa, sledoval ji, často se opíjel a v takovém stavu vzbuzoval strach i u jejich syna, který jí pak volal do práce, kdy již poškozená přijde domů. Toto jednání se vůči poškozené projevovalo již v roce 2008, následně se zesilovalo až do 27. 12. 2011. Poškozená dlouhodobě hledala oporu a pomoc u kamarádky - svědkyně N., a to poté, co nejdříve hledala pomoc u manželových rodičů, ti ale nevěřili, že by jejich syn byl schopen žalovaného jednání. Následky v podobě těžkého příkoří byly u poškozené prokázané i znaleckým posudkem ( v podrobnostech srov. str. 11 rozsudku nalézacího soudu ).

Odvolací soud, který potvrdil správnost závěrů nalézacího soudu, v odůvodnění svého usnesení zapsal, že nalézací soud velmi podrobně hodnotí výpovědi slyšených svědků, kde lze očekávat určité rozpory, s nimiž se podle názoru odvolacího soudu soud nalézací dostatečně vypořádal. Odvolací soud také doplnil, že v této trestní věci nelze hodnotit provedené důkazy pouze jednotlivě, jak vyzněly v průběhu předcházejícího řízení a tak, jak na ně poukazuje obviněný v rámci podaného odvolání, kde namítá, že nebyl předložen žádný důkaz, který by jednoznačně potvrdil skutek popsaný v obžalobě. Jestliže však nalézací soud přistoupil k hodnocení provedených důkazů ve všech zjištěných souvislostech, potom učinil na jejich podkladě svá skutková zjištění, která jsou popsána ve výrokové části napadeného rozsudku a která považuje také odvolací soud za úplná a správná. Nalézací soud objasnil a odůvodnil naplnění všech zákonných znaků skutkové podstaty přečinu týrání osoby žijící ve společném obydlí podle § 199 odst. 1 tr. zákoníku ( srov. str. 2 odůvodnění usnesení odvolacího soudu ).

Nejvyšší soud po přezkoumání obou napadených rozhodnutí nižších soudů a na podkladě spisového materiálu k tomuto odůvodnění nalézacího soudu ve spojení s usnesením odvolacího soudu považuje za nutné uvést, že v řízení před nalézacím soudem bylo nepochybně prokázáno, že obviněný M. S. svým jednáním naplnil skutkovou podstatu přečinu podle ustanovení § 199 odst. 1 tr. zákoníku, kdy nalézací soud v odůvodnění svého rozsudku jednoznačně vyjádřil, na základě kterých důkazů k takovému závěru dospěl. Nalézací soud také řádně zdůvodnil, ke kterým svědeckým výpovědím se přiklonil a z jakých důvodů. Na závěrech tohoto soudu nemůže ničeho změnit ani fakt, že slyšení svědci nebyli osobně přítomni hádkám poškozené s dovolatelem, když zejména svědkyně N. dokázala přesvědčivě a detailně popsat jejich soužití a svědek nprap. Zdeněk Sedlák vypovídal o agresivním projevu dovolatele bezprostředně po hádce.

Pokud dovolatel namítal neprovedení důkazu lékařskou zprávou lékařky poškozené, léčící její nemoc lupus, ze strany odvolacího soudu, což podle dovolatele vede k pokřivenému skutkovému ději a k nesouladu právních závěrů se skutkovými zjištěními, Nejvyšší soud podotýká, že problematika tzv. opomenutých důkazů byla opakovaně řešena především v judikatuře Ústavního soudu, který v řadě svých nálezů ( sp. zn. III. ÚS 61/94, sp. zn. III. ÚS 95/97, sp. zn. III. ÚS 173/02 - Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 3, nález č. 10; svazek 8, nález č. 76; svazek 28, nález č. 127 - a další ) podrobně vyložil pojem tzv. opomenutých důkazů ve vazbě na zásadu volného hodnocení důkazů a kautely, jež zákon klade na odůvodnění soudních rozhodnutí. Neakceptování důkazního návrhu obviněného lze založit toliko třemi důvody : Prvním je argument, podle něhož tvrzená skutečnost, k jejímuž ověření nebo vyvrácení je navrhován důkaz, nemá relevantní souvislost s předmětem řízení. Dalším je argument, podle kterého důkaz není s to ani ověřit ani vyvrátit tvrzenou skutečnost, čili ve vazbě na toto tvrzení nedisponuje vypovídací potencí. Konečně třetím je pak nadbytečnost důkazu, tj. argument, podle něhož určité tvrzení, k jehož ověření nebo vyvrácení je důkaz navrhován, bylo již v dosavadním řízení bez důvodných pochybností ( s praktickou jistotou ) ověřeno nebo vyvráceno ( srov. např. nález Ústavního soudu ze dne 24. února 2004, sp. zn. I. ÚS 733/01, uveřejněn pod č. 26, ve sv. 32 Sb. nál. a usn. ÚS ČR, dále viz nález ze dne 30. června 2004, sp. zn. IV. ÚS 570/03, uveřejněn pod č. 91, ve sv. 33 Sb. nál. a usn. ÚS ČR, nález ze dne 18. listopadu 2004, sp. zn. III. ÚS 177/04, uveřejněn pod č. 172, ve sv. 35 Sb. nál. a usn. ÚS ČR, usnesení ze dne 23. září 2005, sp. zn. III. ÚS 359/05, uveřejněno pod č. 22, ve sv. 38 Sb. nál. a usn. ÚS ČR, a další ). Nejvyšší soud má dovolatelem navrhovaný důkaz za nadbytečný, neboť kromě toho, že vina obviněného M. S. byla bez jakýchkoliv pochybností dostatečně prokázána ostatními ve věci provedenými důkazy, poškozená N. S. u hlavního líčení uvedla, že nemá vlivem své nemoci častěji modřiny. Lupus je autoimunitní onemocnění, kdy vlastní tkáně napadají poškozenou. Poškozená má kožní formu, která se projevuje lézemi, které má na těle. Jinak se tato nemoc neprojevuje. Určitě se jí modřiny dělají, ale ne ve větší míře či snadněji, musí se vždy uhodit nebo spadnout ( srov. č. l. 93 spisu ). Byla tedy problematika jejího onemocnění, a to i ve vztahu k znaleckému posudku PhDr. Blanky Špíškové, která v závěru uvedla, že poškozená v současné době trpí depresivními a úzkostnými potížemi, které mají tendenci somatizovat ( úzkost se promítá do tělesných potíží ), viz zhoršený lupulus, což je systémové onemocnění v kožní formě, přičemž v poslední době nastalo zhoršení, neboť má vyrážky kolem úst ( srov. č. l. 42 a 44 a 95 spisu ).

Nejvyšším soudem bylo dále ze spisového materiálu zjištěno, že lékařská zpráva MUDr. Hany Černé ze dne 18. 11. 2011 ( č. l. 8 ) sice neuvádí, že by původem onemocnění byla „ facka “ do levého ucha, i když tato skutečnost je v lékařské zprávě konstatována, avšak podle úředního záznamu ze dne 30. 1. 2012 MUDr. Černá k lékařské zprávě ze dne 18. 11. 2011 uvedla, že diagnostikovaný zánět středního ucha byl s největší pravděpodobností způsoben právě fyzickým napadením manželem, jak jí poškozená uvedla ( srov. č. l. 50 spisu ).

Obviněný M. S. podotkl, že nalézací soud na straně 3 rozsudku uvádí, že ve zprávě k osobě nezletilého J. S. je uvedeno, že v říjnu 2011 sociální odbor šetřil sociální poměry v rodině S., kdy nezletilý J. vypověděl, že rodiče se spolu dlouhou dobu nebaví, a když ano, tak se hádají. Neuvedl tedy, že by mezi jeho rodiči docházelo k fyzickému napadání. Je sice pravdou, že nalézací soud na straně 3 odůvodnění svého rozsudku pouze cituje, že nezl. J. neuvedl, že by mezi rodiči docházelo k fyzickému napadení, ovšem samotná zpráva Úřadu městské části Brno-Bystrc, odbor sociální, hovoří o tom, že na dotaz nezletilý J. uvedl, že otec před ním bývá často opilý, napadá mamku - dává jí facky a tak ( srov. č. l. 59 spisu ).

Dovolatel namítal, že znalkyně z oboru zdravotnictví, odvětví psychiatrie k osobnosti poškozené uvedla, že je osobnost schizotypní, s rysy nevyzrálosti, má tendenci sebejistě prosazovat své zájmy, emoční složka je labilní, její afektivita výbušná. Nejvyšší soud však zdůrazňuje, že se z jeho strany jedná o „ vytržení “ citace, kdy znalecké zkoumání PhDr. Blanky Špičkové je nutné posuzovat komplexně, když tato znalkyně ve svém znaleckém posudku dále uvádí, že poškozená se stále kontroluje, pokud její zájmy kolidují se zájmy osob, na kterých jí záleží, tak se svých potřeb i zájmů vzdá. U poškozené nebyly zjištěny sklony ke konfabulaci, její výpovědi splňují tzv. kritéria reality, jsou konzistentní, obsahují dostatek detailů, splňují kritéria Undeutschovy hypotézy i požadavky PhDr. Čírtkové na specifickou věrohodnost výpovědi. Z posttraumatické stresové poruchy má tyto symptomy : flashbacky, podrážděnost, depresivní potíže. Ze syndromu týrané ženy má tyto symptomy : tendenci manžela vyviňovat a jeho chování vysvětlovat pitím alkoholu, sebe obviňovat. Aplikované metody zachytily masivní depresivní potíže a difúzní úzkost se sklonem k somatizaci obtíží ( v podrobnostech dále srov. č. l. 43 spisu ). Psychické potíže poškozené jsou přímým následkem stresových situací prožívaných v manželství ( srov. č. l. 44 spisu ).
 Z postupu obou soudů nižších stupňů tak v žádném případě nelze dovodit naplnění dovolatelem uplatněného dovolacího důvodu podle ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., stejně tak ani žádného jiného dovolacího důvodu, které jsou uvedeny v § 265b tr. ř. Závěrem je třeba uvést, že Nejvyšší soud se s ohledem na obsah přezkoumaného spisového materiálu zásadně ztotožňuje se závěry soudů obou nižších stupňů, přičemž dále podotýká, že skutková zjištění provedená nalézacím soudem a přezkoumané odvolacím soudem jsou správná, netrpí žádnými vnitřními rozpory a jsou logicky odůvodněná. Nalézací soud a v návaznosti na něj i odvolací soud se velmi podrobně zabývaly všemi skutečnostmi a okolnostmi případu, jak na ně poukázal dovolatel ve svém mimořádném opravném prostředku, který byl navíc v zásadě zaměřen pouze na skutkové námitky. Ze strany Nejvyššího soudu potom nebyl zjištěn ani extrémní nesoulad mezi skutkovými zjištěními soudů nižších stupňů a právními závěry učiněnými v napadeném rozhodnutí odvolacího soudu, potažmo i v rozhodnutí nalézacího soudu.

Nejvyšší soud tak dospěl k závěru, že napadené usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 31. 5. 2012, sp. zn. 7 To 199/2012, ve spojení s rozsudkem Městského soudu v Brně ze dne 19. 4. 2012, sp. zn. 11 T 30/2012, nevykazuje takové vady, pro které by jej bylo nutno z některého důvodu uvedeného v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. zrušit. Soud prvního stupně jako soud nalézací objasnil a posoudil všechny skutečnosti rozhodné z hlediska skutkového zjištění i právního posouzení, které posléze náležitě přezkoumal i soud druhého stupně, jako soud odvolací, který po řádném a důkladném přezkoumání rozsudku nalézacího soudu i řízení mu předcházejícího odvolání obviněného podle § 256 tr. ř. zamítl, přičemž se současně bez pochybností a logicky vypořádal se všemi relevantními námitkami obviněného uplatněnými v rámci odvolacího řízení.

Ze všech shora uvedených důvodů ( § 265i odst. 2 tr. ř. ) Nejvyšší soud dovolání obviněného M. S. odmítl podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř., neboť celé dovolání se týká nesprávných skutkových zjištění, provedených důkazů, jejich věrohodnosti a hodnocení provedených důkazů ze strany soudů. Extrémní nesoulad skutkových zjištění s právními závěry učiněnými v napadeném rozhodnutí Nejvyšší soud se shora uvedených důvodů neshledal. Proto jen při formálním uplatnění dovolacího důvodu uvedeného v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., který se ovšem týká pouze hmotně právního posouzení ( viz podrobněji shora ), bylo dovolání obviněným ve skutečnosti podáno z jiných důvodů, než jsou uvedeny v ustanovení § 265b tr. ř. Toto rozhodnutí Nejvyšší soud učinil v souladu s ustanovením § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř. v neveřejném zasedání.

P o u č e n í : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný.
V Brně dne 21. listopadu 2012

 Předseda senátu :
 Prof. JUDr. Pavel Šámal, Ph. D.

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 7 To 199/2012

soud odvolací

Městského soudu v Brně

sp. zn. 11 T 30/2012

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

Městského soudu v Brně

sp. zn. 11 T 30/2012

§ 199 odst. 1 trestního zákoníku

zák. č. 40/2009 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 199 odst. 1 tr. zákoníku

§ 81 odst. 1, § 82 odst. 1 tr. zákoníku

Krajský soud v Brně

soud odvolací

sp. zn. 7 To 199/2012

§ 256 tr. ř.

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 7 To 199/2012

Městského soudu v Brně

sp. zn. 11 T 30/2012

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 199 odst. 1 tr. zákoníku

odvolacího soudu

§ 2 odst. 5, § 89 a § 125 tr. ř.

Nevyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

§ 265k odst. 1 tr. ř.

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 7 To 199/2012

soudu odvolacímu

§ 265l odst. 1 tr. ř.

§ 265h odst. 2 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265r odst. 1 tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. c ) tr. ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265i odst. 1 tr. ř.

§ 265a odst. 1, 2 písm. h ) tr. ř.

§ 265e odst. 1, 2 tr. ř.

§ 265b odst. 1 tr. ř.

písm. a ) až l )

§ 265h odst. 2 tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

Nejvyšší soud

§ 265a tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 2 odst. 5 tr. ř.

§ 147 až § 150 a § 254 až § 263 tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 412/02

III. ÚS 732/02

III. ÚS 282/03

II. ÚS 651/02

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 60/06

§ 2 odst. 6 tr. ř.

§ 254 tr. ř.

odvolací soud

Nejvyššího soudu

dovolacího soudu

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 215/99

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 84/94

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 166/95

III. ÚS 376/03

Nejvyššího soudu

sp. zn. 8 Tdo 849/2006

Nejvyššího soudu

sp. zn. 7 Tdo 448/2010

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 889/09

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 359/05

Nejvyšším soudem

Nejvyšší soud

§ 199 odst. 1 tr. zákoníku

§ 2 odst. 5, § 89 a § 125 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 2 odst. 6 tr. ř.

§ 125 odst. 1 tr. ř.

§ 12 odst. 1 tr. ř.

odvolacího soudu

Odvolací soud

odvolací soud

§ 199 odst. 1 tr. zákoníku

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 199 odst. 1 tr. zákoníku

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 61/94

sp. zn. III. ÚS 95/97

sp. zn. III. ÚS 173/02

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 733/01

sp. zn. IV. ÚS 570/03

sp. zn. III. ÚS 177/04

sp. zn. III. ÚS 359/05

Nejvyšší soud

Nejvyšším soudem

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

odvolacím soudem

odvolací soud

Nejvyššího soudu

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 7 To 199/2012

Městského soudu v Brně

sp. zn. 11 T 30/2012

Soud prvního stupně

soud odvolací

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

Nezbytným předpokladem svěření nezletilého proti vůli jeho matky žalobci, byť na relativně krátkou dobu, je najisto postavená existence biologické vazby mezi nezletilým a žalobcem. Ústavní soud totiž při výkladu čl. 10 odst. 2 Listiny a čl. 8 Úmluvy ( ochrana rodinného života ) zdůraznil, že rodina představuje primárně biologickou vazbu, pak sociální institut, který je teprve následně anticipován právní úpravou.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatelky M. Š. zrušil II. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 12. dubna 2012 v řízení podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 30. 1. 2012, sp. zn. 21 Co 421/2011, a to pro rozpor s čl. 10 odst. 2 a čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a čl. 8 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Narativní část

V rámci řízení o určení otcovství a o úpravu výchovy a výživy nezletilého dítěte rozhodl krajský ( odvolací ) soud usnesením tak, že změnil zamítavé rozhodnutí soudu prvního stupně a nařídil předběžné opatření, jímž stěžovatelce uložil povinnost umožnit žalobci ( vedlejšímu účastníkovi ) styk s jejím nezletilým ( ročním ) synem. V odůvodnění krajský soud uvedl, že co do rozsahu upravuje styk restriktivně, neboť to odpovídá povaze předběžného opatření, přičemž potřeba zatímní úpravy poměrů je v daném případě dána, neboť je žádoucí, aby po dobu probíhajícího soudního řízení nebyly přerušeny rozvíjející se vazby mezi žalobcem a nezletilým a trval kontakt, který stěžovatelka od srpna 2011 neumožňuje. Stěžovatelka napadla ústavní stížností uvedené usnesení krajského soudu, v níž namítá zejména to, že žalobce není k návrhu na úpravu styku s nezletilým aktivně legitimován, neboť zákon o rodině umožňuje soudu upravit styk s dítětem pouze rodičům či prarodičům a sourozencům, nikoliv však osobám, které se teprve domáhají určení otcovství.

Odůvodnění nálezu Ústavního soudu

Ústavní soud uvedl, že ve své ustálené judikatuře týkající se předběžných opatření vychází z názoru, že posouzení podmínek pro vydání předběžného opatření je v zásadě věcí obecného soudu. Nicméně i některá rozhodnutí prozatímní povahy lze podrobit ústavněprávnímu přezkumu ( v rámci omezeného testu ústavnosti ), tj. posoudit, zda rozhodnutí o návrhu na vydání předběžného opatření mělo zákonný podklad, bylo vydáno příslušným orgánem a není projevem svévole. Dále Ústavní soud uvedl, že porušení některé z norem jednoduchého práva v důsledku libovůle ( vykonávané např. nerespektováním kogentní normy ) anebo v důsledku interpretace, jež je v extrémním rozporu s principy spravedlnosti, může být způsobilé zasáhnout do základního práva a svobody jednotlivce.

Ústavní soud zjistil, že stejný nedostatek, totiž extrémní, z mezí ústavnosti vybočující interpretace jednoduchého práva ( v daném případě zákona o rodině ) zatěžuje i napadené rozhodnutí krajského soudu. Klíčové totiž bylo posouzení, zda lze upravovat styk nezletilého s mužem, jehož otcovství je sporné, neboť se teprve domáhá jeho určení, tj. zda odvolací soud ke kladné odpovědi dospěl na základě ústavně konformního výkladu příslušných ustanovení zákona o rodině. Ústavní soud konstatoval, že zákon o rodině umožňuje soudu - až na výjimečný případ prarodičů a sourozenců - upravovat styk nezletilého dítěte leda s rodiči; přitom kdo je rodičem dítěte, stanoví § 50a a násl. zákona o rodině; otcem je pak muž, pro jehož otcovství svědčí některá ze zákonných domněnek. Ani rozšiřujícím výkladem nelze tedy dovodit, že by se styku s nezletilým mohl ( úspěšně ) domáhat muž, který se o určení svého otcovství teprve pře. Úvaha krajského soudu porovnávající možné následky vyhovujícího a zamítavého rozhodnutí o návrhu na předběžné opatření, která ústí v závěr, že možné zpřetrhání vazeb mezi rodičem a dítětem je závažnější než upravení styku dítěte s osobou, o které bude následně zjištěno, že jeho otcem není, byla dle názoru Ústavního soudu chybná. Nezbytným předpokladem svěření nezletilého proti vůli jeho matky ( stěžovatelky ) žalobci, byť na relativně krátkou dobu, je totiž najisto postavená existence biologické vazby mezi nezletilým a žalobcem. Navíc by v reáliích posuzovaného případu neměl být pominut ještě ten zvláštní fakt, že nezletilý, o jehož péči jde, teprve překročil prvý rok života. Je proto přirozeně fixován na matku a o zpřetrhání vazeb s otcem ( či mužem, který se za něj prohlašuje ) se zatím nedá hovořit.

Ústavní soud dospěl k závěru, že krajský soud porušil práva stěžovatelky na ochranu rodinného života, resp. na respekt k rodinnému životu požívající ústavní ochrany podle čl. 10 odst. 2 Listiny a čl. 8 Úmluvy, jakož i práva na ochranu rodičovské výchovy a péče garantované v čl. 32 odst. 4 Listiny. Mimoto shledal Ústavní soud také pochybení krajského soudu v jeho postupu při rozhodování o změně usnesení, jímž byl soudem prvního stupně zamítnut návrh na vydání předběžného opatření. Krajskému soudu pro tento postup totiž chyběla potřebná opora v procesním předpise, neboť ustanovení § 220 odst. 3 o. s. ř. v části, která tuto změnu usnesení umožňovala, byla zrušena ke dni 1. 4. 2011, neboť Ústavní soud ve svém nálezu sp. zn. Pl. ÚS 16/09 ze dne 19. 1. 2010 ( N 8/56 SbNU 69; 48/2010 Sb. ) dospěl k závěru, že tato právní úprava je v rozporu s čl. 37 odst. 3 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy. Z výše uvedených důvodů proto Ústavní soud ústavní stížnosti stěžovatelky vyhověl a napadené usnesení krajského soudu zrušil.

Soudcem zpravodajem v dané věci byl Jiří Nykodým. Žádný soudce neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Úvaha krajského soudu porovnávající možné následky vyhovujícího a zamítavého rozhodnutí o návrhu na předběžné opatření, která ústí v závěr, že možné zpřetrhání vazeb mezi rodičem a dítětem je závažnější než upravení styku dítěte s osobou, o které bude následně zjištěno, že jeho otcem není, je chybná. Nezbytným předpokladem svěření nezletilého proti vůli jeho matky – stěžovatelky – žalobci, byť na relativně krátkou dobu, je najisto postavená existence biologické vazby mezi nezletilým a žalobcem. V nálezu sp. zn. II. ÚS 568/06 ( N 33/44 SbNU 399 ), se Ústavní soud vyjádřil k relaci biologických a sociálních vazeb. V rámci výkladu pojmu rodinný život, obsaženého v čl. 10 odst. 2 Listiny, zde uvedl, že : „ Je třeba vycházet z faktu, že rodina představuje primárně biologickou vazbu, pak sociální institut, který je teprve následně anticipován právní úpravou “. Navíc by v reáliích posuzovaného případu neměl být pominut ještě ten zvláštní fakt, že nezletilý, o jehož péči jde, teprve překročil prvý rok života.

Ústavní soud shledal další pochybení krajského soudu, pro které je potřeba napadené usnesení zrušit, byť tak stěžovatelka ve svém podání neargumentuje. Napadeným usnesením bylo změněno prvoinstanční rozhodnutí, jímž byl návrh na vydání předběžného opatření zamítnut. Ústavní soud v nálezu sp. zn. Pl. ÚS 16/09 ( č. 48/2010 Sb., N 8/56 SbNU 69 ) dospěl k závěru, že ustanovení § 220 odst. 3 zákona občanského soudního řádu je v části, která umožňuje změnu usnesení, jímž byl soudem prvního stupně odmítnut nebo zamítnut návrh na vydání předběžného opatření nebo jímž bylo řízení o tomto návrhu zastaveno, v kontextu platného a účinného občanského soudního řádu v rozporu se zásadou rovnosti účastníků řízení podle čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Toto ustanovení tedy dnem 1. 4. 2011 zrušil. Postupu krajského soudu ve věci nyní přezkoumávané tedy pro změnu předmětného usnesení Okresního soudu ve Znojmě chyběla potřebná opora v procesním předpise. Svým postupem tak krajský soud stěžovatelce znemožnil se proti rozhodnutí, jímž jí založil povinnost, bránit v obdobném rozsahu jako mohl svá práva před soudem chránit žalobce. Založil tím rozpor s ústavní zásadou rovnosti účastníků řízení, což zde vedlo k porušení základního, z uvedené zásady plynoucího práva stěžovatelky.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Ústavní soud rozhodl mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků řízení v senátu složeném z předsedy Stanislava Balíka a soudců Dagmar Lastovecké a Jiřího Nykodýma o ústavní stížnosti stěžovatelky M. Š., zastoupené JUDr. Michaelem Bartončíkem, Ph.D., advokátem, se sídlem v Brně, směřující proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 30. 1. 2012, sp. zn. 21 Co 421/2011, za účasti Krajského soudu v Brně, jako účastníka řízení, a 1 ) A. J., zastoupeného JUDr. Alešem Liskem, advokátem se sídlem ve Znojmě, a 2 ) nezl. M. Š., zastoupeného opatrovníkem Městským úřadem ve Znojmě, jako vedlejších účastníků řízení, takto :

Usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 30. 1. 2012, sp. zn. 21 Co 421/2011, se ruší.

Odůvodnění :

Včas podaným návrhem vykazujícím veškeré náležitosti ústavní stížnosti dle zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), brojila stěžovatelka proti v záhlaví označenému rozhodnutí. Tvrdila v něm, že napadeným rozhodnutím došlo k porušení jejích základních práv zaručených Listinou základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), Ústavou České republiky ( dále jen "Ústava" ), a Úmluvou o ochraně práv dítěte ( dále jen "Úmluva" ).

V rámci řízení o určení otcovství a o úpravu výchovy a výživy nezletilého dítěte krajský soud v Brně jako soud odvolací napadeným usnesením změnil původně zamítavé usnesení Okresního soudu ve Znojmě ze dne 6. 12. 2011, č. j. 6 C 154/2011-20, tak, že nařídil předběžné opatření, jímž stěžovatelce uložil povinnost umožnit žalobci ( nyní vedlejší účastník ) A. J. styk s jejím synem, nezletilým M. Š. V odůvodnění uvedl, že co do rozsahu upravuje styk restriktivně, neboť to odpovídá povaze předběžného opatření. Potřeba zatímní úpravy poměrů je v daném případě dána, neboť je žádoucí, aby po dobu probíhajícího soudního řízení nebyly přerušeny rozvíjející se vazby mezi žalobcem a nezletilým a trval kontakt, který stěžovatelka od srpna 2011 neumožňuje. Potřebu úpravy pak dokládají v návrhu na vydání předběžného opatření uvedená tvrzení žalobce ( stěžovatelka za ním s nezletilým po jeho narození dojížděla do V. a víkendy trávili společně v Z. ) a nabídnuté důkazy ( přepis vzájemné SMS komunikace, v níž stěžovatelka uvedla, že jej považuje za otce nezletilého, a společné fotografie žalobce, stěžovatelky a nezletilého ). Soud sice souhlasil s námitkou stěžovatelky, že otcovství žalobce nebylo dosud určeno a zákon o rodině možnost úpravy styku dítěte s mužem, který se teprve domáhá určení svého otcovství, výslovně neumožňuje, věc však bylo dle jeho názoru třeba posoudit též z hlediska proporcionality případných dopadů a následků na praktický život, které by za dané situace mohly zamítavým rozhodnutím vzniknout ( zpřetrhání vazeb mezi rodičem a dítětem, jež se s vzrůstající dobou odloučení, zejména v takto nízkém věku, obnovují stále obtížněji ), v porovnání se situací, kdy by byl upraven styk dítěte s osobou, o které bude následně zjištěno, že jeho otcem není. Důsledky takového stavu hodnotil odvolací soud jako méně závažné ( malé dítě se obvykle stýká i s jinými lidmi než s matkou ) než delší přerušení vztahů mezi dítětem a mužem, o němž se následně zjistí, že je otcem. Soud ještě připomněl, že v části řízení týkající se výchovy a výživy nezletilého není vázán návrhy účastníků, a to ani stran rozsahu žalobcem požadovaného styku. Pro jeho rozhodnutí pak byl v situaci, kdy šlo o přezkum rozhodnutí o předběžném opatření, určující stav v době vyhlášení prvostupňového usnesení, k tvrzením uvedeným v žalobcově odvolání a vyjádření stěžovatelky k němu proto přihlížet nemohl.

Stěžovatelka ve své ústavní stížnosti namítá, že žalobce není k návrhu na úpravu styku s nezletilým aktivně legitimován, neboť zákon o rodině umožňuje soudu upravit styk s dítětem pouze rodičům či prarodičům a sourozencům, nikoliv však osobám, které se domáhají určení otcovství. Nejde v tomto směru o nedostatek zákona, ale záměr zákonodárce, který si byl vědom značných rizik opačného řešení - v řízení o předběžném opatření se neprovádí dokazování, tudíž by se nemohlo zkoumat ani skutečné rodičovství navrhovatele ani jeho psychologický profil. Odvolací soud si musel být vědom, že zákon neumožňuje uložit stěžovatelce povinnost předat své dítě žalobci, který jako otec v jeho rodném listě uveden není. Kdo se považuje za otce a matku dítěte stanoví zákon o rodině. Žalobce dosud žádnou z podmínek nutných k tomu, aby na něj bylo možno pohlížet jako na otce, nesplnil. Přestože tvrdí, že v době početí a prvého půl roku po porodu se stěžovatelkou žil a že ta jeho otcovství nepopírá, nedošlo k souhlasnému prohlášení ve smyslu § 52 zákona o rodině. Rodičovskou zodpovědnost mají jen rodiče. Stěžovatelka upozorňuje na čl. 32 odst. 4 Listiny, podle něhož péče o děti a jejich výchova je právem rodičů, přičemž práva rodičů lze omezit a nezletilé děti proti jejich vůli odebrat jen rozhodnutím soudu na základě zákona. Odvolací soud do tohoto práva stěžovatelky zasáhl, když nechránil státem uznané rodičovství a rodinu stěžovatelky a odňal jí nezletilé dítě bez zákonného zmocnění. Stěžovatelka se taktéž nedomnívá, že by dítě ve věku jednoho roku a tří měsíců mělo zájem být svěřeno na dobu šesti hodin každý druhý týden po něj cizímu člověku bez přítomnosti matky. Závěrem stěžovatelka vyjádřila obavu, že si žalobce odveze dítě do Rakouska a již je nevrátí.

Ústavní soud nejprve usnesením ze dne 13. 3. 2012 ustanovil nezletilému, který má v řízení o ústavní stížnosti postavení vedlejšího účastníka řízení, podle ustanovení § 63 zákona o Ústavním soudu, ve spojení s ustanoveními § 192 občanského soudního řádu a § 37 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o rodině" ), opatrovníka Městský úřad Znojmo jakožto orgán vykonávající sociálněprávní ochranu dětí. Současně odložil do rozhodnutí o ústavní stížnosti vykonatelnost výroku napadeného usnesení krajského soudu, neboť pro to byly dle jeho názoru splněny předpoklady dané ustanovením § 79 odst. 2 zákona o Ústavním soudu.

Poté byl poskytnut účastníku a vedlejším účastníkům řízení prostor pro vyjádření k obsahu návrhu. Nikdo z oslovených toho nevyužil : krajský soud ani opatrovník nezletilého na výzvu nereagovali vůbec, žalobce pouze předložil plnou moc udělenou advokátu pro zastupování v řízení o ústavní stížnosti a ten následně nahlédl do spisu. Stanovisko k návrhu tedy taktéž nesdělil. Od Okresního soudu ve Znojmě Ústavní soud vyžádal spisový materiál.

Ústavní soud poté, co shledal ústavní stížnost přípustnou, neboť i když jde pouze o zatímní úpravu poměrů, náprava předběžného opatření, kterým se předává dítě dočasně do péče jiné osoby než rodiče, konečným rozhodnutím ve věci již může být nemožná či obtížná, dospěl k závěru, že argumenty stěžovatelky jsou správné a návrh podala důvodně.

Úkolem Ústavního soudu je jen ochrana ústavnosti, a nikoliv kontrola "běžné" zákonnosti ( čl. 83 Ústavy ). Ústavní soud není povolán k přezkumu správnosti aplikace "jednoduchého" práva. Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, byla-li pravomocným rozhodnutím těchto orgánů veřejné moci porušena stěžovatelova základní práva či svobody chráněné ústavním pořádkem České republiky, protože základní práva a svobody vymezují nejen rámec normativního obsahu aplikovaných právních norem, nýbrž také rámec jejich ústavně konformní interpretace a aplikace.

Ústavní soud ve své ustálené judikatuře týkající se předběžných opatření ( srov. zejm. nález sp. zn. II. ÚS 221/98, N 158/16 SbNU 171, nebo sp. zn. IV. ÚS 189/01, N 178/24 SbNU 327 či např. usnesení sp. zn. III. ÚS 3195/10, I. ÚS 3104/10, III. ÚS 2579/08 či II. ÚS 3061/07, dostupná na http ://nalus.usoud.cz ) vychází z názoru, že posouzení podmínek pro vydání předběžného opatření je věcí obecného soudu. Ústavní soud se zpravidla necítí oprávněn zasahovat do rozhodnutí o předběžných opatřeních, neboť jde o rozhodnutí, která do práv a povinností účastníků zasahují nikoli konečným způsobem. I když Ústavní soud v judikatuře vyjádřil, že některá rozhodnutí prozatímní povahy lze podrobit ústavněprávnímu přezkumu, z povahy věci vyplývá, že podstatou takového přezkumu může být jen omezený test ústavnosti, tj. posouzení, zda rozhodnutí o návrhu na vydání předběžného opatření mělo zákonný podklad, bylo vydáno příslušným orgánem a není projevem svévole.

Čl. 2 odst. 3 Ústavy, resp. čl. 2 odst. 2 Listiny stanovuje, že státní moc je možno uplatňovat jen v případech, mezích a způsoby, které stanoví zákon, přirozeně při respektu k principu proporcionality plynoucímu z požadavku právního státu ( čl. 1 odst. 1 Ústavy ) tak, aby byl minimalizován zásah do základních práv dotčeného, která jsou ve hře. Pokud se tomu tak neděje, představuje jednání či akt státní moci svévoli. Jak Ústavní soud opakovaně zdůraznil, nikoliv každé porušení norem jednoduchého práva při jejich aplikaci či interpretaci způsobuje zároveň i porušení základního práva jednotlivce. Avšak porušení některé z norem jednoduchého práva v důsledku libovůle ( vykonávané např. nerespektováním kogentní normy ) anebo v důsledku interpretace, jež je v extrémním rozporu s principy spravedlnosti, může být způsobilé zasáhnout do základního práva a svobody jednotlivce [srov. např. nález sp. zn. III. ÚS 346/01 ze dne 14. 3. 2002 ( N 30/25 SbNU 237 )]. Ústavní soud zasáhne vždy, zjistí-li v postupu obecných soudů prvek libovůle. V nálezu I. ÚS 534/03 ( N 13/32 SbNU 119 ) např. uvedl : "[o] takové porušení stěžovatelových základních práv a svobod jde také tehdy, přehlédne-li obecný soud ústavněprávní význam zákazu libovůle, východiska, z jehož pohledu je třeba přistupovat k výkladu všech procesních principů a pravidel daných jednoduchým právem. Ústavní soud přezkoumává rozhodnutí obecných soudů i za situace, pokud zjistí, že interpretace předpisů obecnými soudy je natolik extrémní, že vybočuje z mezí ústavnosti. Tak je tomu i v případě, interpretují-li obecné soudy určité zákonné ustanovení natolik extenzivně, že tím založí povinnost jednotlivci jednat nad rozsah zákona, čímž dochází k porušení čl. 4 odst. 1 Listiny. Bylo již Ústavním soudem judikováno ( např. nález sp. zn. I. ÚS 546/03 ), že ustanovení čl. 4 odst. 1 Listiny má dvě dimenze, přičemž ta první zpřesňuje dopad ustanovení čl. 2 odst. 2 Listiny na individuální osoby, a ta druhá představuje strukturální princip demokratického právního státu, podle něhož lze státní moc uplatňovat jen v případech a mezích stanovených zákonem, a to způsobem, který zákon stanoví. Stejně tak stanovování povinností soudem je limitováno zákonem při současném zachování základních práv a svobod."

Stejný nedostatek, totiž extrémní, z mezí ústavnosti vybočující interpretace zákona o rodině, zatěžuje i napadené rozhodnutí. Podle ustanovení § 102 odst. 1 občanského soudního řádu je-li třeba po zahájení řízení zatímně upravit poměry účastníků nebo je-li po zahájení řízení obava, že by výkon rozhodnutí v řízení následně vydaného mohl být ohrožen, může soud nařídit předběžné opatření. V řízení o úpravě výchovy a výživy nezletilého má takové opatření za cíl zabránit ohrožení poměrů dítěte, pokud úprava nesnese odklad do rozhodnutí ve věci samé. Pro rozhodnutí o návrhu je z pohledu Ústavního soudu klíčem řešení odpověď na otázku, zda lze upravovat styk nezletilého s mužem, jehož otcovství je sporné, neboť se teprve domáhá jeho určení, a respektive tedy zda odvolací soud ke kladné odpovědi dospěl na základě ústavně konformního výkladu.

Zákon o rodině v § 31 odst. 1 definuje rodičovskou zodpovědnost jako souhrn práv a povinností při péči o nezletilé dítě, zahrnující zejména péči o jeho zdraví, jeho tělesný, citový, rozumový a mravní vývoj, při zastupování nezletilého dítěte a při správě jeho jmění. Péče o dítě v sobě zahrnuje právo rodiče mít nezletilé dítě u sebe a rozhodovat, kterým dalším osobám umožní se s ním stýkat. Pozastavení, omezení či zbavení rodičovské zodpovědnosti je možné leda rozhodnutím soudu při splnění podmínek daných zákonem o rodině ( zejm. § 42 a násl. zákona o rodině ). Podle ustanovení § 50 zákona o rodině nežijí-li rodiče nezletilého dítěte spolu a nedohodnou-li se o úpravě výchovy a výživy dítěte, může soud i bez návrhu rozhodnout, komu bude dítě svěřeno do výchovy a jak má každý z rodičů přispívat na jeho výživu ( odst. 1 ). Ustanovení § 26 až 28 platí tu obdobně ( odst. 2 ). Podle § 27 zákona o rodině nepotřebuje dohoda o styku rodičů s dítětem schválení soudu ( odst. 1 ), soud však styk rodičů s dítětem upraví, vyžaduje-li to zájem na jeho výchově a poměry v rodině ( odst. 2 věta prvá ). Jestliže je to nutné v zájmu dítěte, soud styk dítěte s rodičem omezí nebo jej i zakáže ( odst. 3 ). Vyžaduje-li to zájem dítěte a poměry v rodině, může soud upravit styk dítěte s prarodiči a sourozenci ( odst. 4 ).

Zákon o rodině tedy umožňuje soudu - až na výjimečný případ prarodičů a sourozenců - upravovat styk nezletilého dítěte leda s rodiči. Kdo je rodičem dítěte, stanoví § 50a a násl. zákona o rodině; otcem je muž, pro jehož otcovství svědčí některá ze zákonných domněnek. Ani rozšiřujícím výkladem nelze dovodit, že by se styku s nezletilým mohl ( úspěšně ) domáhat muž, který se o určení svého otcovství teprve pře.

V posuzovaném případě je otcovství žalobce předmětem zahájeného a dosud pravomocně neskončeného řízení. Při hodnocení návrhu na vydání předběžného opatření tedy odvolací soud musel vycházet jako z nesporné skutečnosti z toho, že žalobce otcem nezletilého není. K návrhu připojený přepis SMS zpráv mezi žalobcem a stěžovatelkou na téma otcovství či jejich společné fotografie s nezletilým nemohou zápis v rodném listě, jakožto relevantním dokladu rodičovství, v řízení o úpravě styku s nezletilým suplovat. Úvaha krajského soudu porovnávající možné následky vyhovujícího a zamítavého rozhodnutí o návrhu na předběžné opatření, která ústí v závěr, že možné zpřetrhání vazeb mezi rodičem a dítětem je závažnější než upravení styku dítěte s osobou, o které bude následně zjištěno, že jeho otcem není, je chybná. Nezbytným předpokladem svěření nezletilého proti vůli jeho matky - stěžovatelky - žalobci, byť na relativně krátkou dobu, je najisto postavená existence biologické vazby mezi nezletilým a žalobcem. Ani tvrzení ( dokonce matkou potvrzené ) žalobce o to, že po narození nezletilého spolu žili ve společné domácnosti, na tom nic nemění. Lze v tomto směru odkázat na nález sp. zn. II. ÚS 568/06 ( N 33/44 SbNU 399 ), kde se Ústavní soud vyjádřil k relaci biologických a sociálních vazeb. V rámci výkladu pojmu rodinný život, obsaženého v čl. 10 odst. 2 Listiny, zde uvedl, že : "Je třeba vycházet z faktu, že rodina představuje primárně biologickou vazbu, pak sociální institut, který je teprve následně anticipován právní úpravou. … Rodina představuje společenství blízkých osob, mezi nimiž existují úzké vazby příbuzenské, psychosociální, emoční, ekonomické a další. Ačkoliv tedy v rovině sociální reality je pojem rodiny velmi proměnlivý ( sociální realita rodiny prochází postupnými změnami a pod jejich vlivem se stále znatelněji rozmělňuje i tradiční evropské pojetí rodiny a těmto proměnám nutně podléhá také právní regulace rodiny a rodinného života ), nelze přesto přehlížet, že základem rodinných vazeb je tradičně právě biologické pouto pokrevního příbuzenství mezi členy rodiny ( rodina jako institucionální zajištění rodové reprodukce, srov. Možný, I. : Sociologie rodiny. SLON, Praha 1999, str. 99 a 115 )." Navíc by v reáliích posuzovaného případu neměl být pominut ještě ten zvláštní fakt, že nezletilý, o jehož péči jde, teprve překročil prvý rok života. Je proto přirozeně fixován na matku a o zpřetrhání vazeb s otcem ( či mužem, který se za něj prohlašuje ) se zatím nedá hovořit. Je pravda, že v nálezu sp. zn. I. ÚS 618/05 ( N 204/43 SbNU 279 ) Ústavní soud uvedl, že ve věcech péče o nezletilé je nutné "…použití takové interpretace účelu předběžného opatření v souladu s čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte, jejímž výsledkem rozhodně nemůže být minimální míra ochrany základních práv jako určitého standardu. Jinými slovy, předběžné opatření upravující styk rodičů s dětmi musí být použito s ohledem na charakter a význam jím chráněného zájmu, kterým je umožnit i rodiči, který s dítětem trvale nežije, pravidelný a co nejširší kontakt, protože je to právě množství času, ve kterém je možno realizovat i neverbální výchovné působení rodiče, tzv. výchova přítomností či příkladem, která je, jak je obecně známo, tou nejúčinnější výchovnou metodou. Je nutno mít na zřeteli, že jakákoliv deformace vztahu rodič-dítě v důsledku odcizení, je v pozdější době jen těžko napravitelná." Ale nutným předpokladem aplikace těchto závěrů je i zde nesporné rodičovství toho, kdo se o péči a styk s nezletilým uchází.

Vzhledem k tomu, že napadené rozhodnutí určilo styk nezletilého se žalobcem, stanovilo povinnost stěžovatelky mu nezletilého předávat po stanovené časové intervaly a strpět tak po danou dobu omezení spočívající v nemožnosti soužití se svým synem, dospěl Ústavní soud k závěru, Krajský soud v Brně jím porušil práva stěžovatelky na ochranu rodinného života, resp. na respekt k rodinnému životu požívající ústavní ochrany podle čl. 10 odst. 2 Listiny a čl. 8 Úmluvy, jakož i práva na ochranu rodičovské výchovy a péče garantované čl. 32 odst. 4 Listiny.

Z ustálené judikatury Ústavního soudu vyplývá, že je ve svém rozhodování vázán petitem návrhu, nikoliv jeho odůvodněním a je oprávněn zkoumat porušení jiných ústavně zaručených základních práv než těch, na něž stěžovatelka v ústavní stížnosti odkazovala [srov. např. nález sp. zn. II. ÚS 259/05 ze dne 21. 3. 2006 ( N 65/40 SbNU 647 )].

Ústavní soud shledal další pochybení krajského soudu, pro které je potřeba napadené usnesení zrušit, byť tak stěžovatelka ve svém podání neargumentuje. Napadeným usnesením bylo změněno prvoinstanční rozhodnutí, jímž byl návrh na vydání předběžného opatření zamítnut. Ústavní soud v nálezu sp. zn. Pl. ÚS 16/09 ( č. 48/2010 Sb., N 8/56 SbNU 69 ) dospěl k závěru, že ustanovení § 220 odst. 3 zákona občanského soudního řádu je v části, která umožňuje změnu usnesení, jímž byl soudem prvního stupně odmítnut nebo zamítnut návrh na vydání předběžného opatření nebo jímž bylo řízení o tomto návrhu zastaveno, v kontextu platného a účinného občanského soudního řádu v rozporu se zásadou rovnosti účastníků řízení podle čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Toto ustanovení tedy dnem 1. 4. 2011 zrušil. Postupu krajského soudu ve věci nyní přezkoumávané tedy pro změnu předmětného usnesení Okresního soudu ve Znojmě chyběla potřebná opora v procesním předpise. Svým postupem tak krajský soud stěžovatelce znemožnil se proti rozhodnutí, jímž jí založil povinnost, bránit v obdobném rozsahu jako mohl svá práva před soudem chránit žalobce. Založil tím rozpor s ústavní zásadou rovnosti účastníků řízení, což zde vedlo k porušení základního, z uvedené zásady plynoucího práva stěžovatelky.

Od ústního jednání Ústavní soud upustil, neboť se od něj nedalo očekávat další objasnění věci, přičemž stěžovatel, účastník i vedlejší účastník řízení s tímto postupem souhlasili ( § 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu ).

Ústavní soud s ohledem na shora uvedené podle ustanovení § 82 odst. 3 písm. a ) zákona o Ústavním soudu napadené rozhodnutí zrušil.

Poučení : Proti nálezu Ústavního soudu se nelze odvolat.

V Brně dne 12. dubna 2012

Stanislav Balík, v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

čl. 10 odst. 2 Listiny

čl. 8 Úmluvy

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 21 Co 421/2011

soudu prvního stupně

krajský soud

krajského soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

zákona o rodině

krajského soudu

odvolací soud

Ústavní soud

§ 50a a násl. zákona o rodině

krajského soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

krajský soud

čl. 10 odst. 2 Listiny

čl. 8 Úmluvy

čl. 32 odst. 4 Listiny

Ústavní soud

krajského soudu

soudem prvního stupně

Krajskému soudu

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 16/09

48/2010 Sb.

čl. 37 odst. 3 Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

Ústavní soud

krajského soudu

krajského soudu

sp. zn. II. ÚS 568/06

Ústavní soud

čl. 10 odst. 2 Listiny

Ústavní soud

krajského soudu

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 16/09

č. 48/2010 Sb.

soudem prvního stupně

čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv

krajského soudu

Okresního soudu

krajský soud

Ústavní soud

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 21 Co 421/2011

Krajského soudu v Brně

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 21 Co 421/2011

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Listinou základních práv a svobod

Úmluvou o ochraně práv dítěte

krajský soud

soud odvolací

Okresního soudu ve Znojmě

č. j. 6 C 154/2011-20

odvolací soud

Odvolací soud

§ 52 zákona o rodině

čl. 32 odst. 4 Listiny

Odvolací soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

§ 192 občanského soudního řádu

§ 37 odst. 2 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

krajského soudu

§ 79 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

krajský soud

Okresního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

čl. 83 Ústavy

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. II. ÚS 221/98

sp. zn. IV. ÚS 189/01

sp. zn. III. ÚS 3195/10

I. ÚS 3104/10

III. ÚS 2579/08

II. ÚS 3061/07

Ústavní soud

Ústavní soud

Čl. 2 odst. 3 Ústavy

čl. 2 odst. 2 Listiny

čl. 1 odst. 1 Ústavy

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 346/01

Ústavní soud

I. ÚS 534/03

Ústavní soud

čl. 4 odst. 1 Listiny

Ústavním soudem

sp. zn. I. ÚS 546/03

čl. 4 odst. 1 Listiny

čl. 2 odst. 2 Listiny

§ 102 odst. 1 občanského soudního řádu

Ústavního soudu

odvolací soud

Zákon o rodině v § 31 odst. 1

§ 42 a násl. zákona o rodině

§ 50 zákona o rodině

odst. 1

§ 26 až 28

odst. 2

§ 27 zákona o rodině

odst. 1

odst. 2 věta prvá

odst. 3

odst. 4

§ 50a a násl. zákona o rodině

odvolací soud

krajského soudu

sp. zn. II. ÚS 568/06

Ústavní soud

čl. 10 odst. 2 Listiny

sp. zn. I. ÚS 618/05

Ústavní soud

čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte

Ústavní soud

Krajský soud

čl. 10 odst. 2 Listiny

čl. 8 Úmluvy

čl. 32 odst. 4 Listiny

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 259/05

Ústavní soud

krajského soudu

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 16/09

č. 48/2010 Sb.

soudem prvního stupně

občanského soudního řádu

krajského soudu

Okresního soudu

krajský soud

Ústavní soud

§ 44 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dne 4. listopadu 2010 v senátě složeném z předsedy Vladimíra Kůrky a soudců Jiřího Muchy ( soudce zpravodaj ) a Jana Musila mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků ve věci ústavní stížnosti stěžovatele J. B., zastoupeného Mgr. Evou Grabarczykovou, advokátkou v Brně, Pellicova 1, proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 15. 6. 2010 č. j. 15 Co 46/2009-510, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění

Včas a řádně podanou ústavní stížností stěžovatel navrhl zrušení v záhlaví označeného rozsudku vydaného v řízení o výkon rodičovské zodpovědnosti, neboť tvrdí, že jeho vydáním došlo k porušení jeho práva na spravedlivý proces dle čl. 36 odst. 1 a čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ).

Z obsahu ústavní stížnosti a z přiloženého rozhodnutí Ústavní soud zjistil, že podstatou ústavní stížnosti je nesouhlas stěžovatele s postupem soudů při rozhodování o svěření nezletilých dětí do výchovy jejich matky, o určení výživného a stanovení jeho styku s nezletilými dětmi. Stěžovatel v ústavní stížnosti zrekapituloval průběh řízení před obecnými soudy, rozebral skutkové okolnosti a polemizoval s hodnocením provedených důkazů ( zejména znaleckých posudků ) ze strany obecných soudů. Nesouhlasí s jejich závěry a odůvodnění napadeného rozsudku podrobil kritice, v níž vznesl obdobné argumenty, které již uplatnil v odvolacím řízení.

Po přezkoumání ústavní stížnosti a napadených rozsudků Ústavní soud neshledal žádný důvod, pro který by mohla vzniknout byť jen pochybnost o jejich ústavní konformitě. Ústavní soud není další instancí v systému obecného soudnictví a jeho úkolem tedy není zabývat se případným porušením běžných práv fyzických a právnických osob a korektností aplikace každého jednotlivého zákonného ustanovení, ledaže by to současně znamenalo porušení základního práva nebo svobody zaručeného normami ústavního pořádku.

V této souvislosti je zapotřebí připomenout, s odkazem na ustálenou judikaturu, že je zásadně věcí obecných soudů, aby hlediska pro rozhodování o úpravě styku a výchovy nezletilých dětí, stanovená v zákoně o rodině, uváděly v život aplikací v jednotlivých případech. Ústavní soud není další superrevizní instancí v systému obecných soudů, která by snad měla napravovat stěžovatelem tvrzená pochybení, tedy přehodnocovat důvody, které vedly odvolací soud k rozhodnutí o výchově nezletilých dětí a úpravě jejich styku se stěžovatelem. Obdobné platí i pro rozhodování obecných soudů o stanovení výživného.

Ústavní soud se zásadně nezabývá přehodnocováním dokazování prováděného obecnými soudy. To mu přísluší pouze za situace, kdy dokazováním byla porušena ústavně zaručená práva a svobody. K tomu může dojít tehdy, jsou-li právní závěry soudů v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními, nebo z nich v žádné možné interpretaci nevyplývají, popřípadě skutková zjištění jsou v extrémním nesouladu s provedenými důkazy.

Ústavní soud přezkoumal, zda napadeným rozhodnutím odvolacího soudu nebyla porušena základní práva nebo svobody stěžovatele a nezletilých dětí. Dospěl k závěru, že k porušení jejich základních práv nedošlo. Odvolací soud dostatečně zjistil skutkový stav věci a vyvodil z něho, podle zásady volného hodnocení důkazů, právní závěry, které náležitě a přesvědčivě odůvodnil. Ústavní soud tudíž nezjistil, že by napadeným rozsudkem došlo k porušení stěžovatelových základních práv. Není účelné opakovaně reagovat na všechny argumenty v ústavní stížnosti uvedené za situace, kdy se jimi odvolací soud již podrobně zabýval. Ústavní soud tedy v dalším odkazuje na odůvodnění napadeného rozsudku.

Na základě výše uvedeného Ústavní soud dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná. Proto ji, mimo ústní jednání a bez přítomnosti účastníků, odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 4. listopadu 2010

Vladimír Kůrka
předseda senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Brně

č. j. 15 Co 46/2009-510

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolací soud

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolacího soudu

Odvolací soud

Ústavní soud

odvolací soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

Ústavního soudu


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Dědické řízení
Katastr nemovitostí
Odúmrť
Společenství účastníků řízení
Vlastnictví
Zemědělská půda
Žaloba určovací
Dotčené předpisy : § 91 odst. 1 o. s. ř.
§ 91 odst. 2 o. s. ř.
§ 462 obč. zák.
Kategorie rozhodnutí : C

28 Cdo 2375/2012
ROZSUDEK

JMÉNEM REPUBLIKY

Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Ludvíka Davida, CSc., a soudců JUDr. Josefa Rakovského a Mgr. Zdeňka Sajdla v právní věci žalobce M. P., bytem L., T., zastoupeného JUDr. Josefem Vaňkem, advokátem v Kladně, T. G. Masaryka 108, proti žalované České republice – Úřadu pro zastupování státu ve věcech majetkových, se sídlem v Praze 2, Rašínovo nábřeží 42, adresou pro doručování : Územní pracoviště Střední Čechy, Praha 1, Nám. Republiky 3, o určení vlastnictví, vedené u Okresního soudu v Kladně pod sp. zn. 20 C 152/2010, o dovolání žalované proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 24. 4. 2012, č. j. 23 Co 135/2012-99, takto :

I. Dovolání se zamítá.
II. Žalobci se náhrada nákladů dovolacího řízení nepřiznává. O d ů v o d n ě n í :

 Rozsudkem Krajského soudu v Praze shora označeným byl ve výroku I. potvrzen rozsudek Okresního soudu v Kladně ze dne 14. 12. 2011, č. j. 20 C 152/2010-82, kterým bylo určeno, že paní M. P., zemřelá, byla ke dni své smrti vlastníkem pozemku, nacházejícího se v kat. úz. L., obci L. Odvolacím soudem bylo dále rozhodnuto o náhradě nákladů odvolacího řízení, které byly ( v částce 12.600,- Kč ) uloženy k platbě žalované ve prospěch žalobce do tří dnů od právní moci tohoto rozsudku k rukám jeho právního zástupce ( výrok II. ).
 Odvolací soud se ztotožnil se závěrem soudu prvního stupně, že je v posuzované věci na podání určovací žaloby dán naléhavý právní zájem ve smyslu § 80 písm. c ) o. s. ř. a že žaloba je také důvodná. Právní předchůdkyně žalobce M. P. byla ke dni svého úmrtí vlastníkem sporné nemovitosti, neboť tato jí byla rozhodnutím ( přídělovou listinou ) Okresního národního výboru ve Slaném ze dne 2. 5. 1957 přidělena podle zákona č. 46/1948 Sb., o nové pozemkové reformě. Neprovedení intabulace ( zápisu ) vlastnického práva do pozemkové knihy netvořilo v rozhodné době překážku pro nabytí majetku. Žalobci svědčí též aktivní legitimace k podání předmětné žaloby; takové oprávnění náleží podle názoru nižších instancí každému potenciálnímu dědici.
 Proti rozsudku odvolacího soudu podala žalovaná dovolání. Přípustnost dovolání opírala o zásadní právní význam napadeného rozsudku ve věci samé, který spatřovala zejména v otázce, zda na podání žaloby o určení, že právní předchůdce ( zůstavitel ), který po sobě zanechal více dědiců, resp. právních nástupců těchto dědiců, byl ke dni svého úmrtí vlastníkem určité věci, mají aktivní legitimaci pouze všichni potencionální dědici jako nerozluční společníci, nebo může být k podání takové žaloby aktivně legitimován i jen jeden z nich. Dále položila dovolacímu soudu otázku, zda v rámci rozhodování o nákladech řízení byly či jsou dány důvody pro aplikaci § 150 o. s. ř. v případě, kdy důvody sporu jsou založeny výhradně na nedbalosti ( nečinnosti ) žalobce, resp. jeho právních předchůdců. Dovolatelka proto žádala, aby Nejvyšší soud zrušil rozsudek odvolacího soudu a věc vrátil tomuto soudu k dalšímu řízení.
 Žalobce se k dovolání písemně vyjádřil. Navrhoval, aby bylo jako nepřípustné odmítnuto, popřípadě aby je dovolací soud zamítl.
 Nejvyšší soud věc projednal podle občanského soudního řádu ve znění před novelou provedenou zákonem č. 404/2012 Sb., účinným od 1. 1. 2013. Zjistil, že žalovaná, za niž jedná pověřený zaměstnanec jako osoba s právnickým vzděláním ( § 21a odst. 2 o. s. ř. ), podala dovolání v zákonné lhůtě ( § 240 odst. 1, § 241 odst. 2 písm. b/ o. s. ř. ). Žalovaná dovozovala přípustnost dovolání z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. a dovolací důvody byly uplatněny podle § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř., tj. pro vadu řízení, jež mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, a ve smyslu § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř., tedy pro tvrzenou nesprávnost právního posouzení věci odvolacím soudem.
 Přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. je dána, jestliže nemůže nastoupit přípustnost podle § 237 odst. 1 písm. a ), b ) o. s. ř. ( změna rozhodnutí soudu prvního stupně odvolacím soudem, vázanost soudu prvního stupně předchozím odlišným právním názorem odvolacího soudu ) a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí ve věci samé má po právní stránce zásadní význam.
 Podle § 237 odst. 3 o. s. ř. má rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé po právní stránce zásadní význam zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 o. s. ř. se přitom nepřihlíží.
 Dovolání je přípustné.
 Právní otázka aktivní legitimace žalobce k podání určovací žaloby, prezentovaná v dovolání a v napadeném rozsudku odvolací instance, má v kontextu konkrétních okolností případu – řízení o určení vlastnictví právní předchůdkyně žalobce k tehdejšímu přídělu – charakter zásadního významu a zakládá tak přípustnost dovolání ve smyslu § 237 odst. 1 písm. c ), odst. 3 o. s. ř.
 Dovolání však není důvodné.
 Odvolací soud dospěl ke správnému právnímu závěru, dovodil-li, že právo podat žalobu o určení, že zůstavitel byl ke dni svého úmrtí vlastníkem majetku, má jednotlivě každý potencionální dědic.
 Pro posouzení, zda jde o samostatné nebo nerozlučné společenství, je rozhodná povaha předmětu řízení vyplývající z hmotného práva; o nerozlučné společenství jde přitom pouze tam, kde hmotné právo neumožňuje, aby byl nárok uplatněn samostatně kterýmkoli ze společníků. Jestliže z hmotněprávních předpisů nevyplývá, že by předmět řízení nemohl být projednán ve vztahu ke kterémukoli ze společníků – zde případných pozdějších dědiců – samostatně, jde na jejich straně o společenství samostatné podle ustanovení § 91 odst. 1 o. s. ř. ( k tomu srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 28. 6. 2011, sp. zn. 32 Cdo 1675/2011 ).
 Předmětné řízení směřovalo k určení, že právní předchůdkyně žalobce byla ke dni své smrti vlastníkem dotčeného majetku. K takové žalobě je oprávněn kterýkoli z potencionálních dědiců samostatně, neboť jde pouze o fázi předcházející dodatečnému projednání dědictví po zůstavitelce a výsledek předestřeného sporu nijak nepředjímá postavení žalobce v rámci dědického řízení, jež bude ohledně sporné nemovitosti následně vedeno. V tomto směru se tedy o nerozlučné společenství podle § 91 odst. 2 o. s. ř. nejedná.
 Nejvyšší soud dále konstatuje, že odůvodnění dovoláním napadeného rozhodnutí odvolacího soudu ( potažmo rozsudku první instance ) je i ve svém výsledném závěru v souladu s právním řádem, včetně obecných principů platné právní regulace a soudního rozhodování.
 Soudy obou nižších stupňů založily své právní posouzení na existenci přídělového rozhodnutí Okresního národního výboru ve S. ze dne 2. 5. 1957, svědčícího ve prospěch paní M. P., právní předchůdkyně žalobce. Ze skutkových zjištění je také patrno, že sporný pozemek byl v restituci v roce 1993 příslušným pozemkovým úřadem vydán Ing. P. Š. jako oprávněné osobě ve smyslu zákona č. 229/1991 Sb., o půdě, a po jeho smrti připadl v dědickém řízení žalované ( státu ) jako odúmrť podle § 462 obč. zák. – viz dědické usnesení Okresního soudu v Kladně ze dne 31. 3. 2010, č. j. 32 D-479/2008-142.
 Příděl v době jeho nabytí právní předchůdkyní žalobce ( tj. v roce 1957 ) nebyl zapsán do pozemkové knihy a intabulace vlastnického práva nebyla provedena ani později. Předmětný pozemek byl však užíván jako zahrada paní M. P. a její rodinou až do současnosti. Žalobce vlastní spolu se svou matkou J. P. v blízkosti dotčeného pozemku v kat. úz. L. nemovitosti, konkrétně dům ( objekt k bydlení ) a stavební parcelu č. 133. Nejeví se jako pravděpodobné, že by stát sporný pozemek měl v úmyslu užívat či s ním právně nakládat pro své účely. Za takto nastolené situace je žádoucí, aby podanému určovacímu návrhu bylo vyhověno. Důsledkem tohoto postupu pak bude dodatečné projednání dědictví po M. P. ( ohledně přidělené půdy ) a následné provedení duplicitního zápisu v katastru nemovitostí ( pro žalobce či jiné eventuální dědice M. P. a nadále pro žalovanou – jako právní podklad by zde figurovala dvě dědická rozhodnutí ). S cílem odstranění takto vzniklého nežádoucího stavu pak bude nezbytné vést další řízení – o určení vlastnického vztahu k předmětnému pozemku, v němž dojde k posouzení otázky relevance právních titulů obou stran sporu. Vyloučení možnosti žalobce, potažmo případných dalších dědiců M. P., domoci se určení vlastnického práva vůči žalované, by s přihlédnutím ke konkrétním okolnostem případu nebylo přiléhavé. Nelze tu opomíjet princip individuální spravedlnosti, jež by byla v důsledku odepření soudní ochrany žalobcovu nároku výrazně narušena. Vyzdvižení individuální spravedlnosti nepochybně patří k rozhodovacímu procesu soudu používanému při řešení právních otázek v majetkových věcech s restituční tematikou, mají-li být zachovány principy inherentní ( materiálnímu ) právnímu řádu.
 Právní posouzení věci nyní směřuje pouze k otázce určení, že právní předchůdkyně žalobce byla vlastníkem dotčeného pozemku ke dni svého úmrtí v roce 1968. Okolnosti nastalé později proto nejsou z hlediska daného sporu podstatné ( podrobněji viz rozsudek zdejšího soudu ze dne 13. 8. 2004, sp. zn. 22 Cdo 1445/2004 ). Právní hodnocení vlastnického titulu žalované ( 2010 ) dojde relevance až v pozdějším řízení o určení vlastnického práva, bude-li mezi státem a dědici M. P. vzhledem k následnému duplicitnímu zápisu v katastru nemovitostí vedeno. Nutno tu poznamenat, že vlastnictví právní předchůdkyně žalobce k přídělu z roku 1957 a její dobrá víra v platnost nabytí majetku jsou prokázány. Neprovedení intabulace vlastnického práva nabytého na základě přídělu ( tj. rozhodnutím státního orgánu ) v rozhodné době netvořilo překážku vzniku vlastnického vztahu k nemovitosti. Skutečnost, že žalobce v 90. letech nijak nezasahoval do restitučního řízení, vyznívajícího ve prospěch Ing. Š. ( právního předchůdce žalované ), považuje Nejvyšší soud za důsledek jeho nevědomosti o probíhající restituci, když sporný pozemek byl v řádném užívání jeho rodiny po desetiletí a on v tomto směru ve výkonu vlastnických oprávnění a v jeho obhospodařování nadále v dobré víře ( spolu se svou matkou ) pokračoval.
 Z pohledu koherence judikatorní praxe a regulativní ideje spravedlivého rozhodování je dále namístě upozornit, že obdobný spor byl – na základě jinak totožných skutkových zjištění – veden Okresním soudem v Kladně ( řízení sp. zn. 20 C 53/2011 ) z návrhu paní J. B. ohledně pozemku, sousedícího s předmětnou nemovitostí. Žalobě o určení vlastnického práva právní předchůdkyně tamní žalobkyně bylo také vyhověno, s tím, že následné odvolací řízení bylo pro zpětvzetí odvolání ze strany žalované zastaveno. Jednota právního řádu je přitom ohrožována v samém jádru, je-li o analogickém subjektivním nároku ( právu ) nestejně judikováno ( srov. k tomu teze nálezu Ústavního soudu ze dne 21. 2. 2012, sp. zn. Pl. ÚS 29/11 ). Všechny prezentované okolnosti ve svém souhrnu svědčí pro udržení právního závěru nižších instancí o určení vlastnictví M. P. ke spornému pozemku ke dni jejího úmrtí.
 Z výše uvedeného plyne, že uplatněné dovolací důvody nebyly naplněny, odvolací soud rozhodl ve věci správně a Nejvyšší soud proto dovolání žalované zamítl ( § 243b odst. 2 věta před středníkem o. s. ř. ).
 O nákladech dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 142 odst. 1 o. s. ř., za použití ustanovení § 150 téhož právního předpisu, umožňujícího nepřiznání náhrady nákladů řízení i v řízení úspěšnému účastníku ( zde žalobci ), jsou-li pro tento postup shledány důvody hodné zvláštního zřetele. Tyto dovolací soud spatřuje v nečinnosti M. P. a jejích právních nástupců, spočívající v nedostatku péče o zápis vlastnictví v pozemkové knize a posléze v příslušné evidenci nemovitostí, a vedoucí ke vzniku souzeného sporu.
 Proti tomuto rozsudku není přípustný opravný prostředek podle občanského soudního řádu.

V Brně dne 9. ledna 2013JUDr. Ludvík David, CSc.
předseda senátu

§ 91 odst. 1 o. s. ř.

§ 91 odst. 2 o. s. ř.

§ 462 obč. zák.

28 Cdo 2375/2012

Nejvyšší soud

Okresního soudu v Kladně

sp. zn. 20 C 152/2010

Krajského soudu v Praze

č. j. 23 Co 135/2012-99

Krajského soudu v Praze

Okresního soudu v Kladně

č. j. 20 C 152/2010-82

Odvolacím soudem

Odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 80 písm. c ) o. s. ř.

č. 46/1948 Sb.

odvolacího soudu

dovolacímu soudu

§ 150 o. s. ř.

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

dovolací soud

Nejvyšší soud

občanského soudního řádu

č. 404/2012 Sb.

účinným od 1. 1. 2013

§ 21a odst. 2 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolacím soudem

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. a ), b ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

dovolací soud

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

Odvolací soud

§ 91 odst. 1 o. s. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 32 Cdo 1675/2011

§ 91 odst. 2 o. s. ř.

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

č. 229/1991 Sb.

§ 462 obč. zák.

Okresního soudu v Kladně

č. j. 32 D-479/2008-142

zdejšího soudu

sp. zn. 22 Cdo 1445/2004

Nejvyšší soud

Okresním soudem v Kladně

sp. zn. 20 C 53/2011

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 29/11

odvolací soud

Nejvyšší soud

§ 150

dovolací soud


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Jana Eliáše, Ph.D., a soudců JUDr. Josefa Rakovského a Mgr. Zdeňka Sajdla v právní věci žalobkyně V. Č., zastoupené Mgr. Jitkou Hronovou, advokátkou se sídlem v Jihlavě, Husova 46, proti žalovaným 1. B. T., a 2. R. Č., o určení otcovství, vedené u Okresního soudu v Rychnově nad Kněžnou pod sp. zn. 4 C 34/2011, o návrhu matky na delegaci vhodnou, takto :

Věc vedená u Okresního soudu v Rychnově nad Kněžnou pod sp. zn. 4 C 34/2011 se přikazuje k projednání a rozhodnutí Okresnímu soudu v Jihlavě.
O d ů v o d n ě n í :V nadepsané věci bylo řízení zahájeno u Okresního soudu v Hradci Králové pod sp. zn. 9 C 97/2010, ten však následně vyslovil svou místní nepříslušnost a věc postoupil Okresnímu soudu v Rychnově nad Kněžnou ( viz usnesení Okresního soudu v Hradci Králové ze dne 11. 10. 2010, č. j. 9 C 97/2010-4 ).
Okresní soud v Rychnově nad Kněžnou předložil k rozhodnutí Nejvyššímu soudu ve smyslu ust. § 12 odst. 2, 3 o. s. ř. návrh matky na delegaci vhodnou.
Žalobkyně i žalovaná mají bydliště v J., kde sídlí rovněž advokátka žalobkyně. Za účelem zjištění poměrů v rodině žalobkyně bude zřejmě třeba, aby orgán sociálně-právní ochrany dětí provedl příslušná šetření. Žalovaný se k návrhu matky na delegaci nevyjádřil, ačkoliv mu byl doručen ( viz doručenka na č. l. 34 spisu ).
Podle ust. § 12 odst. 2 o. s. ř. může být přikázána věc jinému soudu téhož stupně z důvodu vhodnosti.
Důvod vhodnosti pro přikázání věci jinému soudu téhož stupně ve smyslu ust. § 12 odst. 2 o. s. ř. představují takové okolnosti, které umožňují hospodárnější, rychlejší nebo zejména po skutkové stránce spolehlivější a důkladnější projednání věci jiným než příslušným soudem.
Nejvyšší soud návrhu pro jeho opodstatněnost vyhověl a přikázal věc Okresnímu soudu v Jihlavě, v jehož obvodu má bydliště nezletilá ( žalovaná ) a její matka ( žalobkyně ), a kde současně sídlí advokátka žalobkyně.
Proti tomuto rozhodnutí není opravný prostředek přípustný.
V Brně dne 9. ledna 2013
JUDr. Jan E l i á š, Ph.D., v. r.
předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Rychnově nad Kněžnou

sp. zn. 4 C 34/2011

Okresního soudu v Rychnově nad Kněžnou

sp. zn. 4 C 34/2011

Okresnímu soudu v Jihlavě

Okresního soudu v Hradci Králové

sp. zn. 9 C 97/2010

Okresnímu soudu v Rychnově nad Kněžnou

Okresního soudu v Hradci Králové

č. j. 9 C 97/2010-4

Okresní soud v Rychnově nad Kněžnou

Nejvyššímu soudu

§ 12 odst. 2, 3 o. s. ř.

§ 12 odst. 2 o. s. ř.

§ 12 odst. 2 o. s. ř.

Okresnímu soudu v Jihlavě


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dne 8. září 2009 v senátě složeném z předsedy senátu Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Elišky Wagnerové ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatelky FRINGS, a. s., IČ 26749181, se sídlem Slavíkova 1510/19, Praha 2, zastoupené Mgr. Stanislavem Němcem, advokátem, se sídlem Vinohradská 32, Praha 2, proti rozsudku Městského soudu v Praze sp. zn. 11 Co 490/2008 ze dne 4. 3. 2009, rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 2 sp. zn. 11 C 1/2008 ze dne 16. 7. 2008 a o návrhu na zrušení části I. zákona č. 107/2006 Sb., o jednostranném zvyšování nájemného z bytu a o změně zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů a sdělení Ministerstva pro místní rozvoj č. 151/2007 Sb., č. 333/2006, č. 214/2008 a č. 180/2009 Sb., takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Ústavní stížností podanou k poštovní přepravě dne 18. 8. 2009 a doručenou Ústavnímu soudu dne 19. 8. 2009 se stěžovatelka domáhala zrušení v záhlaví specifikovaných rozhodnutí Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 2 a dále zrušení v záhlaví uvedených právních předpisů. Stěžovatelka ve své ústavní stížnosti tvrdí, že byla porušena její základní práva zaručená v čl. 11 a čl. 36 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ).

Napadeným rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 2 bylo vyhověno žalobě proti stěžovatelce, kterou se žalobci domáhali určení neplatnosti jednostranného zvýšení nájemného, zároveň s tím byl zamítnut vzájemný návrh stěžovatelky na určení výše nájemného za období od 1. 1. 2008. Odvolací městský soud napadeným rozsudkem potvrdil výrokovou část rozsudku obvodního soudu, když v části týkající se určení výše nájemného upravil odůvodnění rozhodnutí.

Stěžovatelka uvedla, že v řízení před obecnými soudy nepopírala, že při jednostranném zvýšení nájemného nevycházela z údajů uvedených ve sdělení MMR, ale že nájemné od 1. 1. 2008 jednorázově zvýšila na cílovou hodnotu. Obecné soudy tím, že aplikovaly ústavní stížností napadené právní předpisy, které dle stěžovatelky ústavně konformně nevyložily ( v souladu se závěry Ústavního soudu obsaženými v nálezech č. 528/2002 Sb., č. 231/2000 Sb. a č. 84/2003 Sb. ) porušily stěžovatelčino právo zaručené v čl. 11 a čl. 36 Listiny. Jelikož Ústavní soud otázku zvýšení nájemného po 1. 1. 2007 vyřešil ve svém stanovisku sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09, nelze již protiústavnost napadených právních předpisů překonat ústavně konformním výkladem, a proto stěžovatelka navrhla jejich zrušení.

Poté, co Ústavní soud posoudil argumenty stěžovatelky obsažené v ústavní stížnosti a konfrontoval je s obsahem napadených rozhodnutí, dospěl k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud především konstatuje, že není další instancí v systému obecného soudnictví. Úkolem Ústavního soudu je ochrana ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ČR ), nikoliv "běžné" zákonnosti. Ústavnímu soudu proto nepřísluší, aby prováděl přezkum rozhodovací činnosti obecných soudů ve stejném rozsahu jako obecné soudy v odvolacím, případně dovolacím řízení a aby věc posuzoval z hledisek běžné zákonnosti. Je pouze oprávněn posoudit, zda postup obecných soudů nevybočil v konkrétním případě z ústavních mezí a zda při takovém vybočení nebyly porušeny základní práva a svobody stěžovatelky. Hodnocením důkazů obecným soudem se Ústavní soud může zabývat jen tehdy, zjistí-li, že soud postupoval libovolně, tj. že jeho právní závěry jsou zjevně neudržitelné ve vztahu k učiněným skutkovým zjištěním, nebo že soud při svém postupu významně porušil procesní principy obsažené v ústavním pořádku či jde o rozhodnutí očividně nespravedlivé.

Ústavní soud je přesvědčen, že obecné soudy dostatečně zjistily skutkový stav, na který aplikovaly přiléhavou a ústavně konformně interpretovanou právní normu, když nárok stěžovatelky ( určení výše nájemného ) zamítly. Ke stejnému závěru pak dospěl Ústavní soud i ve vztahu k výroku o neplatnosti právního úkonu stěžovatelky ( jednostranného zvýšení nájemného ). Ve vztahu k vzájemnému návrhu stěžovatelky na určení výše nájemného uvádí Ústavní soud, že vadu rozsudku nalézacího soudu ( odkaz na možnost domáhat se zvýšení nájemného na podkladě zásad o bezdůvodném obohacení ) zhojil odvolací soud, kdy ten opravil odůvodnění zamítavého výroku s odkazem na účinnost zákona č. 107/2006 Sb. Jak uvedl odvolací soud, přijetím tohoto zákona ztratila od 1. 1. 2007 Ústavním soudem založená povinnost obecných soudů svým konstitutivním rozhodnutím dotvářet objektivní právo své opodstatnění ( str. 4 rozsudku odvolacího soudu ). V daném případě, jak je uvedeno výše, se jedná o nájemné za období od 1. 1. 2008, tedy za období po účinnosti zákona č. 107/2006 Sb. Zejména odvolací soud své rozhodnutí odůvodnil ústavně konformním způsobem a v souladu s judikaturou Ústavního soudu. Stěžovatel ve své ústavní stížnosti vytýká obecným soudům nedodržení zásady vyjádřené v čl. 89 odst. 2 Ústavy ČR, kdy dle jeho názoru plyne z rozhodnutí Ústavního soudu možnost se domáhat určení výše nájemného od podání žaloby, přičemž v době rozhodování obecných soudů jim ještě nemohly být známy závěry vyjádřené ve výše uvedeném stanovisku. K tomu uvádí Ústavní soud, že ve stěžovatelkou citovaném usnesení sp. zn. Pl. ÚS 7/07 ze dne 14. 8. 2008 ponechal právě otázku možnosti uplatnit žalobou nárok na určení výše nájemného i po účinnosti zákona č. 107/2006 Sb. v diskreci obecných soudů. Jelikož ze strany obecných soudů nebyla tato otázka řešena jednotně, přijalo plénum Ústavního soudu stanovisko ( sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09 ), ve kterém dospělo k totožnému závěru, jako odvolací soud v nyní projednávané věci. V daném případě senát neshledal důvod pro odchýlení se od názoru vysloveného v uvedeném stanovisku pléna.

Ve smyslu ust. § 74 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ) je projednatelný návrh na zrušení jen takového právního předpisu, jehož konkrétní aplikací došlo k porušení ústavním pořádkem chráněných práv. V takovém případě je příslušný senát Ústavního soudu povinen přerušit řízení o ústavní stížnosti proti konkrétnímu rozhodnutí či jinému zásahu orgánu veřejné moci a postoupit návrh na zrušení zákona plénu. Podle ustálené judikatury je však podmínkou takového postupu skutečnost, že ústavní stížnost je projednatelná meritorně, tedy že neexistují důvody pro odmítnutí ústavní stížnosti podle § 43 zákona o Ústavním soudu. Skutečnost, že návrh na zrušení právního předpisu lze podat pouze spolu s ústavní stížností, zároveň znamená, že ve vztahu k ústavní stížnosti má tento návrh akcesorickou povahu. V kontextu ústavní stížnosti je také posuzován a sdílí její osud. Lze shrnout, že návrh na zrušení právního předpisu podle § 74 předpokládá řádnou a projednatelnou ústavní stížnost; bez ní návrh na zrušení právního předpisu nelze platně učinit ( viz usnesení sp. zn. Pl. ÚS 25/08 ze dne 11. 9. 2008 ).

Nad rámec odůvodnění tohoto usnesení uvádí Ústavní soud, že s ohledem na výše uvedené může individuální stěžovatel ke zrušení navrhnout pouze takový právní předpis, resp. pouze takové jeho ustanovení, jehož uplatněním nastala skutečnost, která je předmětem ústavní stížnosti, tj. na jehož základě bylo vydáno ústavní stížností napadené rozhodnutí orgánu veřejné moci nebo způsoben jiný zásah do ústavně zaručených základních práv a svobod. Mezi ústavní stížností napadeným rozhodnutím nebo jiným zásahem orgánu veřejné moci a ustanovením právního předpisu navrženého ke zrušení musí existovat úzká vazba v tom smyslu, že nebýt napadeného ustanovení právního předpisu, nebylo by vydáno ani napadené rozhodnutí nebo uskutečněn jiný zásah orgánu veřejné moci, nebo by k nim došlo jinak co do obsahu a účinků zásahu a procedury, která mu předcházela. Stěžovatelka však napadla de facto celý zákon č. 107/2006 Sb., přičemž z odůvodnění napadených rozhodnutí je patrno, že v dané věci byly obecnými soudy aplikovány jen některá ustanovení tohoto zákona.

Ústavní soud neshledal v napadených rozhodnutích tvrzené porušení základních práv stěžovatelky a ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítl podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti tomuto usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 8. září 2009

Vojen Güttler
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

sp. zn. 11 Co 490/2008

Obvodního soudu pro Prahu 2

sp. zn. 11 C 1/2008

č. 107/2006 Sb.

č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

č. 151/2007 Sb.

č. 333/2006

č. 214/2008

č. 180/2009 Sb.

Ústavnímu soudu

Městského soudu v Praze

Obvodního soudu pro Prahu 2

Obvodního soudu pro Prahu 2

obvodního soudu

Ústavního soudu

č. 528/2002 Sb.

č. 231/2000 Sb.

č. 84/2003 Sb.

čl. 11 a čl. 36 Listiny

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolací soud

č. 107/2006 Sb

odvolací soud

Ústavním soudem

odvolacího soudu

č. 107/2006 Sb.

odvolací soud

Ústavního soudu

čl. 89 odst. 2 Ústavy ČR

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 7/07

č. 107/2006 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

odvolací soud

§ 74 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

Ústavního soudu

§ 43 zákona o Ústavním soudu

§ 74

sp. zn. Pl. ÚS 25/08

Ústavní soud

č. 107/2006 Sb.

Ústavní soud

Ústavního soudu