Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Františka Duchoně, soudců Vojena Gűttlera a Pavla Rychetského o ústavní stížnosti Ing. J. M., zastoupeného JUDr. Ivanou Kejmarovou, advokátkou se sídlem v Slušticích č.p. 1, p. Sibřina, proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 21. února 2008 sp. zn. 20 Co 522/2007 a rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 21. září 2007 sp. zn. 16 C 313/2003, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včas a řádně podanou ústavní stížností ve smyslu zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), se stěžovatel domáhá zrušení usnesení Městského soudu v Praze ze dne 21. února 2008 sp. zn. 20 Co 522/2007 a rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 21. září 2007 sp. zn. 16 C 313/2003 v řízení o výživné rozvedené manželky. Právní zástupkyně stěžovatele ani k výzvě Ústavního soudu z 23. února 2009 neodstranila vady podání ( v ústavní stížnosti navrhovala zrušit jinou sp. zn. 22 Co 522/2007 ), přes toto pochybení Ústavní soud věc stěžovatele projednal, neboť považoval odmítnutí ústavní stížnosti z těchto důvodů za formalistický přístup.

Stěžovatel v ústavní stížnosti měl za to, že napadenými rozhodnutími bylo zasaženo do jeho základních práv garantovaných čl. 1, čl. 3 odst.1, čl. 10, čl. 36 odst. 1, čl. 37 odst. 3, čl. 38 odst. 2, čl. 40 odst. 3 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ).

Podle odůvodnění ústavní stížnosti, stěžovatel tvrdil, že k porušení označených práv došlo tím, že obecné soudy - stručně řečeno - v řízení vydaly rozhodnutí, kterým byl stěžovatel zavázán platit výživné rozvedené manželce, aniž by byly splněny zákonné předpoklady. Soudy přiznaly rozvedené manželce stěžovatele jiné postavení než stěžovateli, stěžovatel se domnívá, že její invalidita ovlivnila obecné soudy, a proto omluvily její podvodná jednání vůči stěžovateli ( účelové zbavení se majetku, uložený pravomocný trest, protahování soudního řízení … ). V řízení nerespektovaly ustanovení občanského soudního řádu, neboť nebylo řádně provedeno dokazování a prokazatelně zjištěn stav věci, nepřihlédly ke všemu co vyšlo za řízení najevo, rozhodnutí jsou zmatečná a svévolně odůvodněná. Obecné soudy tímto postupem nutně svá rozhodování zatížily prvkem libovůle a napadená rozhodnutí tak zakládají porušení čl. 36 odst. 1 Listiny, jehož podstatou je právo na spravedlivý proces.

Stěžovatel tvrdil, že v řízení o výživné na rozvedenou manželku byla porušena jeho ústavně zaručená práva i tím, že soud svévolně si vyložil rozsudek o rozvodu manželství ( 13 C 312/2002-75 ), kde je uvedeno, že hlavní příčinou rozvratu manželství byly rozdílné představy o dalším společném životě a odvolací soud převzal závěry soudu prvního stupně jako správné. Obecné soudy nevzaly v úvahu chování bývalé manželky stěžovatele v dalších řízeních ( 3 T 153/2006, 39 Nc 811/2006 o vyklizení bytu, o vydání bezdůvodného obohacení atd. ) a z důvodu invalidity byla v řízení neoprávněně zvýhodněna.

Stěžovatel tvrdil, že obecné soudy postupovaly nesprávně, když soud I. stupně vyhověl žalobě bývalé manželky stěžovatele a odvolací soud jeho rozhodnutí převážně potvrdil.

Stěžovatel poukázal na judikaturu Ústavního soudu ( nález sp. zn. I. ÚS 236/07 ), která uvádí, že jestliže výše invalidního důchodu uspokojuje potřeby jiných poživatelů důchodové dávky, není důvodu, aby nebyly touto dávkou uspokojovány potřeby bývalé manželky stěžovatele. Stěžovatel navrhl, aby rozhodnutí napadená ústavní stížností byla zrušena.

II.

Ústavní soud si k posouzení ústavní stížnosti vyžádal spisy Obvodního soudu pro Prahu 5 sp. zn. 13 C 405/2001, 16 C 313/2003 z nichž vyplynuly následující skutečnosti.

Z vyžádaného spisu Obvodního soudu pro Prahu 5 sp. zn. 16 C 313/2003 Ústavní soud zjistil, že stěžovatelka podala dne 4. srpna 2003 návrh na určení výživného pro rozvedenou manželku podle § 92 zákona č. 94/1963 Sb., ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zák. o rodině" ). Rozsudkem ze dne 21. září 2007 ( 16 C 313/2003-354 ) rozhodl o povinnosti stěžovatele hradit na její výživu, jakožto rozvedené manželky, od 4. srpna 2003 do 30. června 2006 částku ve výši 8.000,- Kč měsíčně a od 1. července 2006 ve výši 7.000,- Kč měsíčně vždy nejpozději do 10. dne každého měsíce předem. Již splatné výživné od 4. srpna 2003 do 21. září 2007 ve výši 381.859,- Kč v pravidelných měsíčních splátkách po 8.000,- Kč spolu s běžným výživným pod ztrátou výhody splátek, počínaje dnem právní moci rozsudku. Dále byla zamítnuta žaloba co do výživného od 1. srpna 2003 do 3. srpna 2003 ve výši 8.000,- Kč měsíčně a od 19. července 2006 nadále do částky převyšující 7.000,- Kč. Dále uložil stěžovateli povinnost nahradit náklady Českému státu - na účet Obvodního soudu pro Prahu 5 - částku 4.200,- Kč do 15 dnů od právní moci rozsudku. Stěžovatel byl zavázán nahradit žalobkyni náklady řízení ve výši 63.159,20 Kč do 15 dnů od právní moci rozhodnutí.

Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 21. února 2008 ( 20 Co 522/2007-386 ) potvrdil ve vyhovujícím výroku o věci samé rozhodnutí soudu I. stupně ohledně částky 4.000,- Kč měsíčně od 4. srpna 2003 do 31. října 2006 a částky 6.000,- Kč měsíčně od 1. listopadu 2006 potvrzuje. Dále se rozsudek v tomto výroku mění tak, že se žaloba o určení výživného ve výši 4.000,- Kč měsíčně od 4. srpna 2003 do 30. června 2006, ve výši 3.000,- Kč měsíčně od 1. července 2006 do 31. října 2006 a ve výši 1.000,- Kč měsíčně od 1. listopadu 2006 zamítá. Výše nedoplatku na výživném byl změněn tak, že nedoplatek výživného za dobu od 4. srpna 2003 do 29. února 2008 ve výši 251.613,- Kč bylo uloženo stěžovateli splácet žalobkyni spolu s běžným výživným ve splátkách po 5.000,- Kč měsíčně, počínaje měsícem následujícím po právní moci rozsudku až do zaplacení, pod ztrátou výhody splátek. Stěžovateli bylo uloženo zaplatit žalobkyni na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů 49.381,- Kč k rukám právního zástupce do tří dnů od právní moci rozsudku. Stěžovateli bylo uloženo uhradit náklady Českému státu - na účet Obvodního soudu pro Prahu 5 - částku 374,- Kč a na soudním poplatku 3.000,- Kč do tří dnů od právní moci rozsudku.

III.

Ústavní soud dospěl k závěru, že stížnost splňuje podmínky předepsané zákonem o Ústavním soudu [§ 30 odst. 1, § 34, § 72 odst. 1 písm. a ), odst. 2, 4] a jako takovou ji v intencích namítaného porušení práv stěžovatele přezkoumal.

Ústavní soud především připomíná, že jeho úkolem je výlučně ochrana ústavnosti [čl. 83 Ústavy České republiky ( dále jen "Ústava" )]. Přestože je součástí soudní moci, upravené v hlavě čtvrté Ústavy, je vyčleněn ze soustavy obecných soudů, není jim proto ani nadřízen a nepřísluší mu zpravidla přehodnocovat jimi vedené řízení, pokud jím nedojde k porušení ústavně zaručených základních práv nebo svobod stěžovatele. Neposuzuje ani stanoviska a výklady obecných soudů ke konkrétním zákonným ustanovením ani jejich právní úvahy, názory a závěry, pokud nejde o otázky základních práv a svobod.

Ústavní soud poukazuje na svou ustálenou judikaturu, podle níž není součástí soustavy obecných soudů ( k tomu srov. např. nález ve věci III. ÚS 23/93 in Ústavní soud České republiky : Sbírka nálezů a usnesení - svazek 1., č. 5, Praha 1994 ), a nepřísluší mu posuzovat, zda stěžovatelem jiné právní hodnocení, za předpokladu, že v řízení nebylo porušeno některé z ústavně zaručených práv stěžovatele, nezakládá prostor pro zásah Ústavního soudu ( srov. obdobně též např. usnesení Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 168/05 in http :/nalus.usoud.cz ).

Podstata ústavní stížnosti spočívá v polemice se skutkovými a právními závěry rozsudků odvolacího a nalézacího soudu, a to ve zcela shodném smyslu a rozsahu, jak tyto námitky byly uplatněny již v řízení před obecnými soudy, s nimiž se oba soudy nejen zabývaly, ale v odůvodnění svých rozhodnutí se s nimi také náležitě vypořádaly ( § 157 odst. 2 o. s. ř. ). Pod aspektem ochrany ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ), jež výlučně zakládá ingerenci Ústavního soudu do rozhodovací činnosti obecných soudů, nelze tedy těmto soudům, jakož ani soudu prvního stupně, jehož rozhodnutí spočívá na shodných závěrech, nic vytknout. Právní názor, který obecné soudy zaujaly v souladu s ústavní zásadou nezávislosti soudní moci ( čl. 81, čl. 82 Ústavy ), má oporu ve zjištěném skutkovém stavu a argumentace stěžovatele při polemice s jejich právními závěry nepřekročila rámec jednoduchého práva.

Dle ustanovení § 92 odst. 1 zák. o rodině rozvedený manžel, který není schopen sám se uživit, může žádat od bývalého manžela, aby mu přispíval na přiměřenou výživu podle svých schopností, možností a majetkových poměrů. Nedohodnou-li se, rozhodne soud o výživném na návrh některého z nich. Dle § 93 zák. o rodině soud může rozvedenému manželovi, který se porušením manželských povinností na rozvratu manželství převážně nepodílel a kterému byla rozvodem způsobena závažná újma, přiznat proti jeho bývalému manželovi výživné ve stejném rozsahu, jako je vyživovací povinnost mezi manžely podle § 91 odst. 2 zák. o rodině. Podle ustanovení § 93 odst. 2 zák. o rodině může soud přiznat výživné nejdéle na dobu tří let od rozvodu.

Ve vztahu k právnímu hodnocení Ústavní soud konstatuje, že oba soudy došly ke shodnému závěru, že jsou splněny podmínky pro přiznání výživného pro rozvedenou manželku.

Odvolací soud k odvolání stěžovatele přezkoumal napadený rozsudek včetně řízení, které mu předcházelo dle § 212 a 212a o. s. ř. a konstatoval, že odvolání stěžovatele je zčásti důvodné. Odvolací soud doplnil obsáhlé dokazování soudu prvního stupně, z něhož dovodil, že nárok žalobkyně je plně odůvodněný ( dle § 92 odst. 1 zák. o rodině ) a pouze invalidní důchod žalobkyni nestačí na její nutné ani na přiměřené výdaje. Podle tohoto ustanovení má žalobkyně právo na výživné vůči žalovanému v rozsahu, který pokrývá její přiměřené náklady na výživu v nezbytném rozsahu.

Odvolací soud dospěl k závěru, že soud nalézací správně vyhověl návrhu žalobkyně na určení vyživovací povinnosti, avšak nesprávně jej posoudil podle § 93 odst. 1 zák. o rodině, který je vázán na ustanovení § 24b zák. o rodině. Odvolací soud konstatoval, že dle platného znění zák. o rodině manželství stěžovatele a žalobkyně bylo rozvedeno dle § 24 odst. 1 zák. o rodině ( před účinností novely zák. č. 91/1998 Sb. ), proto na daný případ bylo nutné aplikovat ustanovení § 92 odst. 1 zák. o rodině.

Námitku stěžovatele, že oba soudy přiznaly žalobkyni výživné v rozporu s dobrými mravy, nepovažuje Ústavní soud za opodstatněnou. Obecné soudy posuzují všechny zjištěné okolnosti případu ve vzájemné souvislosti a podmínky pro nepřiznání výživného dle § 96 odst. 2 zák. o rodině mohou být splněny pouze tehdy, pokud by tyto okolnosti svědčily ve prospěch stěžovatele.

Ústavní soud v posuzovaném případě neshledal, že by byla napadená rozhodnutí založena na právním názoru, který není ústavně konformní, a to ani vzhledem k tvrzenému porušení čl. 36 Listiny. Právo na spravedlivý proces znamená zajištění práva na spravedlivé občanské soudní řízení, v němž se uplatňují všechny zásady správného soudního rozhodování podle zákona a v souladu s ústavními principy. Právo na spravedlivý proces však podle konstantní judikatury Ústavního soudu není možné vykládat tak, jako by se garantoval úspěch v řízení, tj. že by jednotlivci bylo zaručováno přímo a bezprostředně právo na rozhodnutí podle jeho názoru odpovídající skutečným hmotně právním poměrům. Právní závěry soudů jsou výsledkem aplikace a interpretace právních předpisů, jež jsou v mezích ústavnosti, a evidentně nejsou v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními. Nelze považovat za porušení základních práv stěžovatele, jestliže rozhodnutí soudu neodpovídalo jeho názorům, spočívá-li podstata ústavní stížnosti toliko v polemice s právními závěry obecných soudů.

Pokud jde o stěžovatelovu námitku, vyjadřující nesouhlas s hodnocením provedených důkazů, pak z ústavního principu nezávislosti soudů vyplývá zásada volného hodnocení důkazů zakotvená v § 132 o. s. ř. a Ústavnímu soudu zásadně nepřísluší provádět přehodnocování dokazování, jež obecné soudy provedly, ale pouze zkoumat, zda napadenými rozhodnutími nebyla porušena stěžovatelova základní práva. Skutečnost, že po obsáhlém dokazování a vyhodnocení provedených důkazů dospěly obecné soudy k závěrům, se kterými se stěžovatel neztotožňuje, nemůže samo o sobě zakládat odůvodnění ústavní stížnosti. V tomto směru je tedy tvrzení stěžovatele o porušení zásad spravedlivého procesu ve vztahu k jeho osobě zjevně neopodstatněné.

Dle názoru Ústavního soudu tak postupovaly obecné soudy ústavně konformním způsobem a svým postupem nikterak nezasáhly do namítaných základních práv stěžovatele čl. 1, čl. 3 odst.1, čl. 10, čl. 36 odst. 1, čl. 37 odst. 3, čl. 38 odst. 2, čl. 40 odst. 3 Listiny; z obsahu spisu vyplývá, že obecné soudy provedly dokazování, které plně odpovídalo požadavkům práva na spravedlivý proces, přičemž dostály všem právům účastníků řízení, a v rámci nezávislého soudního rozhodování na zjištěný skutkový stav zcela konformním způsobem aplikovaly příslušná ustanovení platného práva, když argumentace judikaturou Ústavního soudu nebyla shledána případnou.

Ze shora uvedených důvodů byla ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako návrh zjevně neopodstatněný odmítnuta.

Poučení :'Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné ( § 43 odst. 3 zákona o Ústavním soudu ).

V Brně dne 17. března 2009

František Duchoň v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

sp. zn. 20 Co 522/2007

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 16 C 313/2003

č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Městského soudu v Praze

sp. zn. 20 Co 522/2007

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 16 C 313/2003

Ústavního soudu

sp. zn. 22 Co 522/2007

Ústavní soud

občanského soudního řádu

čl. 36 odst. 1 Listiny

13 C 312/2002-75

odvolací soud

soudu prvního stupně

3 T 153/2006

39 Nc 811/2006

odvolací soud

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 236/07

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 13 C 405/2001

16 C 313/2003

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 16 C 313/2003

Ústavní soud

§ 92 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

zák. o rodině

16 C 313/2003-354

Obvodního soudu

Městský soud v Praze

20 Co 522/2007-386

Obvodního soudu

Ústavní soud

Ústavním soudu

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy České republiky

Ústavní soud

III. ÚS 23/93

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 168/05

§ 157 odst. 2 o. s. ř.

čl. 83 Ústavy

Ústavního soudu

soudu prvního stupně

čl. 81, čl. 82 Ústavy

§ 92 odst. 1 zák. o rodině

§ 93 zák. o rodině

§ 91 odst. 2 zák. o rodině

§ 93 odst. 2 zák. o rodině

Ústavní soud

§ 212 a 212a o. s. ř.

Odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 92 odst. 1 zák. o rodině

§ 93 odst. 1 zák. o rodině

§ 24b zák. o rodině

Odvolací soud

§ 24 odst. 1 zák. o rodině

§ 92 odst. 1 zák. o rodině

Ústavní soud

§ 96 odst. 2 zák. o rodině

Ústavní soud

čl. 36 Listiny

Ústavního soudu

§ 132 o. s. ř.

Ústavnímu soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

§ 43 odst. 3 zákona o Ústavním soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dne 2. prosince 2008 v senátu složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Františka Duchoně a Elišky Wagnerové ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele M. D. S., zastoupeného JUDr. Klárou Veselou-Samkovou, advokátkou se sídlem Španělská 6, Praha 2, směřující proti rozsudku Obvodního soudu v pro Prahu 9 ze dne 13. 4. 2006, č. j. 19 C 253/2005-37, rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 7. 11. 2006, č. j. 55 Co 309/2006-60, a usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24.9. 2008, č. j. 26 Cdo 1019/2007-74, takto :

I. Ústavní stížnost se odmítá.

II. Úhrada nákladů na právní zastupování se stěžovateli nepřiznává.

Odůvodnění :

Ústavní stížností podanou k poštovní přepravě dne 21. 11. 2008, tedy podanou ve lhůtě 60 dnů od doručení napadeného rozsudku ( § 72 odst. 3 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), brojí stěžovatel proti výše citovaným rozhodnutím Obvodního soudu pro Prahu 9, Městského soudu v Praze a Nejvyššího soudu, neboť má za to, že jimi došlo k porušení čl. 1 a čl. 3 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), čl. 11 Listiny a čl. 1 Protokolu č. 1 k Úmluvě o ochraně lidských práv a svobod ( dále jen "Protokol k Úmluvě" ) a čl. 36 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy.

Stěžovatel podal k Obvodnímu soudu pro Prahu 9 žalobu na vyklizení bytu proti žalovanému O. R., neboť podle jeho názoru užívá byt bez právního důvodu. Podle stěžovatele byla nájemní smlouva uzavřená dne 12. 9. 2002 neplatná, neboť neobsahovala výši nájemného a úhrad za plnění spojená s užíváním bytu a ani v ní nebyl uveden řádný způsob jejich určení. Obvodní soud zjistil, že ohledně výše nájemného a záloh na služby spojené s užíváním bytu nájemní smlouva odkazuje jednak na příslušné platné právní předpisy a jednak na vydaný evidenční list. Stěžovatel podle obvodního soudu své tvrzení o absolutní neplatnosti nájemní smlouvy neprokázal.

Proti rozsudku obvodního soudu podal stěžovatel odvolání, o kterém rozhodl městský soud tak, že je potvrdil, neboť soud prvního stupně si podle názoru soudu odvolacího pro své rozhodnutí opatřil postačující skutková zjištění, zjištěné skutečnosti správně hodnotil a věc posoudil správně i po stránce právní.

Proti těmto rozhodnutím podal stěžovatel dovolání, které bylo usnesením Nejvyššího soudu odmítnuto z důvodu nepřípustnosti, neboť napadená rozhodnutí nemají po právní stránce zásadní význam. Nejvyšší soud odkázal na svou judikaturu, podle které "způsobem výpočtu" nájemného a úhrady za plnění spojená s užíváním bytu je třeba rozumět takové ujednání, které obsahuje způsob výpočtu nájemného a úhrady za služby, tj. lze dle něj dospět ke konkrétní peněžité částce ( rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 19. ledna 2005, sp. zn. 26 Cdo 2041/2003 ). Nejvyšší soud také již dovodil, že jde-li o techniku výpočtu nájemného a úhrad za plnění poskytovaná s užíváním bytu, lze - i po zrušení vyhlášky č. 176/1993 Sb. nálezem Ústavního soudu ( nález č. 231/2000 Sb. ) - na tuto vyhlášku v nájemní smlouvě odkázat ( srov. např. rozsudek ze dne 20. října 2005, sp. zn. 26 Cdo 2724/2004 ). Nejvyšší soud uzavřel, že "jestliže odvolací soud v daném případě pokládal odkaz na příslušný právní předpis ( určený tím, že platil v době uzavření nájemní smlouvy - výměr Ministerstva financí 06/2002 ) za dostačující z hlediska naplnění obsahových náležitostí nájemní smlouvy ( zvláště za situace, kdy konkrétní výpočet byl již proveden v evidenčním listu, na který nájemní smlouva rovněž odkazovala ), neodchýlil se od ustálené judikatury."

Jak stěžovatel uvádí v ústavní stížnosti, k porušení čl. 11 Listiny a čl. 1 Protokolu k Úmluvě mělo dojít tím, obecné soudy náležitým způsobem nezohlednily zásadní nedostatek v náležitostech smlouvy, neboť smlouva neobsahuje řádně stanovenou výši nájemného za užívaný byt. Jak uvádí stěžovatel, není vůbec zřejmé, jakého evidenčního listu se smlouva dovolává a na jaké platné právní předpisy odkazuje. Stěžovatel upozorňuje, že v době uzavření nájemní smlouvy již neplatila vyhláška č. 176/1993 Sb., neboť byla zrušena nálezem č. 231/2000 Sb. a to ke dni 31. 12. 2001. Následně vydaný výměr Ministerstva financí č. 06/2002 byl zrušen nálezem Ústavního soudu č. 528/2002 Sb. ke dni 18. 11. 2002. Stěžovatel uvádí, že si je vědom toho, že k zrušení došlo až po podpisu smlouvy, argumenty Ústavního soudu však považuje za zcela zásadní. Stěžovatel z nich dovozuje, že nelze souhlasit s názorem Nejvyššího soudu, protože "není možné, aby byl platný smluvní odkaz na vyhlášku, která byla zrušena pro rozpor s ústavními předpisy." Porušení čl. 1 Listiny a čl. 3 Listiny stěžovatel spatřuje v tom, že podle ust. § 696 odst. 1 občanského zákoníku platného ke dni uzavření smlouvy měl být pro změnu podmínek nájemní smlouvy stanoven zvláštní právní předpis. Takovýto předpis, který by vyrovnal postavení smluvních stran, nicméně nebyl přijat ( odhlédneme-li od zákona č. 107/2006 Sb. účinného po pravomocném skončení sporu ), a proto je podle stěžovatele úprava nájemní smlouvy v důsledku nečinnosti zákonodárce nevyvážená a diskriminuje stěžovatele. Důsledkem nečinnosti zákonodárce je protiústavní stav, neboť zákonodárce nepřijetím určité zákonné úpravy zasáhl do ústavou chráněného zájmu. Protože smlouva mezi právním předchůdcem stěžovatele a nájemcem byla uzavřena na dobu neurčitou a zákon i smlouva neumožňují provést jednostranně změny, je smlouva podle názoru stěžovatele protizákonná a tedy neplatná. Porušením práva na spravedlivý proces dle čl. 36 Listiny a čl. 6 Úmluvy pak mělo dojít tím, že obvodní soud nepostupoval a nerozhodoval zcela nestranně, neboť v odůvodnění svého rozhodnutí použil slovo "šikanózní" pro označení jednání stěžovatele vůči nájemcům v domě. Dále stěžovatel tvrdí, že k porušení práva na spravedlivý proces mělo dojít postupem soudů při hodnocení důkazů, neboť smlouva prý nebyla prozkoumána jako celek.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud ustáleně judikuje, že jeho úkolem je jen ochrana ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ČR ). Ústavní soud není povolán k přezkumu správnosti aplikace podústavního práva a zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen tehdy, shledá-li současně porušení základního práva či svobody [§ 82 odst. 2 písm. a ) zákona Ústavním soudu].

Ústavní soud po důkladném seznámení se s napadenými rozhodnutími a s argumenty obsaženými v ústavní stížnosti konstatuje, že obecné soudy dostatečně zjistily skutkový stav, na který aplikovaly přiléhavou a ústavně konformně interpretovanou právní normu. Obecné soudy předně ústavně přijatelně posoudily otázku způsobu stanovení výše nájemného, které představuje obligatorní náležitost nájemní smlouvy, a proto Ústavní soud nemá důvod k zásahu do těchto rozhodnutí z důvodu, že jimi bylo porušeno vlastnické právo stěžovatele garantované čl. 11 Listiny a čl. 1 Protokolu k Úmluvě.

Ústavní soud podotýká, že posouzení dané věci je spojeno s otázkou účinků nálezů Ústavního soudu. Z ust. § 58 odst. 1 zákona o Ústavním soudu vyplývá, že jsou nálezy podle § 57 odst. 1 písm. a ) vykonatelné dnem jejich vyhlášení ve Sbírce zákonů, pokud nerozhodne Ústavní soud jinak. Nález č. 231/2000 Sb. zrušující vyhlášku č. 176/1993 Sb. nabyl účinnosti dnem 31.12. 2001 a nález č. 528/2002 Sb. zrušující výměr Ministerstva financí č. 06/2002 dnem vyhlášení ve Sbírce zákonů, tj. 18. 12. 2002. Z principu právní jistoty a důvěry občanů v právo vyplývá, že právní vztahy vzniklé na základě později Ústavním soudem zrušeného právního předpisu nelze v žádném případě prohlásit za protizákonné či dokonce neústavní. Tomu odpovídá koncepce ust. § 71 zákona o Ústavním soudu, která mj. v odst. 2 stanoví, že dokonce pravomocná rozhodnutí vydaná na základě právního předpisu, který byl zrušen zůstávají nedotčena. Tím spíše je logické, že nedotčenými zůstávají i práva a povinnosti vzniklé ze zrušených předpisů, jak stanoví odst. 4 tohoto ustanovení. Nájemní smlouva byla uzavřena za účinnosti tehdy platného právního předpisu, který pozbyl platnosti na základě derogačního nálezu Ústavního soudu daleko později, než došlo k uzavření nájemní smlouvy, a proto byla nájemní smlouva sjednána platně a nelze se skrze ni dovolávat porušování vlastnického práva garantovaného čl. 11 Listiny a čl. 1 Protokolu k Úmluvě, jak to namítá stěžovatel.

Také namítané porušení čl. 1 Listiny a čl. 3 Listiny je liché, neboť nájemní smlouvou samotnou nemohlo dojít k porušení principu rovnosti a k diskriminaci. V základu kategorie rovnosti stojí idea srovnatelnosti, tj. otázka, kdo je s kým roven, či srovnatelný. Každá komparace předpokládá identická či srovnatelná kritéria. Vlastník v této situaci není ve srovnatelné pozici s nájemníkem, a proto nemůže jít o diskriminaci.

Namítané porušení práva na spravedlivý proces garantovaného čl. 36 Listiny a čl. 6 Úmluvy není pak řádně odůvodněno, neboť stěžovatel nepředložil Ústavnímu soudu žádné ústavněprávní argumenty, které by jeho tvrzení stran porušení práva na spravedlivý proces dokládaly.

Ústavní soud proto konstatuje, že soudy ústavně přijatelně posoudily otázku platnosti nájemní smlouvy jako předpokladu pro posouzení žaloby na vyklizení bytu a Ústavní soud nemá důvod k zásahu do jejich rozhodnutí. S ohledem na výše uvedené Ústavní soud podanou ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků odmítl podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako návrh zjevně neopodstatněný.

Vzhledem k tomu, že ústavní stížnost byla odmítnuta, nemohlo být vyhověno návrhu stěžovatele na úhradu jeho nákladů řízení vzniklých zastoupením advokátem ( § 62 odst. 4 a § 83 odst. 1 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ).

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 2. prosince 2008

Vojen Güttler
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Obvodního soudu v pro Prahu 9

č. j. 19 C 253/2005-37

Městského soudu v Praze

č. j. 55 Co 309/2006-60

Nejvyššího soudu

č. j. 26 Cdo 1019/2007-74

§ 72 odst. 3 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Obvodního soudu pro Prahu 9

Městského soudu

Nejvyššího soudu

čl. 11 Listiny

čl. 36 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy

Obvodnímu soudu pro Prahu 9

Obvodní soud

obvodního soudu

obvodního soudu

městský soud

soud prvního stupně

soudu odvolacího

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 26 Cdo 2041/2003

Nejvyšší soud

č. 176/1993 Sb.

Ústavního soudu

č. 231/2000 Sb.

sp. zn. 26 Cdo 2724/2004

Nejvyšší soud

odvolací soud

č. 176/1993 Sb.

č. 231/2000 Sb.

Ústavního soudu

č. 528/2002 Sb.

Ústavního soudu

Nejvyššího soudu

čl. 1 Listiny a čl. 3 Listiny

§ 696 odst. 1 občanského zákoníku

107/2006 Sb.

čl. 36 Listiny

čl. 6 Úmluvy

obvodní soud

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 11 Listiny

čl. 1 Protokolu k Úmluvě

Ústavní soud

Ústavního soudu

§ 58 odst. 1 zákona o Ústavním soudu

§ 57 odst. 1 písm. a )

Ústavní soud

č. 231/2000 Sb.

176/1993 Sb.

č. 528/2002 Sb.

Ústavním soudem

§ 71 zákona o Ústavním soudu

odst. 2

Ústavního soudu

čl. 11 Listiny

čl. 1 Protokolu k Úmluvě

čl. 1 Listiny

čl. 3 Listiny

čl. 36 Listiny

čl. 6 Úmluvy

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dnešního dne soudcem zpravodajem JUDr. Vladimírem Klokočkou ve věci ústavní stížnosti stěžovatele Ing. Z. K., zast. JUDr. V. V., advokátem, proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 1, sp. zn. 13 C 76/97, ze dne 9. 6. 1998, a rozsudku Městského soudu v Praze, sp. zn. 13
Co 87/99, takto,

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

V ústavní stížnosti, která byla Ústavnímu soudu doručena dne 30. 6. 1999, stěžovatel uvedl, že podal žalobu na náhradu za nucené omezení jeho vlastnických práv. Dále uvedl, že stávající legislativní omezení v bytových věcech včetně cenové regulace škodí veřejnému zájmu. Domnívá se, že napadenými rozsudky byla porušena jeho základní ústavní práva a navrhl, aby ústavní soud vydal nález, v němž vysloví, že : "1 ) Legislativní ošetření nájemních vztahů v ČR regulací nájemného je nucené omezení vlastnického práva a stěžovatel je v právu s žádostí o náhradu, 2 ) v rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 1 a v rozsudku Městského soudu se odkládá vykonatelnost rozhodnutí do doby zrušení všech v občanském zákoníku paragrafovaných omezení vlastnických práv specifikovaných k bytům, a 3 ) vydává předběžné opatření, aby kompetentní orgány státu jednaly s občanskými sdruženími zaměřenými na bytovou politiku v intencích podnětu zaslaného MMR v březnu 1998 resp. květnu 1998".

Vzhledem k tomu, že stěžovatelův návrh nebyl sepsán advokátem a vykazoval i jiné vady, upozornil Ústavní soud dopisem ze dne 10. 8. 1999 stěžovatele i jeho právního zástupce na nezbytnost uvedení podaného návrhu do souladu s příslušnými ustanoveními zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů. Dne 2. 9. 1999 obdržel Ústavní soud dopis podepsaný jak stěžovatelem, tak jeho právním zástupcem, v němž uvedli, že formální stránku ústavní stížnosti podle zákona dodrželi a dodali, že v jejich podání jde o vytvoření rovnoprávného vztahu mezi třemi subjekty bytové politiky. Jde o rovnoprávný vztah tří složek - vlastník, uživatel, stát. Uvedli, že v podstatě požadují, aby kompetentní státní moc odpovědně jednala v dané věci i s řadovými občany, kteří jí předložili nebo předloží podnět k řešení.

Ústavní soud po přezkoumání ústavní stížnosti a jejího doplnění dospěl k závěru, že stěžovatel vytýkané vady návrhu neodstranil. Neuvedl, která jeho základní práva a svobody byla rozhodnutím soudů porušena, nebyly v něm vylíčeny rozhodující skutečnosti a nebylo z něj patrno, čeho se stěžovatel domáhá ( § 34 odst. 1 zákona č. 182/1993 Sb., ve znění pozdějších předpisů ). Petit ústavní stížnosti je formulován způsobem, který nedovoluje Ústavnímu soudu o něm věcně rozhodnout, neboť k vydání nálezu formulovaného stěžovatelem není Ústavní soud příslušný.

Ústavnímu soudu tedy nezbylo, než podaný návrh mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků usnesením odmítnout podle ustanovení § 43 odst. 1 písm. a ) a d ) zákona č. 182/1993 Sb., ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti rozhodnutí Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně 19. září 2000

Prof.JUDr. Vladimír Klokočka, DrSc.
soudce Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 1

sp. zn. 13 C 76/97

Městského soudu

Ústavnímu soudu

Obvodního soudu pro Prahu 1

Městského soudu

Ústavní soud

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 34 odst. 1 zákona č. 182/1993 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

Ústavního soudu


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Nájem bytu
Dotčené předpisy : § 696 odst. 1 obč. zák.
§ 80 písm. c ) o. s. ř.
Kategorie rozhodnutí : C

 26 Cdo 4401/2008

ROZSUDEK

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Doc. JUDr. Věry Korecké, CSc., a soudců JUDr. Miroslava Feráka a JUDr. Lubomíra Ptáčka ve věci žalobce R. P., zastoupeného Mgr. Markem Janstou, advokátem se sídlem Mladá Boleslav, Palackého 267, proti žalovanému M. A., o zvýšení nájemného, vedené u Okresního soudu v Liberci pod sp. zn. 15 C 231/2004, o dovolání žalobce proti rozsudku Krajského soudu v Ústí nad Labem – pobočky v Liberci ze dne 2. června 2008, č. j. 35 Co 325/2007-72, takto :

Rozsudek Krajského soudu v Ústí nad Labem – pobočky v Liberci ze dne 2. června 2008, č. j. 35 Co 325/2007-72, se zrušuje a věc se vrací krajskému soudu k dalšímu řízení.
O d ů v o d n ě n í :Podanou žalobou ( po její změně připuštěné usnesením Okresního soudu v Liberci ze dne 18. 4. 2006, č. j. 15 C 231/2004-24 ) se žalobce domáhal, aby žalovaný jako nájemce bytu níže popsaného byl povinen od podání žaloby, tj. od 27. 5. 2004 platit nájemné a služby s tímto bytem spojené v celkové výši 2.274,- Kč měsíčně.

Okresní soud v Liberci ( soud prvního stupně ) rozsudkem ze dne 10. 7. 2006, č. j. 15 C 231/2004-52, uložil žalovanému jako nájemci bytu III. kategorie o výměře 40,85 m2 situovaného v I. nadzemním podlaží domu č. p. 539 v M. ulici v L. ( dále jen „ předmětný byt “, resp. „ byt “ a „ předmětný dům “, resp. „ dům “ ) povinnost hradit žalobci jako pronajímateli od 27. 5. 2004 na nájemném částku 2.274,- Kč měsíčně ( výrok I. ), s tím, že nedoplatek vzniklý za období od 27. 5. 2004 do června 2006 ve výši 39.048,- Kč je povinen zaplatit žalobci ve splátkách po 500,- Kč měsíčně splatných spolu s běžným nájemným, počínaje měsícem následujícím po právní moci rozsudku ( výrok II. ); zároveň rozhodl o náhradě nákladů řízení ( výrok III. ).

Po provedeném dokazování vzal za prokázáno, že žalovaný užívá předmětný byt na základě nájemní smlouvy ze dne 21. 2. 2000 uzavřené s právním předchůdcem žalobce ( městem L. ), že měsíční nájemné činilo celkem částku 656,- Kč ( 614,- Kč bez ceny za vybavení bytu ), že žalobce je zapsán v katastru nemovitostí jako vlastník předmětného domu, že dle znaleckého posudku činila cena domu určená výnosovým ( minusovým ) způsobem částku 2.025.350,- Kč, a že k dohodě o zvýšení nájemného mezi účastníky nedošlo. Na tomto skutkovém podkladě dospěl k závěru, že žaloba je důvodná. S ohledem na nálezy Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 93/2005, sp. zn. IV. ÚS 111/2006, sp. zn. I. ÚS 47/2005, Pl. ÚS 20/05 a rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci HUTTEN-CZAPSKA proti Polsku ( stížnost č. 35014/97 ) dovodil, že mezi ochranou vlastnického práva žalobce a nájemního práva žalovaného existuje neúměrná disproporce, protože právo nájemce požívá mnohonásobně vyšší ochrany, neboť žalovaný platí nájemné, které zdaleka neodpovídá výši oprávněných nákladů na tento byt, a že vzhledem k tomu, že chybí platný právní předpis upravující výši nájemného ve smyslu § 696 odst. 1 obč. zák., má soud možnost dotvářet právo, tj. nedojde-li mezi nájemcem a pronajímatelem k dohodě o zvýšení nájemného, je příslušným určit výši nájemného. Výši měsíčního nájemného pak stanovil vlastní úvahou v souladu s ustanovením § 136 o. s. ř., a to ve výši 2.274,-Kč, tak, jak požadoval žalobce. Vzhledem k tomu, že žalobce požadoval a dokládal tzv. nákladové nájemné, které je o 40 % nižší než místní obvyklé nájemné, soud prvního stupně se již místně obvyklým nájemným nezabýval. Výši nájemného přitom považoval za přiměřenou i osobním a majetkovým poměrům žalovaného ( který pobírá toliko starobní důchod ve výši 8.605,- Kč ). Dále dovodil, že v daném případě nebylo možno postupovat podle zákona č. 107/2006 Sb. ( jak požadoval žalovaný ), neboť zvýšení nájemného bylo požadováno za období od 27. 5. 2004, tj. za období, kdy tento zákon ještě nebyl účinný.

K odvolání žalovaného Krajský soud v Ústí nad Labem – pobočka v Liberci ( soud odvolací ) rozsudkem ze dne 2. 6. 2008, č. j. 35 Co 325/2007-72, rozsudek soudu prvního stupně ve výroku I. změnil tak, že určil nájemné z předmětného bytu v období od 27. 5. 2004 do 31. 12. 2006 ve výši 795,- Kč měsíčně, a ve zbývající části žalobu zamítl, ve výroku II. jej zrušil, a rozhodl o nákladech před soudy obou stupňů. Odvolací soud ( vycházeje ze skutkových závěrů soudu prvního stupně, s nimiž se ztotožnil ) uvedl, že se žalobce domáhal zvýšení nájemného z částky 656,- Kč na částku 2.774,- Kč, nikoliv uložení povinnosti žalovanému zaplatit dlužné nájemné, a že tedy žaloba je podle svého obsahu ( §41 odst. 2 o. s. ř. ) žalobou na určení ve smyslu § 80 písm. c ) o. s. ř. Dále dovodil, že žalobce má naléhavý právní zájem na požadovaném určení za období od podání žaloby, tj. od 27. 5. 2004 do 31. 12. 2006, a to z důvodu neexistence právního předpisu, jež by upravoval postup při jednostranném zvýšení nájemného; na určení nájemného od 1. 1. 2007 však již naléhavý právní zájem nemá, neboť s účinností od 31. 3. 2006 již žalobce jako pronajímatel může zvyšovat nájemné za období od 1. 1. 2007 za podmínek stanovených zákonem č. 107/2006 Sb., a proto v této části žaloba není důvodná. Pokud jde zvýšení nájemného v období od 27. 5. 2004 do 31. 12. 2006, konstatoval, že zákon č. 107/2006 Sb. s ohledem na zákaz retroaktivity sice použít nelze, avšak vzhledem k tomu, že obsahuje hlediska a mechanismy pro zvýšení nájemného ( zohledňuje kvalitu a polohu bytu a vyjadřuje záměr, aby k narovnání mezi nájemným regulovaným a tržním docházelo postupně ), lze jej použít jako vodítko i pro zvýšení nájemného za dobu předcházející jeho účinnosti. Vytkl soudu prvního stupně, že sice správně přihlédl k hodnotě nemovitosti, k výši nákladů na ni vynakládaných a k jejich předpokládané návratnosti, nedostatečně však respektoval, že k vyrovnání regulovaného a tržního nájemného by mělo docházet postupně. Aktuální nájemné činilo 15,03 Kč/m2 ( při výměře 40,85m2 a nájemné celkem 614,- Kč bez vybavení bytu ). Vzhledem k tomu, že se jednalo o byt se sníženou kvalitou dle § 2 písm. e ) zákona č. 107/2006 Sb., pak podle přílohy č. 4a sdělení Ministerstva pro místní rozvoj č. 333/2006 Sb. maximální přírůstek nájemného od 1. 1. 2007 je 29,5 %; zvýšené nájemné tedy činí 19,46 Kč/m2, tj. celkem 795,- Kč. Odvolací soud proto změnil rozsudek soudu prvního stupně ve výroku I. tak, že určil, že nájemné z bytu v období od 27. 5. 2004 do 31. 12. 2006 činí 795,- Kč měsíčně, ve zbytku žalobu pro neexistenci naléhavého právního zájmu zamítl. Výrok II. rozsudku soudu prvního stupně, jímž byl vyčíslen nedoplatek na nájemném za období od 27. 5. 2004 do června 2006 a uloženo jeho zaplacení žalovanému, zrušil, neboť soud prvního stupně v této části v rozporu s ustanovením § 153 odst. 2 o. s. ř. překročil žalobu.

Proti rozsudku odvolacího soudu podal žalobce dovolání, jehož přípustnost opřel o ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. a namítá, že napadené rozhodnutí vychází z nesprávného právního posouzení věci. Shrnuje dosavadní průběh řízení a vyjadřuje nesouhlas se závěrem odvolacího soudu. Uvádí, že i když budou na předmětný spor aplikována příslušná ustanovení zákona č. 107/2006 Sb., nebude dodržena zásada ochrany jeho vlastnických práv, která se váže k předmětnému bytu, a to z toho důvodu, že tímto zákonem umožněné zvýšení nájemného nepokrývá ani vlastní náklady spojené s provozem nemovitosti a neumožní mu akumulaci finančních prostředků potřebných na udržení stávajícího stavu nemovitosti, či dokonce na její rekonstrukci. Zcela je pak pominuta alimentační složka takto navýšeného nájemného, neboť ve smyslu výše uvedeného zákona není prostor pro jakoukoliv tvorbu zisku z nájemného hrazeného žalovaným. Konstatuje, že v jím požadovaném nájemném ve výši 2.274,- Kč měsíčně jsou zohledněny náklady spojené s údržbou a opravami nemovitosti včetně minimálního zisku ve výši 6 % z nájemného, přičemž taková míra zisku nemůže být chápána jako nepřiměřená a odporující dobrým mravům zejména proto, že kopíruje výši úrokové sazby, za kterou jsou poskytovány běžné spotřebitelské úvěry občanům. Dále poukazuje na to, že průměrné tržní nájemné za byty obdobné velikosti a kvality je v L. cca o 100 % vyšší než jím požadované nájemné. Vytýká odvolacímu soudu, že „ v odůvodnění svého rozhodnutí se omezil na konstatování obecných závěrů bez přihlédnutí k tomu, zda postup zvyšovaní nájemného podle citovaného zákona č. 107/2006 Sb. koresponduje s dobrými mravy a je v souladu s ústavně zaručenými základními právy občanů ČR “, a namítá že jím zvolený postup ( na rozdíl od postupu soudu prvního stupně ) s nimi v souladu není. Navrhl, aby bylo napadené rozhodnutí zrušeno a věc byla vrácena odvolacímu soudu k dalšímu řízení.

Žalovaný se k podanému dovolání nevyjádřil.

Podle čl. II bodu 12. věty před středníkem zákona č. 7/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony, dovolání proti rozhodnutím odvolacího soudu vyhlášeným ( vydaným ) přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona ( tj. před 1. červencem 2009 ) se projednají a rozhodnou podle dosavadních právních předpisů. Bylo-li napadené rozhodnutí vydáno dne 2. června 2008, Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací dovolání projednal a o něm rozhodl podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění před novelou provedenou zákonem č. 7/2009 Sb. ( dále opět jen „ o. s. ř.” ).

Nejvyšší soud – poté, co shledal, že dovolání bylo podáno včas, osobou k tomu oprávněnou – účastníkem řízení ( § 240 odst. 1 o. s. ř. ), za splnění podmínky advokátního zastoupení dovolatele ve smyslu § 241 odst. 1 a 4 o. s. ř. – se zabýval jeho přípustností.

Při řešení otázky přípustnosti dovolací soud nejprve posuzoval, zda rozsudek odvolacího soudu je rozsudkem měnícím ve smyslu ustanovení § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř. Pro úvahu, jde-li o rozsudek ( byť i jen zčásti ) měnící, je rozhodující nikoli to, zda odvolací soud formálně rozhodl podle § 220 o. s. ř., nebo zda postupoval podle § 219 o. s. ř., nýbrž to, zda odvolací soud posoudil práva a povinnosti v právních vztazích účastníků řízení po obsahové stránce jinak, než soud prvního stupně ( shodně srov. též důvody rozhodnutí uveřejněných pod čísly 47 a 27 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, ročník 1998 a 1999 ). Jak plyne z porovnání obsahu jednotlivých výroků napadeného rozsudku s rozsudkem soudu prvního stupně, jedná se v celém rozsahu o rozsudek měnící ( a to i v části, v níž odvolací soud zrušil rozsudek soudu prvního stupně ve výroku II. ), a dovolání je proto přípustné dle § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř., neboť směřuje proti rozsudku odvolacího soudu, jímž byl změněn rozsudek soudu prvního stupně.

Podle ustanovení § 242 odst. 3 o. s. ř. je dovolací soud vázán nejen rozsahem dovolání, ale i uplatněným dovolacím důvodem, včetně toho, jak jej dovolatel obsahově vymezil. Je-li dovolání přípustné, dovolací soud přihlédne též k vadám uvedeným v § 229 odst. 1, § 229 odst. 2 písm. a ) a b ) a § 229 odst. 3 o. s. ř. ( jejich existence nebyla tvrzena a ani z obsahu spisu se nepodává ), jakož i k jiným vadám řízení, které mohly mít za následek nesprávnrozhodnutí ve věci ( § 241a odst. 2 písm. a/ o. s. ř. ), i když nebyly dovoláním uplatněny. Dovolací soud dospěl k závěru, že řízení je posléze uvedené vadou postiženo.

Podle ustanovení § 153 odst. 2 o. s. ř. ( jež se podle ustanovení § 211 o. s. ř. přiměřeně aplikuje i v odvolacím řízení ) soud může překročit návrhy účastníků a přisoudit něco jiného nebo více, než čeho se domáhají, jen tehdy, jestliže řízení bylo možno zahájit i bez návrhu, nebo jestliže z právního předpisu vyplývá určitý způsob vypořádání vztahu mezi účastníky.

Jak je uvedeno již výše, žalobce se podanou žalobou ( po její změně připuštěné usnesením soudu prvního stupně ze dne 18. 4. 2006, č. j. 15 C 231/2004-24 ) domáhal, aby žalovaný jako nájemce předmětného bytu byl povinen od podání žaloby, tj. od 27. 5. 2004, platit nájemné a služby s tímto bytem spojené v celkové výši 2.274,- Kč měsíčně. Odvolací soud však ve svém rozhodnutí dovodil, že žalobce požaduje určení zvýšení nájemného z původní částky 656,- Kč na 2.274,- Kč, a to od podání žaloby, nikoliv uložení povinnosti žalovanému zaplatit dlužné nájemné, a že žaloba je tedy podle svého obsahu ( § 41 odst. 2 o. s. ř. ) žalobou na určení ve smyslu § 80 písm. c ) o. s. ř. Z obsahu žaloby ale ( zejména s ohledem na formulaci žalobního návrhu ) nic takového nevyplývá, naopak je z ní zcela zřejmé, že žalobce se domáhá uložení ( stanovení ) povinnosti žalovanému platit nájemné ( viz odst. IV. žaloby ). Odvolací soud byl tímto žalobním návrhem vázán, neboť v dané věci nešlo o případy uvedené v ustanovení § 153 odst. 2 o. s. ř., kdy je možno žalobu překročit. Pokud tedy v rozporu s citovaným ustanovením rozhodoval o něčem jiném, než čeho se žalobce domáhal, resp. ve „ vyhovující “ části svého rozhodnutí mu přiznal něco jiného, než požadoval, zatížil tak řízení vadou, jež mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci ve smyslu ustanovení § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

Protože rozsudek odvolacího soudu není správný, Nejvyšší soud, aniž se – zejména z důvodů předčasnosti – zabýval dalšími námitkami dovolatele naplňujícími obsahově dovolací důvody podle § 241a odst. 2 písm. b ), odst. 3 o. s. ř. – zrušil napadený rozsudek ( § 243b odst. 2 část věty za středníkem o. s. ř. ) a podle § 243b odst. 3 věty první o. s. ř. vrátil věc odvolacímu soudu k dalšímu řízení.

Právní názor dovolacího soudu je pro odvolací soud závazný ( § 243dost. 1, věta za středníkem, § 226 o. s. ř. ).

V dalším řízení odvolací soud nepřehlédne, že pokud by soud v projednávané věci vyhověl žalobě na stanovení povinnosti žalovanému platit od podání žaloby nájemné v žalované výši, šlo by nepochybně o konstitutivní rozhodnutí, tj. rozhodnutí, které by zasahovalo do hmotněprávní sféry účastníků právního vztahu nájmu bytu tak, že by měnilo jejich subjektivní práva a povinnosti. Navíc u takového rozhodnutí by připadal v úvahu jeho výkon, pokud by žalovaný povinnost jím stanovenou dobrovolně neplnil. V daném případě nejde o žalobu na určení ve smyslu § 80 písm. c/ o. s. ř., u níž je třeba tvrdit a prokazovat naléhavý právní zájem na požadovaném určení; jde o žalobu na plnění podle § 80 písm. b/ o. s. ř. ( srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 19. 11. 2008, sp. zn. 26 Cdo 3255/2007 a usnesení ze dne 20. 10. 2009, sp. zn. 26 Cdo 1819/2009 ).

V novém rozhodnutí o věci soud rozhodne o nákladech řízení, včetně řízení dovolacího ( § 243d odst. 1 věta druhá o. s. ř. ).

Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.

 V Brně dne 20. července 2010

 Doc. JUDr. Věra Korecká, CSc., v. r.
 předsedkyně senátu

§ 696 odst. 1 obč. zák.

§ 80 písm. c ) o. s. ř.

26 Cdo 4401/2008

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Liberci

sp. zn. 15 C 231/2004

č. j. 35 Co 325/2007-72

č. j. 35 Co 325/2007-72

krajskému soudu

Okresního soudu v Liberci

č. j. 15 C 231/2004-24

Okresní soud v Liberci

soud prvního stupně

č. j. 15 C 231/2004-52

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 93/2005

sp. zn. IV. ÚS 111/2006

sp. zn. I. ÚS 47/2005

§ 696 odst. 1 obč. zák.

§ 136 o. s. ř.

soud prvního stupně

č. 107/2006 Sb.

soud odvolací

č. j. 35 Co 325/2007-72

soudu prvního stupně

Odvolací soud

soudu prvního stupně

§41 odst. 2 o. s. ř.

§ 80 písm. c ) o. s. ř.

č. 107/2006 Sb.

č. 107/2006 Sb.

soudu prvního stupně

§ 2 písm. e ) zákona č. 107/2006 Sb.

č. 333/2006 Sb.

Odvolací soud

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

§ 153 odst. 2 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolacího soudu

č. 107/2006 Sb.

odvolacímu soudu

č. 107/2006 Sb.

soudu prvního stupně

odvolacímu soudu

č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

odvolacího soudu

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

č. 99/1963 Sb.

občanský soudní řád

č. 7/2009 Sb.

o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 240 odst. 1 o. s. ř.

§ 241 odst. 1 a 4 o. s. ř.

dovolací soud

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

odvolací soud

§ 220 o. s. ř.

§ 219 o. s. ř.

odvolací soud

soud prvního stupně

soudu prvního stupně

odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 242 odst. 3 o. s. ř.

dovolací soud

dovolací soud

§ 241a odst. 2 písm. a/ o. s. ř.

Dovolací soud

§ 153 odst. 2 o. s. ř.

§ 211 o. s. ř.

soudu prvního stupně

č. j. 15 C 231/2004-24

Odvolací soud

§ 41 odst. 2 o. s. ř.

§ 80 písm. c ) o. s. ř.

Odvolací soud

§ 153 odst. 2 o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

§ 243b odst. 3 věty první o. s. ř.

odvolacímu soudu

dovolacího soudu

odvolací soud

odvolací soud

§ 80 písm. c/ o. s. ř.

§ 80 písm. b/ o. s. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 26 Cdo 3255/2007

sp. zn. 26 Cdo 1819/2009

§ 243d odst. 1 věta druhá o. s. ř.


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Přípustnost dovolání
Vázanost nálezem Ústavního soudu
Výchova nezletilých dětí
Dotčené předpisy : § 68 odst. 1 písm. a ) předpisu č. 94/1963Sb. ve znění od 01.08.1998
§ 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř. ve znění od 01.07.2009
§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. ve znění od 01.07.2009
§ 68 odst. 3 předpisu č. 94/1963Sb. ve znění od 01.08.1998
§ 180a o. s. ř.
Kategorie rozhodnutí : C

 30 Cdo 2371/2011

ČESKÁ REPUBLIKA ROZSUDEK
JMÉNEM REPUBLIKY

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Pavlíka a soudců JUDr. Lubomíra Ptáčka, Ph.D. a JUDr. Pavla Vrchy v právní věci péče o nezletilou D. F., zastoupenou opatrovníkem Městem Mnichovo Hradiště, dceru D. F. a M. F., zastoupených Mgr. Davidem Strupkem, advokátem se sídlem v Praze 1, Jungmannova 31, o určení, zda je třeba souhlasu rodičů dítěte k jeho osvojení, vedené u Okresního soudu v Mladé Boleslavi pod sp.zn. 26 P 111/2009, o odvolání rodičů proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 23. února 2011, č.j. 30 Co 352/2010-138, takto :Rozsudek Okresního soudu v Mladé Boleslavi ze dne 27.5.2010, č.j. 26 P 111/2009-75 a rozsudek Krajského soudu v Praze ze dne 23. února 2011, č.j. 30 Co 352/2010-138 se zrušují a věc se vrací Okresnímu soudu v Mladé Boleslavi k dalšímu řízení.
O d ů v o d n ě n í :
Okresní soud v Mladé Boleslavi ( dále jen „ soud prvního stupně “ ) rozsudkem ze dne 27.5.2010, č.j. 26 P 111/2009-75 určil, že „ matka D. F. a otec M. F., neprojevovali v době od narození do 17.2.2010 o svoji dceru, nezletilou D. F. opravdový zájem a nebudou tedy účastníky případného řízení o osvojení nezletilé, a nebude tedy třeba jejich souhlasu s jejím osvojením “ a rozhodl o nákladech řízení. Soud prvního stupně rozhodoval k návrhu magistrátu Města Mladá Boleslav ze dne 17.2.2010 a k tomuto okamžiku – jak je zřejmé z výroku rozsudku soudu prvního stupně – posuzoval splnění podmínek stanovených v § 68 odst.1 písm. a ) zákona č. 94/1963 Sb., o rodině ( dále jen „ zákon o rodině “ ). Vycházel přitom ze zjištění, že matka zanechala nezletilou dva dny po porodu na porodnickém oddělení Oblastní nemocnice Mladá Boleslav a.s. s tím, že si musí pro sebe a nezletilou zařídit bydlení. Protože matka byla následně neznámého pobytu, svěřil soud prvního stupně předběžným opatřením nezletilou do péče Kojeneckého ústavu v Kolíně. O nezletilou projevili rodiče zájem toliko 14.7.2009. Matka má dále rodičovskou zodpovědnost k nezletilé S. F. a N. F. Nezletilá S. byla po narození svěřena do péče Dětského domova v Mladé Boleslavi, navazující řízení o nařízení ústavní výchovy však bylo zastaveno, neboť rodiče si našli vhodný podnájem v Č. L.. Z podnájmu se však posléze pro nedostatek financí přestěhovali na stávající adresu, kde žijí s babičkou, která o nezletilou S. fakticky pečuje. Nezletilá N. je na základě předběžného opatření soudu rovněž umístěna v Kojeneckém ústavu v Kolíně. Po zahájení řízení, ve dnech 11.4. a 12.4.2010 matka telefonicky kontaktovala kojenecký ústav a dne 15.4.2010 rodiče navštívili nezletilé D. a N. v kojeneckém ústavu. Následně již nezletilou D. nenavštívili, ani na její výživu ničím nepřispěli. Nezletilá D. je dle sdělení kojeneckého ústavu šikovné a zdravé dítě. Opakovaná šetření v bydlišti rodičů vedla soud prvního stupně k zjištění, že v okolí domu je značný nepořádek, sociální zařízení je nefunkční, neteče zde voda, elektřina je napojena nelegálně a je vedena nebezpečným způsobem poblíž kamen, ve kterých se topí na pevné palivo. Rodiče je šetřením snažili vyhýbat pod různými záminkami. Na základě těchto zjištění soud prvního stupně uzavřel, že rodiče po dobu šesti měsíců před podáním návrhu ( tj. před 17.2.2010 ), fakticky však již od narození, opravdový zájem o svoji dceru neprojevili a nadále ani neprojevují. Nezletilou pravidelně nenavštěvovali, aniž jim v tom bránily objektivní překážky. Soud prvního stupně neuvěřil tvrzení rodičů, že do ústavu často volali, ale bylo jim sděleno aby do ústavu pro nemoc nezletilé nejezdili, protože takovou situaci soud prvního stupně sice připustil, nicméně nikoliv jako pravidelnou. Poslední návštěvu nezletilé v dubnu 2010 soud prvního stupně hodnotil jako účelovou a přihlédl rovněž k tomu, že rodiče nezletilou nenavštívili ani v době mezi nařízenými jednáními před soudem prvního stupně a rovněž k tomu, že rodiče kojeneckému ústavu finančně nepřispívají, nikde nepracují a prostředí ve kterém bydlí není pro výchovu nezletilých dětí „ příliš ideální “. Krajský soud v Praze ( dále jen „ odvolací soud “ ) rozsudkem ze dne 23. února 2011, č.j. 30 Co 352/2010, rozsudek soudu prvního stupně potvrdil a rozhodl o nákladech řízení. Odvolací soud vyložil, že při výkladu ustanovení § 68 odst. 1 písm. a ) zákona o rodině je třeba vycházet z toho, že vždy závisí na individuálních vlastnostech každého z rodičů, jako je např. zdravotní stav, stupeň inteligence a vzdělání, sociální poměry z nichž rodič pochází, schopnost sociální orientace s tím, že je třeba též vycházet z objektivních podmínek, např. z možnosti zajistit byt, míře nezaměstnanosti v tom kterém regionu a podobně. Zásadně lze podle odvolacího soudu vyhovět návrhu ( na vyslovení nezájmu rodičů o dítě ) tehdy, kdy z celého jednání, postoje a vztahu k dítěti je patrno, že rodiče své povinnosti vůči němu plnit nehodlají a že ani v budoucnu mu potřebnou péči poskytovat nebudou. Za zájem rodičů o dítě nebude proto možno usuzovat jen z ojedinělých, ryze formálních projevů, nýbrž je třeba vždy přihlížet ke všem okolnostem případu, k možnostem a životním situacím rodičů a k jejich celkovému a mravnímu poměru k dítěti. Odvolací soud vyšel ze skutkových zjištění soudu prvního stupně a dále sám zjistil, že v průběhu odvolacího řízení se rodiče o nezletilou písemně zajímali dne 1.6.2010 a telefonicky ve dnech 26.6.2010, 11.8.2010, 6.11.2010, 24.11.2010 a 25.11.2010. Telefonický kontakt odvolací soud nepovažoval za projevení opravdového zájmu o nezletilou. Odvolací soud přihlédl k složité bytové situaci rodičů, k tomu, že rodiče na pobyt nezletilé v kojeneckém ústavu ničím nepřispívají. Rodiče si přes učiněný příslib své bytové poměry nevyřešili, nejsou zaměstnaní a nevyužili ani dostatečný časový prostor v odvolacím řízení, v němž by opravdový zájem o nezletilou projevili. Proti rozsudku odvolacího soudu si podali rodiče dovolání. Za otázku zásadního právního významu považují výklad pojmu „ opravdový zájem “ rodičů o dítě, zejména určení kritérií, podle nichž se bude opravdový zájem rodičů o dítě posuzovat. Podle přesvědčení dovolatelů by kolidující práva měla být poměřována zásadou přiměřenosti a subsidiarity, tzn. vážení eventuality mírnějšího zásahu do základních práv, který splní týž legitimní účel, jako zásah posuzovaný. Jakkoliv dovolatelé vycházejí ze skutkových zjištění soudů obou stupňů a zohledňují, že odvolací soud posuzoval splnění podmínek pro vyslovení nezájmu rodičů až ke dni svého rozhodování s tím, že je třeba přihlížet k individuální situaci rodičů, včetně jejich vzdělání, schopnosti, sociální orientace a materiálního zázemí, mají přesto za to, že rozsudkem odvolacího soudu bylo porušeno jejich právo na ochranu rodinného života podle čl. 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen „ Úmluva “ ). Poukazují na závěry vyslovené v rozsudku Evropského soudu pro lidská práva ve Štrasburku ( dále jen „ ESLP “ ) ze dne 26.2.2002, ve věci Kutzner proti Německu podle něhož základem rodinných vazeb je tradičně biologické pouto pokrevního příbuzenství mezi členy rodiny, přičemž základním prvkem rodinného života je soužití rodičů a dětí, v jehož rámci se uskutečňuje péče a výchova ze strany rodičů, na níž mají děti právo. Zásah do základních práv je přípustný jen sleduje-li některý, nebo některé z legitimních cílů a je-li pro jejich dosažení nezbytný, tedy zejména přiměřený sledovanému účelu ( Couillard Maugery proti Francii, rozsudek ESLP ze dne 1.7.2004 ). Nadto musí být výjimky stanovené v čl. 8 odst. 2 Úmluvy opravňující k zásahu do rodinného života vykládány restriktivně, tedy tak, že za neoprávněný zásah není možné považovat jen takový postup soudů při rozhodování o právech a povinnostech k nezletilému dítěti, který je v souladu se zákonem o rodině v jeho formální a materiální rovině. Možnost umístit dítě do prostředí vhodnějšího pro jeho výchovu nemůže sama o sobě odůvodňovat jeho násilné odnětí biologickým rodičům; takový zásah do práva rodičů těšit se rodinnému životu se svým dítětem musí být nadto ještě „ nezbytný “ s ohledem na další okolnosti ( Havelka a další proti České republice, rozsudek ESLP ze dne 21.6.2007 ). K pozitivním povinnostem státu – sledujícími sloučení rodičů s dítětem – se vedle aktivní pomoci s osobními, sociálními, zdravotními či majetkovými obtížemi řadí i povinnost informovat a řádně poučit rodiče o možných následcích jeho jednání ( W. proti Spojenému království, rozsudek ESLP ze dne 8.7.1987 ). Odvolacímu soudu dovolatelé dále vytýkají, že i když alespoň formálně respektoval východiska vyjádřená v Nálezu Ústavního soudu sp.zn. I. ÚS 669/02, naplnění kritérií zde uvedených však vyhodnotil nesprávně. Dovolatelé považují za překonanou doktrinální definici účelu osvojení, jímž má být potřeba nahradit nezletilému dítěti chybějící stabilní rodinné prostředí v případě, že pokrevní rodiče je nejsou schopni nebo ochotni zajistit. Mají za to, že neschopnost nebo neochota zajistit stabilní prostředí nemůže být sama o sobě důvodem k definitivnímu zpřetrhání rodinných vazeb, a navíc zajištění stabilnějšího prostředí mohou sloužit jiné, méně zasahující opatření ( např. pěstounská péče ), kdy je dítěti poskytována náhradní rodinná péče, aniž by muselo nutně dojít k nenapravitelnému odtržení od biologických rodičů. S ohledem na pozitivní závazek státu ke znovusjednocení rodiny by přijaté opatření mělo být dočasné a jen v krajním případě konečné a nezvratné. V žádném případě však nesmí být chápáno jako další typ výchovného opatření, jímž se napravuje závadný stav v biologické rodině. Osvojení totiž od náhradní rodinné péče odlišuje právě jeho konečnost a nezvratnost. Mělo by přicházet v úvahu v případě, kdy dítě je jednak bez biologických rodičů, nebo je-li jeho právní status z jiných obdobných důvodů zásadně problematický a jednak je-li najisto postaveno, že obnovení biologické rodiny, o něž má stát přednostně usilovat, nepřipadá v úvahu. Mezi tyto případy patří i souhlas rodičů s osvojením. Účelem řízení o nahrazení souhlasu rodičů s osvojením podle § 68 odst. 1 zákona o rodině je především odstranit nepřiměřené překážky, které rodiče odpíráním souhlasu kladou z jiných důvodů, než proto, že by si přáli obnovení rodiny, např. ze zištných důvodů, či překážky vzniklé tím, že souhlas rodičů nelze z jiných závažných důvodů získat. Pojem „ opravdový nezájem “ je potřeba vykládat natolik restriktivně, aby se v zásadě již blížil konkludentnímu souhlasu s adopcí. Jestliže pak biologičtí rodiče souhlas odpírají a návrhu na vyslovení kvalifikovaného nezájmu procesně oponují, je třeba si vždy klást otázku, co je k takovému postoji vede a čím jsou motivováni, jestliže – podle dovolatelů – opravdový zájem o obnovení rodiny nemají. Absence pravidelných návštěv v ústavním zařízení nemusí sama o sobě znamenat absenci citových vazeb a nedostatku zájmu o obnovení rodiny, placení vyživovací povinnosti či úprava sociálních poměrů jsou pak kritéria naprosto irelevantní. Snaha rodiny o zlepšení sociální situace –zejména bytové – je samozřejmě relevantní, její absence může být důvodem trvání výchovného opatření, ale nemůže postačovat k definitivní likvidaci rodinných vazeb. Tu může odůvodnit jen nezájem rodičů o udržování rodinných vazeb a jejich srozumění s osvojením dítěte. To ovšem musí být v řízení bezpečně prokázáno. Dovolatelé si kladou otázku, zda z naznačených důvodů není ustanovení § 68 zákona o rodině obsoletní, případně zda jde o ustanovení ústavně souladné. Dovolatelé – s ohledem na výše uvedené – odvolacímu soudu vytýkají, že si nepoložil otázku, proč dovolatelé vůbec ony dvě návštěvy v kojeneckém ústavu vykonali a rovněž zda je v možnostech dovolatelů pravidelně do ústavu cestovat. Dovolatelé jsou přesvědčeni, že orgán sociálně právní ochrany dětí měl rodiče opakovaně upozorňovat, že se vystavují riziku rozhodnutí podle § 68 zákona o rodině. Je třeba sledovat proč není projevován dostatečný zájem, orgány jsou povinny k projevům zájmu rodiče povzbuzovat a motivovat a poskytnout jim potřebnou pomoc a spolupráci. V případě vyloučených komunit, rodičů s nízkým vzděláním, nedostatečnou inteligencí či osobnostní zralostí pak tato pomoc a součinnost musí mít tzv. nízkoprahový charakter. Tyto úvahy však dovolatelé v odůvodnění napadeného rozsudku postrádají. Navrhli proto, aby dovolací soud napadený rozsudek zrušil a věc vrátil odvolacímu soudu k dalšímu řízení. Magistrát Města Mladá Boleslav – odbor sociálních věcí ve vyjádření k dovolání rodičů uvedl, že oddělení sociálně právní ochrany ( dále jen „ OSPOD “ ) se již od ponechání nezletilé v porodnici snažilo rodičům aktivně pomáhat tak, aby mohli nezletilou převzít do své péče a to i s ohledem na skutečnost, že rodina, ač v krajních mezích, ale přesto pečuje o nezletilou S. a je třeba rozvíjet nejen vazby rodičovské, ale i sourozenecké. Rodiče však častým stěhováním, měněním sdělených skutečností, neumožněním šetření, někdy neochotou spolupracovat a zvláště pak velmi nízkou návštěvností nezletilé vytvořili podmínky pro vyslovení nezájmu rodičů o dceru. Rodičům byla opakovaně dána možnost zvrátit situaci a to s ohledem na jejich sociální poměry, schopnosti, sociální orientaci, stupeň inteligence i vzdělání, kdy jak OSPOD, tak soudy očekávaly plné nasazení a účast rodičů, neboť tito byli poučeni o možných následcích. Jejich aktivitě nemohlo bránit ani narození dalšího dítěte, nezletilé N., narozené 11.3.2010, neboť tato byla za podobných okolností umístěna v Kojeneckém ústavu Kolín. Situaci nepomohla vyřešit ani spolupráce rodičů s nestátní organizací, která rodiče v průběhu řízení zastupovala a byla jim nápomocna. Nejen pasivita rodičů, ale i běh času napáchaly ve vztazích nenapravitelné důsledky, které bylo možno sledovat i při sporadické návštěvě rodičů u nezletilé – nezletilá plakala, rodiče ji nedokázali utěšit a předali ji sestře. Namísto, aby návštěvy opakovali a nezletilou si tak získali, ji již nenavštívili. Rodiče se telefonicky dotazovali na N. dne 10.5.2011, osobní návštěva se uskutečnila 28.1.2011. OSPOD si je vědomo velmi vážného zásahu do soužití rodiny, má však za to, že je umožněn pasivním přístupem rodičů, nevytvořením vzájemných citových vazeb, nepodílením se na jejich rozvoji, nezájmem o nezletilou, o její zdravotní a psychický stav, výživu a v neposlední řadě i materiálním nedostatkem, který není zaviněn nepříznivým zdravotním stavem rodičů. Další pobyt nezletilé v kojeneckém ústavu, či dětském domově bude nezletilé upírat možnost života v náhradní rodině a zvláště pak značně omezí její začlenění do společnosti, neboť „ model rodiny “ zažitý v dětství je neodmyslitelně přenášen do nové vlastní rodiny.Formu náhradní rodinné péče – osvojení, nepovažuje za trest, jak je uváděno v dovolání, ale za „ šanci na život “ pro nezletilou, o jejíž zájem, blaho a budoucnost jde OSPOD především. Obsahově proto navrhl, aby dovolání rodičů bylo zamítnuto. Opatrovník nezletilé – Městský úřad Mnichovo Hradiště, odbor sociálních věcí a zdravotnictví ve vyjádření k dovolání rodičů uvedl, že rodiče navštívili nezletilou před soudním jednáním a pouze díky Poradně pro občanství, přičemž její zaměstnankyně přijela pro rodiče do jejich místa bydliště a do dětského domova na návštěvu za dětmi je odvezla. Sami rodiče neprokázali zájem a nevyvinuli žádnou snahu , aby nezletilou navštívili. Jednání rodičů a jejich sporadické návštěvy hodnotí jako jednorázový, formální projev zájmu, kterým chtějí znemožnit možné osvojení dítěte, které by bylo v jeho skutečném zájmu. Obsahově proto rovněž navrhl, aby dovolání rodičů bylo zamítnuto. Dovolání bylo podáno ve lhůtě stanovené podle § 240 odst. 3 o.s.ř., osobami k tomu oprávněnými ( účastníky řízení ), řádně zastoupenými advokátem. Dovolací soud se nejdříve zabýval přípustní dovolání. Podle ustanovení § 236 odst.1 o.s.ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští. Podle ustanovení § 237 odst. 1 o.s.ř dovolání je přípustné proti rozsudku odvolacího soudu a proti usnesení odvolacího soudu, a ) jimiž bylo změněno rozhodnutí soudu prvního stupně ve věci samé, b ) jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, kterým soud prvního stupně rozhodl ve věci samé jinak než v dřívějším rozsudku ( usnesení ) proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější rozhodnutí zrušil, c ) jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, jestliže dovolání není přípustné podle písmena b ) a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. Podle ustanovení § 237 odst. 2 písm. b ) o.s.ř. dovolání podle odstavce 1 není přípustné ve věcech upravených zákonem o rodině, ledaže jde o rozsudek o omezení nebo zbavení rodičovské zodpovědnosti nebo pozastavení jejího výkonu, o určení ( popření ) rodičovství nebo o nezrušitelné osvojení.Protože se v přezkoumávané věci jedná o řízení, způsobilé nevratně zasáhnout do rodičovské zodpovědnosti ( srov. nález Ústavního soudu ze dne 13.4.2010, sp.zn. II. ÚS 485/10 ), je dovolání přípustné podle ustanovení § 237 odst. 2 písm. b ) o.s.ř., za splnění podmínek uvedených v § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř., § 237 odst. 3 o.s.ř., neboť se jedná o potvrzující rozsudek odvolacího soudu. Dovolací soud je při přezkoumání rozhodnutí odvolacího soudu zásadně vázán uplatněnými dovolacími důvody ( srov. § 242 odst. 3 o.s.ř. ); vyplývá z toho mimo jiné, že při zkoumání, zda napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve smyslu ustanovení § 237 odst. 3 o.s.ř. ve věci samé po právní stránce zásadní právní význam, může posuzovat jen takové právní otázky, které dovolatel v dovolání označil. Přípustnost dovolání podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř. není založena již tím, že dovolatel tvrdí, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. Přípustnost dovolání nastává tehdy, jestliže dovolací soud za použití hledisek, příkladmo uvedených v ustanovení § 237 odst. 3 o.s.ř., dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé po právní stránce zásadní význam skutečně má.Pro rozhodnutí odvolacího soudu bylo určující, zda rodiče o nezletilou projevovali opravdový zájem. K otázce výkladu pojmu „ opravdový zájem “ rodičů o dítě, zejména určení kritérií, podle nichž se bude opravdový zájem rodičů o dítě posuzovat ve smyslu zákona č. 94/1963 Sb., zákona o rodině ve znění zákona č. 91/1998 Sb. se Nejvyšší soud ve své rozhodovací praxi dosud nevyjádřil, rozsudek odvolacího soudu má proto po právní stránce zásadní význam.Po přezkoumání rozsudku odvolacího soudu ve smyslu ustanovení § 242 o.s.ř., které provedl bez jednání ( § 243a odst. 1 věta první o.s.ř. ), Nejvyšší soud ČR dospěl k závěru, že dovolání podle § 237 odst.1 písm. c ) o.s.ř. je opodstatněné. Pro rozhodnutí odvolacího soudu bylo určující, zda vymezil příkladmo uvedená hlediska, z nichž lze usuzovat na kvalifikovaný nezájem rodičů o dítě, v souladu s hypotézou ustanovení § 68 odst. 1 písm. a ) zákona o rodině.Podle ustanovení § 68 odst. 1 zákona o rodině, ve znění zákona č. 91/1998 Sb., účinném od 1.8.1998, pokud jsou zákonnými zástupci osvojovaného dítěte jeho rodiče, není třeba jejich souhlasu, jestližea ) po dobu nejméně šesti měsíců soustavně neprojevovali opravdový zájem o dítě, zejména tím, že dítě pravidelně nenavštěvovali, neplnili pravidelně a dobrovolně vyživovací povinnost k dítěti a neprojevují snahu upravit si v mezích svých možností své rodinné a sociální poměry tak, aby se mohli osobně ujmout péče o dítě, nebo b ) po dobu nejméně dvou měsíců po narození dítěte neprojevili o dítě žádný zájem, ačkoliv jim v projevení zájmu nebránila závažná překážka.Ustanovení odstavce 1 platí obdobně i v případě, že rodič je nezletilý ( ustanovení § 68 odst. 2 zákona o rodině ). O splnění podmínek uvedených v odstavci 1 rozhoduje ke dni podání návrhu orgánem sociálně-právní ochrany dětí jako opatrovníkem dítěte, popřípadě rodičem dítěte soud ( ustanovení § 68 odst. 3 o.s.ř. ).Novela zákona o rodině, provedená zákonem č. 91/1998 Sb., s účinností od 1.8.1998 upřesnila právní úprava případů, kdy se nevyžaduje souhlas s osvojením. Podle důvodové zprávy k zákonu č. 91/1998 Sb. navrhovaná právní úprava v tomto směru obecně reagovala jednak na Úmluvu o právech dítěte, jednak na Úmluvu o osvojení ( srov. důvodová zpráva k zákonu č. 91/1998 Sb. ze dne 2.2.1998, ASPI ID LIT28157CZ ). K výkladu pojmu „ opravdový zájem, který jako rodiče projevit měli “ ( odpovídajícímu znění § 68 zákona o rodině do 31.7.1998 ) se však Nejvyšší soud vyjádřil již ve stanovisku ze dne 4.2.1973, sp.zn. Cpj 159/73 tak, že pro správný výklad zákona je rozhodné, které vnější projevy a chování rodičů k dítěti lze považovat za opravdový zájem ve smyslu § 68 odst. 1 písm. a ) zákona o rodině. Jde o takové projevy rodičů, z nichž lze přesvědčivě usoudit, že rodiče se chtějí o dítě starat, že k němu mají opravdový citový vztah a že se ho nechtějí vzdát. Na opravdový zájem rodičů o dítě lze usuzovat zpravidla z toho, že rodič udržuje s dítětem podle svých možností soustavnější osobní styk ( ústní nebo písemný ), že se soustavně zajímá o jeho zdravotní stav, chování a prospěch, že řádně přispívá na výživu dítěte a že projevuje zájem i o jiné jeho záležitosti. Přitom je ovšem třeba vždy bedlivě hodnotit okolnosti, které snad rodičům bránili projevit o dítě opravdový zájem. Soudy správně nespatřovaly opravdový zájem u rodičů v ojedinělých dotazech na výchovná zařízení, nebo pouze v placení ošetřovného. V řízení o osvojení podle § 68 odst. 1 písm. a/ zák. o rod. je třeba především bezpečně zjistit kvalifikovaný nezájem rodičů. Soudy zjišťují nezájem rodičů téměř vždy ze zpráv národních výborů a výchovných zařízení a to i v těch případech, kdy tyto zprávy jsou natolik stručné, že z nich nelze činit bezpečné závěry o nezájmu rodičů. Některé zprávy se totiž omezují na stručná sdělení, že rodiče neprojevili zájem, aniž by blíže uváděly, zda jde o absolutní nezájem po celou dobu pobytu dítěte v ústavu, nebo jen o nezájem trvající poslední dobu, zda rodiče zájem projevit mohli apod. Základním předpokladem vyslovení osvojení podle § 68 odst. 1 písm. a/ zák. o rod. je správný výklad pojmu „ opravdový zájem, který jako rodiče projevit měli. Mezi rodiči a dítětem existuje obvykle vazba, daná přirozeným rodičovským poměrem. Na existenci a intenzitu tohoto subjektivního vztahu na straně rodičů lze usuzovat z vnějších okolností a projevů, z chování rodiče k dítěti. Z celkového postoje a vnějšího chování rodičů lze pak usuzovat na existenci citované vazby a na to, zda z hlediska zmíněného zákonného ustanovení rodiče projevují o dítě opravdový zájem. Připuštění uvedených výjimek, tzv. kvalifikovaného nezájmu, je odůvodněno tím, že neodpovědný postoj rodičů k dítěti a zcela jasně projevený nezájem o jeho další život, nevyžaduje, aby jejich práva k dětem byla důsledně uznávána a respektován jejich pokrevní vztah. Stanovením uvedených výjimek se zároveň sleduje účel vyloučit po osvojení dítěte případný nežádoucí vliv rodičů na vytvoření pevného citového vztahu mezi dítětem a osvojitelem, který je předpokladem úspěšného osvojení.Stanovisko navazovalo na dřívější rozhodnutí Nejvyššího soudu, podle něhož, jestliže se rodič s dítětem nestýká, po několik let je neviděl, korespondencí ani zasíláním dárků neprojevuje o dítě zájem, neplatí na ně řádně výživné a přivolení k osvojení váže jen na prominutí dlužného výživného, jde o případ neprojevení opravdového zájmu o dítě po dobu zákonem uvedenou ( rozhodnutí Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 14.7.1964, sp.zn. 5 Co 307/64, uveřejněné ve Sbírce soudních stanovisek a rozhodnutí pod R 51/64 ). Při úvaze o splnění podmínek ustanovení § 68 odst. 1 písm. a ) zák. o rod. ( kvalifikovaný nezájem rodičů o dítě ) třeba v každém jednotlivém případě důkladně komplexně objasnit celkový postoj rodičů k dítěti, jejich poměry, důvody, které vedly k tomu, že se o dítě osobně nestarají, jakož i to, zda rodičům nebrání v přímé péči odůvodněné překážky ( rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR ze dne 30.10.1969, sp.zn. 1 Cz 42/1969, uveřejněné ve Sbírce soudních stanovisek a rozhodnutí pod R 63/70 ). K výše uvedeným východiskům se přihlásil i bývalý Nejvyšší soud SR, v rozhodnutí ze dne 22.5.1985, sp.zn. Cpj 13/85, uveřejněném ve Sbírce soudních stanovisek a rozhodnutí pod R 50/1985, podle něhož pojem „ opravdivý záujem, ktorý by ako rodičia prejaviť mali , ako hmotnoprávna podmienka osvojenia bez privolenia rodičov, pokiaľ sú zákonnými zástupcami osvojovaného dieťaťa, bol už vyložený tak, že pre vylúčenie záveru o nedostatočnosti opravdivého záujmu musí ísť o taký prejav záujmu rodičov o dieťa, z ktorého možno presvedčivo vyvodiť, že rodičia sa chcú a môžu o dieťa starať, a to i z hľadiska celkového vývoja dieťaťa i v budúcnosti, a že teda ich záujem je skutočný a nie je iba predstieraný a formálny, prípadne motivovaný inými dôvodmi nezlučiteľnými s riadnym rodičovstvom; ide teda o záujem podložený skutočne kladným a citovým vzťahom, vôľou a snahou prejavovať sa voči dieťaťu ako rodičia. Ak sa rodičia o dieťa osobne nestarajú, treba zisťovať a hodnotiť to, či im v priamej starostlivosti o dieťa alebo aspoň v prejavovaní opravdivého záujmu o dieťa iným spôsobom, predovšetkým častejším osobným alebo písomným stykom, nebránia nejaké objektívne ospravedlniteľné prekážky ( nezáujem rodičov musí byť zavinený; k aplikácii postupu podľa ustanovenia § 68 ods. 1 písm. a ) Zák. o rod. nestačí existencia objektívneho stavu, ktorý nebol privodený rodičovou nedbalosťou a nieto ešte úmyslom ). V tomto smere možno poukázať na závery uvedené v Rozbore a zhodnotení praxe súdov pri rozhodovaní o osvojení, Pls 5/67 bývalého Najvyššieho súdu ( pozri zborník I Najvyššieho súdu ČSSR Nejvyšší soud o občanském soudním řízení a o řízení před státním notářstvím , SEVT, Praha 1974, str. 317 - 321 ) a v rozhodnutiach uverejnených pod č. 51/1964 Zbierky rozhodnutí a oznámení súdov ČSSR a pod č. 63/1970 Zbierky súdnych rozhodnutí. Uplynutie doby kvalifikovaného nezáujmu rodičov o dieťa, určenej novelou Zákona o rodine ( zákonom č. 132/1982 Zb. ) na dobu 6 mesiacov, je však nielen jednou z hmotnoprávnych podmienok osvojenia dieťaťa bez privolenia jeho rodičov, pokiaľ sú zákonnými zástupcami osvojovaného dieťaťa, ale splnenie tejto podmienky má aj dôležitý procesný význam. Len pri jeho splnení už v čase začatia konania ( a nielen v dobe rozhodovania súdu o osvojení ) nie sú rodičia dieťaťa účastníkmi konania ( § 181 ods. 2 O. s. p. ). S prihliadnutím na nutnosť správneho vymedzenia okruhu účastníkov konania je preto vhodnejšie, aby návrhy na osvojenie boli podávané až po uplynutí uvedenej doby kvalifikovaného nezáujmu “.Uvedenou judikaturu je však třeba poměřovat s vývojem, kterým český právní prošel po přistoupení České republiky k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod ( sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb. ). V stanovisku k rozhodování soudů ve věcech nařizování ústavní výchovy z důvodů materiálních nedostatků rodiny, zvláště pak jejich špatných bytových poměrů ze dne 8. 12. 2010, sp.zn. Cpjn 202/2010, uveřejněném pod č. 31 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, roč. 2011 Nejvyšší soud uvedl, že pro rodiče a dítě je možnost být spolu základním prvkem rodinného života. Opatření, která jim v tom brání, představují zásah do práva na rodinný život ( srov. čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a čl. 8 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Takový zásah ze strany státu ( soudu ) je možný, jen je-li nezbytný a v souladu se zákonem; nezbytnost znamená, že zásah je založen na naléhavé společenské potřebě, která je zejména přiměřená sledovanému legitimnímu cíli, kterým je ochrana zájmu dětí. ( srov. např. rozsudky Evropského soudu pro lidská práva ze dne 26. 10. 2006 ve věci Wallová a Walla proti České republice, stížnost č. 23848/04, nebo ze dne 21. 6. 2007 ve věci Havelka a ostatní proti České republice, stížnost č. 23499/06 ). Umístění dítěte do prostředí vhodnějšího pro jeho výchovu nemůže samo o sobě odůvodňovat jeho násilné odnětí biologickým rodičům; takový zásah musí být nadto „ nezbytný “ s ohledem na další okolnosti ( srov. rozsudek velkého senátu ESLP ze dne 12. 7. 2001 ve věci K. a T. proti Finsku, stížnost č. 25702/94, § 173; rozsudek ESLP ze dne 26. 2. 2002 ve věci Kutzner proti Německu, stížnost č. 46544/99, § 69; obdobně též nález Ústavního soudu ze dne 20. 7. 2010, sp. zn. IV. ÚS 2244/09 ). Nebude-li za situace, kdy důvodem pro nařízení ústavní výchovy má být též materiální nedostatek, soudem spolehlivě zjištěno, že příslušné orgány státu samy, či prostřednictvím orgánů územní samosprávy poskytly, či byly připraveny poskytnout vychovateli pomoc ať již materiální, či poskytnutím rady o postupu jakým by sám zlepšil svou situaci a nalezl řešení svých problémů, pak ani nelze usuzovat na nezbytnost opatření spočívajícího v nařízení ústavní výchovy, neboť stát v takovém případě nedostál pozitivním závazkům, které jsou těsně spjaty s účinným respektováním rodinného života, a nebudou tak ani splněny podmínky pro nařízení ústavní výchovy. Jakmile je prokázána existence rodinného vztahu, musí orgány veřejné moci v zásadě jednat tak, aby se tento vztah mohl rozvíjet, a přijmout vhodná opatření za účelem sloučení rodiče s dítětem ( Kutzner proti Německu, § 61 ). Jestliže východiska uvedená v stanovisku Nejvyššího soudu ze dne 8.12.2010, sp.zn. Cpjn 202/2010, platí pro nařízení ústavní výchovy, jež má povahu dočasnou a nedochází při ní k nevratnému zániku rodičovské zodpovědnosti k nezletilému dítěti, tím spíše musí platit pro situaci, kdy rodinné vazby dítěte a biologických rodičů – v důsledku navázání nových vazeb dítěte k osvojitelům – jsou nevratně zpřetrhány. Dosavadní judikaturu je proto třeba chápat zejména v jejím důrazu na zachování rodinného života.Ustanovení § 68 odst. 1 písm. a ) zákona o rodině ve znění účinném od 1.8.1998 se řadí k právním normám s relativně neurčitou hypotézou. Zákonodárce pouze příkladmo ( srov. slovo „ zejména “ ) vymezuje okruh hledisek, které soud musí vzít do úvahy. Vymezení hypotézy právní normy tedy závisí v každém konkrétním případě na úvaze soudu; V úvahu tak mohou přicházet i jiná, než příkladmo uvedená hlediska, z nichž je možné učinit závěr, zda jsou tu přítomny rodinné vazby, k jejichž udržování je stát v rámci svých pozitivních závazků povolán. Uvedená hlediska je však třeba vždy posuzovat se zřetelem k dané situaci a k daným poměrům, ve kterých se rodič nacházel ( srov. spojení „ v mezích svých možností “ ). Jestliže by soud taková hlediska, která – ačkoliv by se z obsahu spisu podávala- pominul, nemohl by ani v úplnosti vymezit hypotézu právní normy a jeho právní názor by byl nutně nesprávný. Vztaženo na projednávanou věc, odůvodnění rozsudku soudů obou stupňů postrádá přesvědčivý závěr o důvodech, pro které rodiče opravdový zájem o nezletilou neprojevovali –tak aby bylo bezpečně prokázáno, že projevení opravdového zájmu nebránily objektivní skutečnosti, jakož i hodnocení součinnosti a pomoci ze strany státu, které se rodičům mělo dostat. Soud prvního stupně navíc nesprávně posuzoval splnění podmínek uvedených v ustanovení § 68 odst. 1 písm. a ) zákona o rodině ke dni zahájení řízení. Zákon o rodině stanoví, že není třeba souhlasu rodiče s osvojením dítěte, jestliže po dobu nejméně šesti měsíců soustavně neprojevoval opravdový zájem o dítě. Tuto dobu je třeba považovat za minimální, což ve svém důsledku znamená, že z návrhu opatrovníka dítěte musí být patrno, že tvrzený nezájem o dítě ze strany rodiče trvá alespoň šest měsíců, přičemž tato doba uplynula nejdříve ke dni podání návrhu, jinak soud návrh bez dalšího zamítne. Je-li tato podmínka splněna, soud přistoupí k samotnému zjišťování kvalifikovaného nezájmu o dítě, přičemž musí zkoumat i chování rodiče po podání návrhu do doby vydání rozhodnutí tak, aby byl v co největší míře minimalizován zásah do základních práv účastníků řízení ( srov. již citované R 50/1985 a shodně též nález Ústavního soudu ze dne 13.4.2010, sp.zn. II. ÚS 485/10, bod 30 ). Za překonaný je třeba považovat doktrinální názor dovozovaný z judikatury, že zákon nevyžaduje aby rodič byl na právní důsledky nezájmu ( ať kvalifikovaného či žádného ) o dítě předem upozorněn ( srov. např. Švestka in Hrušáková, M. a kolektiv : Zákon o rodině. Komentář. 4. vydání. Praha : C. H. Beck. 2009, str. 333, nebo Holub, M., Nová, H., Sladká Hýklová, J. : Zákon o rodině. Komentář. 8. vydání. Praha : Linde Praha. 2007, k § 68 ). Právě jasné a spolehlivé vědomí rodičů o důsledcích, k nimž řízení podle § 180a o.s.ř. vede, může aktivovat rodiče k projevení zájmu o dítě a usnadnit obnovení rodinných pout. Uvedené plyne i z judikatury ESLP, podle níž, jakmile je prokázána existence rodinného vztahu, musí orgány veřejné moci v zásadě jednat tak, aby se tento vztah mohl rozvíjet a přijmout vhodná opatření za účelem sloučení rodiče s dítětem ( Kutzner proti Německu či nález sp. zn. II. ÚS 838/07 ), přičemž k těmto pozitivním povinnostem se řadí vedle aktivní pomoci s osobními, sociálními, zdravotními či majetkovými obtížemi i povinnost rodiče informovat a řádně poučit o možných následcích jeho jednání ( viz rozsudek ESLP ve věci W. vs. Spojené království ). Podle obsahu spisu, matka stran svého zájmu o dítě již v odvolání proti rozsudku Okresního soudu v Mladé Boleslavi ze dne 16.4.2009, č.j. 26 P 111/2009-19 o nařízení ústavní výchovy nezletilé D. uváděla, že k návštěvě nezletilé v Kojeneckém ústavu v Kolíně nemá finanční prostředky. Ve své účastnické výpovědi před soudem prvního stupně dne 18.3.2010, uvedla, že nepracuje, je na mateřské dovolené, má základní vzdělání a vyrůstala v dětském domově. Nikdy s otcem nepřemýšleli o udělení souhlasu k osvojení nezletilé, o děti chtějí pečovat sami. Své stanovisko, nepřipouštějící osvojení zopakovala i při jednání před odvolacím soudem dne 8.12.2010. Rovněž otec při témže jednání uvedl, že nepracuje, vydělává si příležitostně, vyrůstal v kolektivním zařízení a spolu s matkou pečují o nezletilou S., sestru D. Sociální pracovnice Poradny pro občanství, občanská a lidská práva ve zprávě ze dne 3.5.2010 uvedla, že nezl. S. byla při návštěvě pracovnice čistě oblečená, vypadla spokojeně a bylo znát, že s rodiči má dobrý citový vztah, shodně se vyjádřila i ve zprávě ze dne 6.12.2010, kdy opět navštívili nezletilou v ústavu. V protokolu ze dne 19.4.2010 sepsaného u Magistrátu města Mladá Boleslav matka popisuje vyhrocený průběh návštěvy nezletilé v Kojeneckém ústavu Kolín, která proběhla dne 15.4.2010. Odvolací soud se nevypořádal s tvrzením rodičů, obsaženém v odvolání proti rozsudku ze dne 27.5.2010, č.j. 26 P 111/2009-75 o vzdálenosti, dostupnosti a finanční náročnosti návštěv rodičů v Kojeneckém ústavu Kolín z místa bydliště rodičů ( zpáteční jízdenka pro oba rodiče činí částku 412,- Kč ), nehodnotil zprávu Magistrátu města Mladá Boleslav ze dne 30.8.2010 o nehodě otce a jeho hospitalizaci v nemocnici a následném domácím ošetřování. Zcela pominuta zůstala výpověď svědkyně Mgr. S. S., sociální pracovnice Poradny pro občanství, občanská a lidská práva, učiněná 23.2.2011 před odvolacím soudem, v níž se svědkyně vyjadřovala k osobním a bytovým poměrům rodičů a průběhu návštěvy nezletilé dne 6.12.2010. Svědkyně rovněž vypověděla, že s rodinou průběžně pracují, učí ji hospodařit s finančními prostředky a snaží se, aby se rodiče nebáli spolupracovat se státními institucemi, včetně opatrovníka. Nepovšimnuto zůstalo i stanovisko opatrovníka nezletilé, který při jednání uvedl, že jestliže by se s rodinou nadále intenzivně pracovalo, tak by bylo možné, aby se nezletilá D. do rodiny vrátila. O četnosti návštěv nezletilé v Kojeneckém ústavu Kolín svědčí návštěvní list, z něhož se podává telefonický kontakt ve dnech 11.4.2009, 3.7.2009, 24.11.2010, 25.11.2010, 27.1.2011,11.2.2011 a návštěvy ve dnech 15.4.2010, 6.12.2010,18.1.2011 a 28.1.2011.S ohledem na výše uvedené si měl odvolací soud položit otázku, zda uvedené skutečnosti spíše než opravdový nezájem nepředstavují projev sociální situace rodičů, jejich sociální orientace, stupně inteligence a vzdělání a hodnotit, zda se rodičům skutečně dostalo dostatečné podpory ze strany orgánů veřejné moci. Akcent na neuspořádané bytové poměry ( slovy soudu prvního stupně, že prostředí ve kterém bydlí není pro výchovu nezletilých dětí „ příliš ideální “ ) nemůže sám o sobě obstát v konfrontaci se závěry vyjádřenými v stanovisku Nejvyššího soudu ze dne 8. 12. 2010, sp.zn. Cpjn 202/2010 a důraz na neposkytování výživného, ( jakožto jednoho z relevantních hledisek ) se nevypořádává se skutečnými finančními poměry rodičů, tak jak v řízení vyšly najevo. K vlivu neplacení výživného na případné zbavení rodičovské zodpovědnosti srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 28.6.2011, sp.zn. 21 Cdo 3909/2010. Z výše uvedeného je zřejmé, že právní posouzení podmínek pro závěr o kvalifikovaném nezájmu rodičů o dítě je neúplné a proto nesprávné. Nejvyšší soud České republiky proto v tomto výroku rozsudek Krajského soudu v Praze a Okresního soudu v Mladé Boleslavi zrušil podle § 243b odst.2 část věty za středníkem o. s. ř. a věc podle § 243 odst.3 věta druhá o. s. ř. vrátil Okresnímu soudu v Mladé Boleslavi k dalšímu řízení, neboť důvody, pro které bylo zrušeno rozhodnutí odvolacího soudu zrušeno, platí i na rozhodnutí soudu prvního stupně.Právní názor vyslovený v tomto rozsudku je závazný; v novém rozhodnutí o věci rozhodne soud nejen o náhradě nákladů nového řízení a dovolacího řízení, ale znovu i o nákladech původního řízení ( § 243d odst. 1 část první věty za středníkem a věta druhá o. s. ř. ).Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
V Brně 27. září 2011
 JUDr. Pavel P a v l í k, v. r. předseda senátu
Za správnost vyhotovení : Bc. Ivana Čechovská

Ústavního soudu

ve znění od 01.08.1998

§ 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

ve znění od 01.07.2009

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

ve znění od 01.07.2009

§ 68 odst. 3 předpisu č. 94/1963Sb.

ve znění od 01.08.1998

§ 180a o. s. ř.

30 Cdo 2371/2011

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Mladé Boleslavi

sp.zn. 26 P 111/2009

Krajského soudu v Praze

č.j. 30 Co 352/2010-138

Okresního soudu v Mladé Boleslavi

č.j. 26 P 111/2009-75

Krajského soudu v Praze

č.j. 30 Co 352/2010-138

Okresnímu soudu v Mladé Boleslavi

Okresní soud v Mladé Boleslavi

č.j. 26 P 111/2009-75

Soud prvního stupně

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

soud prvního stupně

soud prvního stupně

Soud prvního stupně

soud prvního stupně

soud prvního stupně

soudem prvního stupně

Krajský soud v Praze

č.j. 30 Co 352/2010

soudu prvního stupně

Odvolací soud

§ 68 odst. 1 písm. a ) zákona o rodině

odvolacího soudu

Odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolací soud

Odvolací soud

odvolacího soudu

odvolací soud

odvolacího soudu

čl. 8 odst. 2 Úmluvy

Odvolacímu soudu

Ústavního soudu

sp.zn. I. ÚS 669/02

§ 68 odst. 1 zákona o rodině

§ 68 zákona o rodině

odvolacímu soudu

§ 68 zákona o rodině

dovolací soud

odvolacímu soudu

§ 240 odst. 3 o.s.ř.

Dovolací soud

§ 236 odst.1 o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 o.s.ř

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

písmena b )

dovolací soud

§ 237 odst. 2 písm. b ) o.s.ř.

odstavce 1

Ústavního soudu

sp.zn. II. ÚS 485/10

§ 237 odst. 2 písm. b ) o.s.ř.

odvolacího soudu

Dovolací soud

odvolacího soudu

§ 242 odst. 3 o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 3 o.s.ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

odvolacího soudu

dovolací soud

§ 237 odst. 3 o.s.ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

č. 94/1963 Sb.

č. 91/1998 Sb.

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 242 o.s.ř.

§ 243a odst. 1 věta první o.s.ř.

Nejvyšší soud ČR

§ 237 odst.1 písm. c ) o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 68 odst. 1 písm. a ) zákona o rodině

§ 68 odst. 1 zákona o rodině

č. 91/1998 Sb.

účinném od 1.8.1998

odstavce 1

§ 68 odst. 2 zákona o rodině

odstavci 1

§ 68 odst. 3 o.s.ř.

č. 91/1998 Sb.

s účinností od 1.8.1998

č. 91/1998 Sb.

Úmluvu o právech dítěte

Úmluvu o osvojení

č. 91/1998 Sb.

§ 68 zákona o rodině

do 31.7.1998

Nejvyšší soud

sp.zn. Cpj 159/73

§ 68 odst. 1 písm. a ) zákona o rodině

§ 68 odst. 1 písm. a/ zák. o rod.

§ 68 odst. 1 písm. a/ zák. o rod.

Nejvyššího soudu

Krajského soudu v Hradci Králové

sp.zn. 5 Co 307/64

§ 68 odst. 1 písm. a ) zák. o rod.

Nejvyššího soudu ČR

sp.zn. 1 Cz 42/1969

Nejvyšší soud SR

sp.zn. Cpj 13/85

§ 68 ods. 1 písm. a ) Zák. o rod.

Pls 5/67

Najvyššieho súdu

Nejvyšší soud

Zákona o rodine

č. 132/1982 Zb.

§ 181 ods. 2 O. s. p.

č. 209/1992 Sb.

sp.zn. Cpjn 202/2010

Nejvyšší soud

§ 173

§ 69

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 2244/09

§ 61

Nejvyššího soudu

sp.zn. Cpjn 202/2010

§ 68 odst. 1 písm. a ) zákona o rodině

ve znění účinném od 1.8.1998

Soud prvního stupně

§ 68 odst. 1 písm. a ) zákona o rodině

Ústavního soudu

sp.zn. II. ÚS 485/10

§ 68

§ 180a o.s.ř.

sp. zn. II. ÚS 838/07

Okresního soudu v Mladé Boleslavi

č.j. 26 P 111/2009-19

soudem prvního stupně

odvolacím soudem

Odvolací soud

č.j. 26 P 111/2009-75

odvolacím soudem

odvolací soud

soudu prvního stupně

Nejvyššího soudu

sp.zn. Cpjn 202/2010

Nejvyššího soudu

sp.zn. 21 Cdo 3909/2010

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Praze

Okresního soudu v Mladé Boleslavi

§ 243 odst.3 věta druhá o. s. ř.

Okresnímu soudu v Mladé Boleslavi

odvolacího soudu

soudu prvního stupně


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Petra Vojtka a soudců JUDr. Marty Škárové a JUDr. Roberta Waltra v právní věci žalobců a ) A. M., a b ) A. M., obou zastoupených Mgr. Petrem Vysoudilem, advokátem se sídlem v Ostravě – Moravské Ostravě, Matiční 730/3, proti žalované OKD, a. s., se sídlem v Ostravě – Moravské Ostravě, Prokešovo nám. č. 6/2020, IČO 26863154, zastoupené JUDr. Vladimírem Jirouskem, advokátem se sídlem v Ostravě – Moravské Ostravě, Preslova 9, o náhradu škody, vedené u Okresního soudu v Karviné – pobočky v Havířově pod sp. zn. 108 C 184/2006, o dovolání žalované proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 15. prosince 2010, č. j. 57 Co 323/2010-410, takto :

I. Dovolání se odmítá.
II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.
 Odůvodnění :
Žalovaná podala dovolání proti rozsudku ze dne 15. 12. 2010, č. j. 57 Co 323/2010-410, jímž Krajský soud v Ostravě potvrdil rozsudek Okresního soudu v Karviné – pobočky v Havířově ze dne 11. 6. 2010, č. j. 108 C 184/2006-379, ve výroku o věci samé ohledně částky 62.813,- Kč a ve výroku o náhradě nákladů vůči státu, změnil jej ve výroku o náhradě nákladů řízení ve vztahu mezi účastníky řízení a rozhodl o náhradě nákladů odvolacího řízení.

Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací ( § 10a o.s.ř. ) dospěl k závěru, že dovolání směřuje proti rozhodnutí, proti němuž není tento mimořádný opravný prostředek přípustný. Podle § 243c odst. 2 o.s.ř. odůvodnění obsahuje pouze stručný výklad důvodů, pro které je dovolání nepřípustné.

Přezkumu napadeného rozhodnutí v dovolacím řízení brání ustanovení § 237 odst. 2 písm. a ) o.s.ř., podle nějž není dovolání přípustné ve věcech, v nichž dovoláním dotčeným výrokem bylo rozhodnuto o peněžitém plnění nepřevyšujícím 50.000,- Kč a v obchodních věcech 100.000,- Kč; k příslušenství pohledávky se přitom nepřihlíží. Žalovaná totiž dovoláním napadá rozsudek odvolacího soudu, jímž byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně ve výroku o platební povinnosti v částce 62.813,- Kč, která sestává z ušlého zisku za neuskutečněný pronájem nebytových prostor ve výši 18.664,- Kč a z nákladů na opravu poškozené čističky ve výši 44.149,- Kč. Vzhledem k tomu, že jde o dva samostatné dílčí nároky odvíjející se od odlišného skutkového základu, byť mající původ v téže škodné události ( srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31. 3. 2005, sp. zn. 25 Cdo 1097/2004, publikované pod C 3431 v Souboru civilních rozhodnutí NS, C. H. Beck ), zohledňuje se tato samostatnost i při rozhodování o přípustnosti dovolání. Dovolání tak směřuje proti dvěma výrokům rozsudku o věci samé, kterými bylo rozhodnuto o samostatných peněžitých plněních nepřevyšujících 50.000,- Kč, přípustnost dovolání je tudíž vyloučena citovaným ustanovením. Nejvyšší soud proto dovolání žalované jako nepřípustné odmítl podle § 243b odst. 5 a § 218 písm. c ) o.s.ř., aniž se mohl zabývat věcným obsahem jí uplatněných námitek.

O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1, § 151 odst. 1 a § 146 odst. 3 o.s.ř., neboť žalovaná nemá na náhradu nákladů dovolacího řízení právo a žalobcům v této fázi řízení náklady nevznikly.

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 30. listopadu 2012
JUDr. Petr Vojtek, v. r. předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

sp. zn. 108 C 184/2006

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 57 Co 323/2010-410

č. j. 57 Co 323/2010-410

Krajský soud v Ostravě

č. j. 108 C 184/2006-379

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

§ 10a o.s.ř.

§ 243c odst. 2 o.s.ř.

§ 237 odst. 2 písm. a ) o.s.ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Nejvyššího soudu

sp. zn. 25 Cdo 1097/2004

Nejvyšší soud

§ 243b odst. 5 a § 218 písm. c ) o.s.ř.


U S N E S E N Í Nejvyšší soud České republiky rozhodl ve věci žalobkyně A. K., bytem v P. 2, B. 28, zastoupené Mgr. Karlem Horákem, advokátem se sídlem v Praze 2, Senovážné nám. 23, proti žalovaným : 1 ) R. Z., bytem v P. 5, K. V. 2813/35, 2 ) I. K., bytem v P. 10, A. 3101/4, 3 ) Ing. J. K., CSc., bytem v P. 3, V. 2279/164, zastoupenému JUDr. Romanem Andělem, advokátem se sídlem v Praze 1, Washingtonova 25, 4 ) M. Ch., bytem ve F.-M., O. 513, 5 ) E. U., bytem v H., V. V. 8, 6 ) H. K., bytem ve F.-M., D. A. V. 1897, 7 ) P. Ch., bytem ve F.-M., J. 183, a 8 ) G. A. T., bytem v U., 4 W. R., CT 06371 O. L., zastoupenému obecným zmocněncem JUDr. A. K., bytem v P. 6, N. Š. 10, o určení vlastnického práva k nemovitostem, vedené u Okresního soudu v Trutnově pod sp. zn. 6 C 205/2008, o dovolání žalovaného 3 ) proti rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 20. května 2010, č. j. 20 Co 187/2010-137, takto :

 Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 1. října 212, č. j. 22 Cdo 4500/2010-171, se v záhlaví opravuje tak, že správné datum narození žalované 6 ) H. K. je ................
O d ů v o d n ě n í :
Podle § 164 občanského soudního řádu předseda senátu Nejvyššího soudu opravil zjevnou nesprávnost shora označeného rozsudku, v jehož záhlaví bylo uvedeno, že žalovaná 6 ) se narodila dne .............., ačkoliv správné datum jejího narození je ..................
Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 9. ledna 2013
JUDr. Jiří S p á č i l, CSc.
předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Trutnově

sp. zn. 6 C 205/2008

Krajského soudu v Hradci Králové

č. j. 20 Co 187/2010-137

Nejvyššího soudu

č. j. 22 Cdo 4500/2010-171

§ 164 občanského soudního řádu

Nejvyššího soudu