Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dne 19. dubna 2012 mimo ústní jednání a bez přítomnosti účastníků v senátě složeném z předsedy Miloslava Výborného, soudců Pavla Holländera a Michaely Židlické o ústavní stížnosti Mgr. M. N., zastoupené Mgr. Ing. Ivanou Spoustovou, advokátkou se sídlem v Praze 8, Sokolovská 42, proti rozsudkům Okresního soudu Praha-východ sp. zn. 30 P 345/2005 ze dne 19. května 2011 a rozsudku Krajského soudu v Praze sp. zn. 19 Co 358/2011 ze dne 24. listopadu 2011, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění

Stěžovatelka svou včas podanou ústavní stížností napadá, s tvrzením porušení základních práv zaručovaných čl. 32 a 36 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, jakož i porušení čl. 90 Ústavy ČR, v záhlaví označená rozhodnutí obecných soudů.

Prvým z označených rozhodnutí bylo ve věci péče o nezletilé syny stěžovatelky změněno původní rozhodnutí o výživném na děti, stanovené rozhodnutím Okresního soudu Praha-východ v roce 2005 tak, že otec je povinen místo částky 7.000,- Kč měsíčně na nezl. M. přispívat počínaje dnem 1. 4. 2011 měsíčně částkou 9.000,- Kč a na nezletilého A. místo původní částky 3.000,- Kč částkou 4.500,- Kč měsíčně, u obou dětí k rukám matky, a stanovena dále povinnost otci zaplatit vzniklý nedoplatek na výživném. Druhým z označených rozsudků soud odvolací, který rozhodoval o odvoláních obou rodičů, změnil rozsudek soudu I. stupně tak, že otec je povinen počínaje 1. 9. 2010 přispívat na výživu nezl. M. částkou 8.000,- Kč a na výživu nezl. A. měsíčně částkou 4.000,- Kč a nedoplatek na výživném v částce 15.000,- Kč na každé z dětí, vzniklý zvýšením výživného v době od 1. 9. 2010 do 30. 11. 2011, stanovil otci splácet spolu s běžným výživným po částkách 1.500,- Kč na každé z dětí. Odvolací soud převzal skutková zjištění soudu I. stupně a dokazování dále doplnil o výslech matky k potřebám obou dětí a listinnými důkazy týkajícími se potřeb dětí a výdělkových poměrů otce, z nichž zjistil, že od doby posledního rozhodování o výživném se příjem matky zvýšil z částky 3.770,- Kč na 12.000,- Kč měsíčně, otcův příjem z částky 26.000,- Kč na částku 30.000,- Kč měsíčně. Zvýšení potřeb, jak v odůvodnění svého rozhodnutí uvedl, bylo zjištěno především u nezl. A., který 1. 9. 2010 nastoupil do 1. třídy základní školy, pokud jde o nezl. M., který je těžce zdravotně postižen, s ohledem na jehož zdravotní stav byl matce přiznán příspěvek ve výši 12 000,- Kč, se jeho potřeby zvýšily především s ohledem na věk, neboť jeho zdravotní stav zůstává beze změny a s ohledem na jeho postižení mu ve škole pomáhají dva asistenti, jeden hrazen krajem a na druhého přispívá matka částkou 4.800,- Kč měsíčně. Podle závěru odvolacího soudu uvedeným změnám, oprávněným potřebám nezl. dětí a majetkovým a výdělkovým poměrům rodičů odpovídá právě jím uvedené zvýšení výživného, přičemž za rozhodný okamžik pro zvýšení výživného považoval měsíc září 2010, kdy od posledního rozhodnutí o výživném uplynulo 5 let a nezl. A. nastoupil do 1. třídy základní školy.

Proti těmto rozhodnutím směřuje ústavní stížnost, v níž stěžovatelka dává najevo nesouhlas jednak s tím, že soud I. stupně nezdůvodnil, proč nevyhověl jejímu návrhu na zvýšení výživného již počínaje 1. 9. 2009 a soudu odvolacímu pak, že tento oproti soudu I. stupně zvýšení výživného snížil a nedoplatek umožnil splácet v delším období než soud I. stupně. Nesouhlasí s konstatováním odvolacího soudu, že pokud jde o nezl. M., jeho zdravotní stav zůstává beze změny, v tomto směru poukazuje na to, že v dubnu 2009 byl znovu posuzován jeho zdravotní stav a byl změněn z třetího stupně -těžká závislost na stupeň čtvrtý - úplná závislost, je v péči psychiatra a od září 2009 ve škole potřebuje kromě pedagogické asistentky rovněž osobní asistentku, aby mohla být zajištěna asistence po celou dobu vyučování. Namítá nesprávně zjištěný skutkový stav s tím, že nebylo zohledněno, že otec vlastní chatu způsobilou k pronájmu, a poukazuje také na to, že její návrh na doplnění dokazování lékařskými zprávami byl odmítnut pro nadbytečnost. Polemizuje dále se zdůvodněním soudu, pokud tento uvádí, že potřeby dětí se budou i nadále zvyšovat a že je na místě ponechat prostor pro případné další zvyšování výživného a obsáhle pak rozvádí své majetkové poměry s poukazem na změny platné právní úpravy od 1. 1. 2012, kdy podle novely zákona o státní podpoře jí zanikl nárok na sociální příspěvek ve výši 3.814,- Kč z důvodu zániku této dávky jako takové, přitom soud k této částce přihlížel. Z těchto a dalších, v ústavní stížnosti rozvedených důvodů dále dovozuje, že v konečném důsledku by postupem soudu mohlo dojít k zásahu do práv dětí, garantovaných Listinou a Úmluvou o právech dítěte ( čl. 3 odst. 1, čl. 18 odst. 1 a čl. 27 odst. 1, 2 ) a domáhá se proto zrušení napadených rozhodnutí.

Senát mimo ústní jednání a bez přítomnosti účastníků usnesením návrh odmítne, shledá-li jej zjevně neopodstatněným [§ 72 odst. 1 písm. a ), odst. 3, § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., ve znění pozdějších předpisů].

Ústavní soud především připomíná, jak plyne z jeho dosavadní obecně přístupné judikatury, že není součástí soustavy obecných soudů a těmto soudům není nadřízen. Je soudním orgánem ochrany ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ČR ), nepřísluší mu posuzovat celkovou zákonnost či dokonce správnost rozhodnutí, zhodnocení dokazování provedené obecnými soudy není oprávněn "přehodnocovat" a do činnosti obecných soudů proto může zasahovat pouze v těch případech, jestliže jejich rozhodnutím či jiným zásahem dojde k porušení ústavně zaručených práv a svobod. Takový stav však v posuzované věci zjištěn nebyl.

Obecné soudy se danou věcí řádně zabývaly a své závěry v odůvodnění rozhodnutí rozvedly. Jakkoli Ústavní soud zcela nesouhlasí s částí odůvodnění rozhodnutí odvolacího soudu operujícího tím, že "je na místě ponechat i prostor pro případné další zvyšování výživného", a to s ohledem na v ústavní stížnosti stěžovatelkou připomínané ustanovení § 154 odst. 1 o. s. ř., podle něhož je pro rozsudek rozhodující stav v době jeho vyhlášení, extrémní nesoulad mezi skutkovými zjištěními a právními závěry odvolacím soudem z nich vyvozenými, což by odůvodňovalo jeho zásah ( srov. např. nález sp. zn. III. ÚS 84/94, Ústavní soud České republiky : Sbírka nálezů a usnesení, sv. 3, C. H. Beck, 1995 ), jak bude dále uvedeno, nezjistil. K výtce stěžovatelky, že její návrh na doplnění dokazování aktuálními zprávami o zdravotním stavu dětí byl zamítnut třeba uvést, že provedení těchto důkazů jednak ponechala na úvaze soudu a sama přitom, pokud jde o zdravotní stav nezl. M., jak patrno z obsahu její výpovědi u jednání odvolacího soudu ( č. l. 256 připojeného spisu ) uvedla, že jeho zdravotní stav je v podstatě stejný. Soud tento návrh odmítl jako nadbytečný s odkazem na provedené dokazování, na jehož základě lze rozhodnout, s kterýmžto závěrem možno souhlasit, neboť obsahem spisu jsou i zprávy vyjadřující se ke zdravotnímu stavu dětí. Pokud jde o těžce zdravotně postiženého M., u něj nepochybně v průběhu doby od roku 2005 ke změně zdravotního stavu došlo, čemuž nasvědčuje skutečnost změny v hodnocení stupně jeho závislosti, v této souvislosti však nelze přehlédnout, že právě v návaznosti na uvedenou změnu začala matka pobírat příspěvek na péči ve výši 12.000,- Kč, přitom svou vyživovací povinnost k dětem, a to i k nezl. M., již neplní zcela výkonem vlastní péče. Promítnutí nastalých změn poměrů do určení výživného otci, jak je stanovil odvolací soud, považuje tak Ústavní soud za akceptovatelné, když v souladu s příslušnými v rozhodnutí soudu citovanými právními předpisy, do nichž se promítají zásady obsažené v článcích Listiny a Úmluvy o právech dítěte, jichž se stěžovatelka dovolává, zohledňuje oprávněné potřeby dětí ( nepravidelně také zčásti hrazené i fakultativními příspěvky státu ), možnosti matky, ale i poměry otce, který svých výdělků, z nichž soud vycházel, dosahuje výkonem dvou zaměstnání, přitom oproti době předchozího rozhodování o výživném se tyto nezvýšily nijak výrazně. Konečně pak třeba uvést, že ke změnám v právní úpravě státní sociální podpory od 1. 1. 2012, která se, jak stěžovatelka tvrdí, promítne do jejich příjmů, soud, pro jehož rozhodování je rozhodující stav v době vyhlášení rozsudku, přihlížet nemohl. Lze však dodat, že uvedené možno stejně jako uplynutí další doby od 1. 9. 2010, kdy došlo ke zvýšení výživného, uplatnit jako novou změnu poměrů.

Ústavní soud tak uzavírá, že porušení ústavně zaručených práv, jichž se stěžovatelka dovolává, v posuzované věci neshledal, a proto z uvedených důvodů stížnost jako neopodstatněnou odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné

V Brně dne 19. dubna 2012

Miloslav Výborný
předseda senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu Praha-východ

sp. zn. 30 P 345/2005

Krajského soudu v Praze

sp. zn. 19 Co 358/2011

čl. 90 Ústavy ČR

Okresního soudu

soud odvolací

Odvolací soud

odvolacího soudu

soudu odvolacímu

odvolacího soudu

Listinou

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavní soud

odvolacího soudu

§ 154 odst. 1 o. s. ř.

odvolacím soudem

odvolacího soudu

odvolací soud

Ústavní soud

Listiny

Úmluvy o právech dítěte

Ústavní soud

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky projednal dne 9. ledna 2013 v neveřejném zasedání návrh Ministerstva spravedlnosti České republiky na rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, a rozhodl t a k t o :

Podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, se na odsouzení občana České republiky, L. R., rozsudkem Obvodního soudu v Görlitz, Spolková republika Německo, ze dne 10. 2. 2011, sp. zn. 6 Ls 420 Js 10192/10, hledí jako na odsouzení soudem České republiky.
O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem Obvodního soudu v Görlitz, Spolková republika Německo, ze dne 10. 2. 2011, sp. zn. 6 Ls 420 Js 10192/10, který nabyl právní moci dne 22. 2. 2011, byl L. R. uznán vinným trestným činem krádeže v pěti případech a z trestného činu nebezpečného ublížení na zdraví, podle německého trestního zákona, a odsouzen k úhrnnému nepodmíněnému trestu odnětí svobody v trvání 1 ( jednoho ) roku a 10 ( deseti ) měsíců.

 Podle skutkových zjištění Obvodního soudu v Görlitz se L. R. dopustil trestné činnosti v podstatě tím, že jednáním popsaným v bodech 1 ) až 4 ) rozsudku společně s dalšími spolupachateli v období července a srpna 2010 na různých místech v E. za použití násilí vnikli do sklepů obytných domů, kde odcizili různé předměty v hodnotě cca 1600 Euro, které ve většině případů dopravili do České republiky, kdy je prodali a výtěžek si rozdělili. Poté, co 12. 8. 2010 odsouzený společně s M. R. z pozemku na B., v E. odcizili hliníkový žebřík a 3 metry okapového žlabu a vydali se s těmito do České republiky, byli pronásledováni svědky S. a H., přičemž M. R. okap odhodil a uprchl do České republiky ( viz skutek 5 ) a odsouzený L. R. poté, co byl svědky zastaven, ze vzdálenosti 2 metů tento žebřík odhodil proti svědku S. tak, že jej trefil do holeně, kde mu způsobil malou zhmožděninu, a do ramene, následkem čehož svědek utrpěl bolesti, přičemž odsouzený byl se zraněním poškozeného minimálně srozuměn ( skutek 6 ).

Ministerstvo spravedlnosti České republiky podalo ve shora uvedené věci návrh Nejvyššímu soudu České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) na rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ zákon “ ).

Nejvyšší soud věc přezkoumal a shledal, že jsou splněny zákonné podmínky pro rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona.

Především je třeba uvést, že podle § 4a odst. 3 zákona může Nejvyšší soud na návrh Ministerstva spravedlnosti ČR rozhodnout, že se na odsouzení občana České republiky soudem jiného členského státu Evropské unie hledí jako na odsouzení soudem České republiky, jestliže se týká činu, který je trestný i podle právního řádu České republiky a je-li to odůvodněno závažností činu a druhem trestu, který za něj byl uložen.

Z podaného návrhu a z obsahu připojeného spisu vyplývá, že odsouzený L. R. je občanem České republiky, byl odsouzen cizozemským soudem a odsouzení se týká skutků, které vykazují znaky trestných činů i podle příslušných právních předpisů České republiky ( přinejmenším krádeže podle § 205 tr. zákoníku a porušování domovní svobody podle § 178 tr. zákoníku ). Tím jsou splněny formální podmínky ustanovení § 4a odst. 3 zákona.

V posuzované věci jsou ovšem dány i podmínky materiální povahy. Odsouzený L. R. se dopustil více útoky majetkové trestné činnosti, kterou způsobil škodu na cizím majetku, neoprávněně vnikl do obydlí jiného a použil násilí proti jiné osobě, které způsobil zranění. Společenská škodlivost jeho trestné činnosti je zvyšována i tím, že se této trestné činnosti dopustil společně s dalšími osobami, vloupáním a svým jednáním naplnil hned několik skutkových podstat trestných činů. Pokud jde o druh uloženého trestu, ze spisového materiálu vyplynulo, že odsouzenému byl již uložen nepodmíněný trest odnětí svobody. Lze tedy dovodit, že jsou splněny všechny podmínky pro to, aby se na výše uvedené odsouzení L. R. hledělo jako na odsouzení soudem České republiky.

Z uvedených důvodů proto Nejvyšší soud návrhu Ministerstva spravedlnosti České republiky vyhověl.

P o u č e n í : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 9. ledna 2013

 Předseda senátu :
 JUDr. Antonín Draštík

Nejvyšší soud České republiky

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

sp. zn. 6 Ls 420 Js 10192/10

sp. zn. 6 Ls 420 Js 10192/10

Obvodního soudu

Nejvyššímu soudu České republiky

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud

§ 205 tr. zákoníku

§ 178 tr. zákoníku

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud