U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky projednal dne 14. prosince 2012 v neveřejném zasedání návrh Ministerstva spravedlnosti České republiky na rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, a rozhodl t a k t o :

Podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, se na odsouzení občana České republiky T. L., rozsudkem Zemského soudu Hof, Spolková republika Německo, ze dne 7. 10. 2008, sp. zn. 1 KLs 332 Js 5308/08, hledí jako na odsouzení soudem České republiky.

O d ů v o d n ě n í :Výše uvedeným rozsudkem Zemského soudu Hof ze dne 7. 10. 2008 byl T. L. uznán vinným trestnými činy nedovoleného dovozu omamných látek nikoliv nepatrného množství, napomáhání k nedovolenému obchodování s omamnými látkami nikoliv nepatrného množství, výdělečného nedovoleného dovozu omamných látek a výdělečného napomáhání k nedovolenému obchodování s omamnými látkami podle §§ 29 odst. 1 věta první bod 1, 30 odst. 1 bod 4, odst. 2, 31 zákona o omamných látkách a §§ 27, 52 a 53 německého trestního zákoníku a byl odsouzen k trestu odnětí svobody v trvání dvou let a devíti měsíců.
Shora uvedené trestné činnosti se odsouzený dopustil podle zjištění Zemského soudu Hof tím, že1. blíže nezjištěného dne v polovině března 2008 na pokyn P. S. dopravil ve svém vozidle 250 g marihuany z České republiky přes hraniční přechod Schirnding do Ludwigschorgastu ve Spolkové republice Německo, kde je předal T. S., za což obdržel kupní cenu, kterou předal P. S., a odměnu kurýra ve výši 600 €,
2. o týden později dopravil ve svém vozidle 100 g marihuany z České republiky přes hraniční přechod Schirnding do Ludwigschorgastu ve Spolkové republice Německo, kde je předal T. S., za což obdržel kupní cenu, kterou předal P. S., a odměnu kurýra ve výši 800 €,
3. o další týden později dopravil ve svém vozidle 600 g marihuany z České republiky do Spolkové republiky Německo, kde je předal T. S., za což obdržel kupní cenu, kterou předal P. S., a odměnu kurýra ve výši 1 500 €,
4. dne 16. 4. 2008 kolem 15.15 hod. byl zadržen na spolkové silnici ve směru na B. B. na parkovišti S., ve svém osobním voze měl 980,1 g marihuany v několika zalepených umělohmotných sáčcích umístěných v levém předním podběhu kola za zástěrkou a 6,3 g metamfetaminu pod rezervním kolem v kufru, které před tím dopravil přes hraniční přechod Selb/Aš z České republiky do Spolkové republiky Německo, kde měl marihuanu předat T. S.
V případech pod body 1 až 3 vykazovala droga obsah účinné látky minimálně
5 % THC, v případě pod bodem 4 měla marihuana obsah 14,5 % THC a metamfetamin obsah účinné látky 24,8 % metamfetaminové báze.
Ministerstvo spravedlnosti České republiky podalo ve shora uvedené věci návrh Nejvyššímu soudu České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) na rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ zákon “ ).
Nejvyšší soud věc přezkoumal a shledal, že jsou splněny zákonné podmínky pro rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona.
Především je třeba uvést, že podle § 4a odst. 3 zákona může Nejvyšší soud na návrh Ministerstva spravedlnosti ČR rozhodnout, že se na odsouzení občana České republiky soudem jiného členského státu Evropské unie hledí jako na odsouzení soudem České republiky, jestliže se týká činu, který je trestný i podle právního řádu České republiky a je-li to odůvodněno závažností činu a druhem trestu, který za něj byl uložen.
Z podaného návrhu a z obsahu připojeného spisového materiálu vyplývá, že odsouzený T. L. je občanem České republiky, který byl odsouzen cizozemským soudem, přičemž se odsouzení týká skutku, který vykazuje znaky trestného činu i podle příslušných právních předpisů České republiky ( trestný čin nedovolené výroby a jiného nakládání s omamnými a psychotropními látkami a s jedy podle § 283 tr. zákoníku ). Tím jsou splněny formální podmínky ustanovení § 4a odst. 3 zákona.
V posuzované věci jsou dány i podmínky materiální povahy. Odsouzený se dopustil úmyslné trestné činnosti směřující proti zájmu na ochraně společnosti a lidí před možným ohrožením, které vyplývá z nekontrolovaného nakládání s jedy, omamnými a psychotropními látkami, přípravky obsahujícími omamnou nebo psychotropní látku a prekursory. Jednal přitom v takovém rozsahu ( zejména co se týká množství převážené omamné látky a dopustil se trestné činnosti opakovaně ), že již lze tuto trestnou činnost označit za závažnou ve smyslu § 4a odst. 3 zákona. Pokud jde o druh trestu, byl mu uložen citelný trest odnětí svobody. Lze tedy dovodit, že podmínky ustanovení § 4a odst. 3 zákona týkající se závažnosti činu a druhu uloženého trestu jsou splněny.
Z uvedených důvodů proto Nejvyšší soud návrhu Ministerstva spravedlnosti České republiky vyhověl.

Poučení : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 14. prosince 2012
 Předseda senátu :
 JUDr. Karel Hasch

Nejvyšší soud České republiky

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

sp. zn. 1 KLs 332 Js 5308/08

Zemského soudu Hof

Nejvyššímu soudu České republiky

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud

§ 283 tr. zákoníku

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky projednal dne 28. listopadu 2012 v neveřejném zasedání návrh Ministerstva spravedlnosti České republiky na rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, a rozhodl t a k t o :

Podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, se na odsouzení občanky České republiky, M. S. rozsudkem Zemského soudu ve Stuttgartu, Spolková republika Německo, ze dne 11. 1. 2011, sp. zn. 3KLs 203 Js 83853/08 Hw, hledí jako na odsouzení soudem České republiky.

O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem Zemského soudu ve Stuttgartu, ze dne 11. 1. 2011, sp. zn. 3KLs 203 Js 83853/08 Hw, který nabyl právní moci dne 14. 4. 2011, byla M. S. uznána vinnou trestným činem nedovoleného obchodování s omamnými látkami ve skupině v nikoli nepatrném množství v 10 případech, z toho ve 2 případech ve skupině ve skutkové jednotě s nedovoleným dovozem omamných prostředků v nikoli nepatrném množství a za to byla odsouzena k nepodmíněnému trestu odnětí svobody v trvání 4 ( čtyř ) let a 6 ( šesti ) měsíců.

 Podle skutkových zjištění Zemského soudu ve Stuttgartu se M. S. dopustila trestné činnosti v podstatě tím, že v období od března 2009 do konce dubna 2010, společně s L. M.a dalšími osobami se podílela na nelegálním dovozu omamných prostředků - heroinu z I. do B., kde byl dále se ziskem obchodován, a to tím způsobem, že podnikla v osmi případech letecky cestu do I., odkud heroin do B. pašovala a následně v březnu a dubnu 2010 se podílela na pašování kokainu do N. tak, že s L. M. podnikla ve dvou případech cestu osobním automobilem řízeným M. K. z B. do B. – W. a S., kde měla být droga uváděna se ziskem do prodeje, přičemž dne 29. 4. 2010 na parkovišti U.-N. na dálnici při policejní kontrole byl u ní kokain zjištěn a byla se svými spolupachateli zatčena.

Ministerstvo spravedlnosti České republiky podalo ve shora uvedené věci Nejvyššímu soudu České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) návrh na přijetí rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ zákon “ ).

Nejvyšší soud věc přezkoumal a shledal, že jsou splněny zákonné podmínky pro rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona.

Především je třeba uvést, že podle § 4a odst. 3 zákona může Nejvyšší soud na návrh Ministerstva spravedlnosti ČR rozhodnout, že se na odsouzení občana České republiky soudem jiného členského státu Evropské unie hledí jako na odsouzení soudem České republiky, jestliže se týká činu, který je trestný i podle právního řádu České republiky a je-li to odůvodněno závažností činu a druhem trestu, který za něj byl uložen.

Z podaného návrhu a z obsahu připojeného spisu vyplývá, že odsouzená M. S. je občankou České republiky, byla odsouzena cizozemským soudem a odsouzení se týká skutku, který vykazuje znaky trestného činu i podle příslušných právních předpisů České republiky ( nedovolená výroba a jiné nakládání s omamnými a psychotropními látkami a s jedy podle § 283 tr. zákoníku ). Tím jsou splněny formální podmínky ustanovení § 4a odst. 3 zákona.

V posuzované věci jsou ovšem dány i podmínky materiální povahy. Odsouzená M. S. společně s dalšími osobami se pro svůj finanční prospěch podílela na pašování drog – heroinu a kokainu do České republiky a do Německa, kde měly být dále obchodovány. Dopustila se tak trestné činnosti, k jejímuž stíhání je Česká republika zavázána i mezinárodními úmluvami. Společenská škodlivost její trestné činnosti je zvyšována i tím, že se této dopustila společně s dalšími osobami a rovněž i množstvím u ní nalezené drogy a počtem skutků. Pokud jde o druh uloženého trestu, ze spisového materiálu vyplynulo, že odsouzené byl již uložen citelný trest odnětí svobody. Lze tedy dovodit, že jsou splněny všechny podmínky pro to, aby se na výše uvedené odsouzení M. S. hledělo jako na odsouzení soudem České republiky.

Z uvedených důvodů proto Nejvyšší soud návrhu Ministerstva spravedlnosti České republiky vyhověl.

P o u č e n í : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 28. listopadu 2012

 Předseda senátu :
 JUDr. Antonín Draštík

Nejvyšší soud České republiky

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

sp. zn. 3KLs 203 Js 83853/08 Hw

Zemského soudu ve Stuttgartu

sp. zn. 3KLs 203 Js 83853/08 Hw

Nejvyššímu soudu České republiky

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud

§ 283 tr. zákoníku

§ 4a odst. 3 zákona

Nejvyšší soud


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele Ing. T. B., zastoupeného JUDr. Lenkou Faltýnovou, advokátkou se sídlem Domažlice, náměstí Míru 143, proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 24. 3. 2011, čj. 28 Co 34/2011 - 497, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včasnou ústavní stížností, splňující i ostatní formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatel navrhl zrušení shora uvedeného rozhodnutí, jako zasahujícího do jeho práv a práv jeho nezletilé dcery ( dále "nezletilá" ) zaručených čl. 32 odst. 1 a 4 a čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále "Listina" ) a čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte.

Stěžovatel tvrdí, že závěry obecných soudů nejsou v souladu se zájmy nezletilé, která má právo na výchovu oběma rodiči. Podle § 26 odst. 2 a § 50 odst. 1 zákona č. 94/1963, Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů ( dále "zákon o rodině" ), příslušných ustanovení Listiny, Úmluvy o právech dítěte a judikatury Ústavního soudu musí soud návrhu na svěření do střídavé péče vyhovět, pokud oba rodiče mají o výchovu zájem, jsou způsobilí o dítě pečovat; jeho potřeby tím budou lépe zajištěny a neexistují důvody mající prokazatelně negativní vliv na jeho zájem, a to i v případě, že s tím jeden z rodičů nesouhlasí. V průběhu řízení bylo jednoznačně prokázáno, že oba rodiče jsou schopni se o nezletilou všestranně postarat a péči o ni fakticky již řadu let zajišťují. Hlavním důvodem, proč soudy návrhu na svěření nezletilé do střídavé výchovy nevyhověly, byl nesouhlas její matky, jehož důvody opakovaně a účelově měnila a byl založen na iracionálních a nepřezkoumatelných důvodech. Realizovaný široký styk přitom probíhá bez námitek vůči péči stěžovatele.

II.

Z ústavní stížnosti a připojených listin Ústavní soud zjistil, že rozsudkem Okresního soudu v Kolíně ze dne 23. 9. 2010, čj. 22 P 126/2008 - 433, byl zamítnut návrh stěžovatele na svěření nezletilé do střídavé výchovy obou rodičů a rozšířen jeho styk s ní. K jeho odvolání Krajský soud v Praze rozsudkem ze dne 24. 3. 2011, čj. 28 Co 34/2011 - 497, rozhodnutí soudu prvního stupně potvrdil.

III.

Ústavní soud představuje soudní orgán ochrany ústavnosti, není součástí obecných soudů, jimž není ani instančně nadřazen. Proto neposuzuje celkovou zákonnost napadených rozhodnutí, ani nenahrazuje hodnocení důkazů svým vlastním a nezabývá se eventuálním porušením běžných práv fyzických osob, pokud to současně neznamená porušení základního práva nebo svobody. Hodnocení důkazů obecnými soudy přezkoumává Ústavní soud pouze tehdy, zjistí-li, že v řízení byly porušeny ústavní procesní principy, zejména právo na spravedlivý proces.

Poté co se Ústavní soud seznámil s obsahem stěžovatelovy ústavní stížnosti a napadeného rozhodnutí, dospěl k závěru, že není opodstatněná. Stěžovatel jejím prostřednictvím vyjadřuje svůj nesouhlas s právním závěrem obecných soudů v otázce splnění podmínek pro nařízení střídavé výchovy, přičemž zásah do svých shora uvedených práv a práv nezletilé spatřuje ve skutečnosti, že rozhodly v rozporu s jeho přesvědčením.

Se zřetelem ke shora uvedeným principům přezkumu Ústavního soudu bylo tak v posuzované věci jeho úkolem především posoudit, zda tím, že obecné soudy jeho návrhu na střídavou výchovu nevyhověly, neporušily jeho základní práva.

Ústavní soud přitom v minulosti opakovaně judikoval, že v rodinněprávních věcech zasahuje jen v případech skutečně extrémních, neboť posouzení, zda jsou splněny podmínky umožňující svěření dítěte do střídavé výchovy rodičů a zda je takový postup v souladu s jeho zájmy, jsou zásadně věcí obecných soudů. V této souvislosti uvedl, že zájem dítěte je třeba posuzovat z hledisek objektivních, nikoli z pouhého subjektivního hodnocení výhodnosti či naopak nevýhodnosti pozice každého rodiče ( sp. zn. III. ÚS 464/04 ). Současně je povinností soudu respektovat i zásadu vyjádřenou v čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte, podle níž mají oba rodiče společnou odpovědnost za jeho výchovu a vývoj.

Ústavní soud rovněž judikoval, že jakkoli střídavá výchova předpokládá ze strany rodičů především toleranci, společnou vůli a schopnost spolu komunikovat a spolupracovat ( a zejména nezapojovat dítě do vzájemných rozporů ), nesmí na ni soud rezignovat už tehdy, kdy jeden z nich s ní jen "obstrukčně", resp. ničím neodůvodněně nesouhlasí; takový nesouhlas může být relevantní pouze tehdy, jak správně dovozuje stěžovatel, je-li založen na důvodech, jež jsou způsobilé intenzivním způsobem negativně zasahovat do zájmu dítěte, jak tomu je i v posuzované věci.

Z napadených rozhodnutí zřetelně vyplývá, že nesouhlas matky nezletilé nelze mít za obstrukční, respektive účelový a racionálně neodůvodněný, tak jak tomu bylo ve věci posuzované ve stěžovatelem citovaném nálezu sp. zn. II. ÚS 1206/09, ze dne 23. 2. 2010, ve které nebyla střídavá výchova nezletilého dítěte, ač znalcem doporučena, nařízena pouze pro nesouhlas matky, jenž nebyl racionálně odůvodněn, ve vztahu k dítěti postrádal relevanci, a tudíž se jevil jako obstrukční.

Nelze ani dovodit, jak tvrdí stěžovatel, že by jeho důvody opakovaně a účelově měnila a byl založen na iracionálních a nepřezkoumatelných důvodech. Podstatné je, jak vyplývá z podrobného odůvodnění napadených rozhodnutí, že obecné soudy hodnotily na základě konkrétních skutkových zjištění, s nimiž stěžovatel vyjadřuje svůj nesouhlas, nejen vhodnost dosavadního výchovného prostředí a předpoklady obou rodičů, ale i jejich vzájemné vztahy a vztah nezletilé k nim. Jejich logicky odůvodněnému skutkovému závěru, že nebyl nalezen důvod pro změnu stávajícího vyhovujícího výchovného prostředí, nelze z vyložených hledisek ústavněprávního přezkumu ničeho vytknout.

Není důvod ani přisvědčit stěžovatelovu tvrzení, že obecné soudy přebíraly nepodložená tvrzení matky, resp. že skutkový stav je zatížen neúplností; totéž platí i o hodnocení důkazů, které provedly. Ústavní soud připomíná, že co do námitek proti skutkovým zjištěním a hodnocení důkazů, není vzhledem k vymezení svého postavení zásadně oprávněn do tohoto procesu zasahovat, a to i kdyby mohl mít za to, že přiléhavější by bylo hodnocení jiné. Důvodem k jeho zásahu je až stav, kdy hodnocení důkazů a tomu přijaté skutkové závěry jsou výrazem zjevného faktického omylu či logického excesu; zpravidla teprve tehdy lze mít za to, že bylo dosaženo ústavněprávní roviny problému, což se v posuzované věci zjevně nestalo.

Skutkové závěry ve věci stěžovatele rozhodujících obecných soudů ohledně vhodnosti střídavé výchovy jsou věcné, logicky konzistentní a adekvátně reagují nejen na aktuálně panující situaci mezi oběma rodiči, nýbrž věnují pozornost předpokládaným důsledkům této úpravy výchovného prostředí do budoucna ( stěžovatelem rozporované závěry o budoucí školní docházce nezletilé ).

Ústavní soud neshledal opodstatněným ani tvrzení stěžovatele o porušení Úmluvy o právech dítěte. Zjistil, že soudy obou stupňů zjišťovaly přání nezletilé a zohlednily je, pokud nenařídily střídavou výchovu a nevyhověly jeho návrhu, nepředstavuje tato skutečnost, s ohledem na dosud realizovaný rozsah jeho styku s ní, porušení jejího práva na péči obou rodičů.

Vzhledem k výše uvedenému Ústavnímu soudu nezbylo než stěžovatelovu ústavní stížnost, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků, podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu odmítnout jako zjevně neopodstatněnou.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 30. srpna 2011

Ivana Janů
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Praze

čj. 28 Co 34/2011 - 497

č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Kolíně

čj. 22 P 126/2008 - 433

Krajský soud v Praze

čj. 28 Co 34/2011 - 497

soudu prvního stupně

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 464/04

čl. 18 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte

Ústavní soud

sp. zn. II. ÚS 1206/09

Ústavní soud

Ústavní soud

Úmluvy o právech dítěte

Ústavnímu soudu

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy senátu Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatele D. N., zastoupeného JUDr. Tomášem Markem, advokátem se sídlem Jihlava, Havlíčkova 29, proti usnesení Nejvyššího soudu č. j. 30 Cdo 3508/2011-168 ( stěžovatel omylem uvádí 169 ) z 26. 10. 2011, proti rozsudku Krajského soudu v Brně - pobočky v Jihlavě č. j. 54 Co 140/2011-144 ze dne 4. 4. 2011 a proti rozsudku Okresního soudu v Jihlavě č. j. 11 Nc 547/2009-118 ze dne 6. 9. 2010, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Ústavní soud z ústavní stížnosti samé, jakož i z vyžádaného soudního spisu zjistil, že Krajský soud v Brně - pobočka v Jihlavě, jako soud odvolací, rozsudkem ze dne 4. dubna 2011 č. j. 54 Co 140/2011-144 ( který byl stěžovateli doručen dne 22. 4. 2011 - srov. č.l. 149 ), potvrdil rozsudek Okresního soudu v Jihlavě ze dne 6.9.2010 č. j. 11 Nc 547/2009-118 ( který byl stěžovateli doručen dne 22. 10. 2010 - srov. č.l. 121 ), kterým okresní soud svěřil nezletilé děti N., D., Š. a D. pro dobu po rozvodu manželství rodičů do výchovy matky V. N. a otci ( stěžovateli ) uložil povinnost platit výživné s účinností od právní moci výroku o rozvodu manželství ( výrok I. ), a rozhodl o poplatkové povinnosti ( výrok II. ) a o nákladech řízení ( výrok III. ). Odvolací soud rovněž rozhodl i o nákladech odvolacího řízení.

Proti citovanému rozsudku odvolacího soudu podal otec ( stěžovatel ) dovolání. Přípustnost dovolání spatřuje v ustanovení § 237 odst. l písm. c ) o. s. ř., a za otázku zásadního právního významu označuje otázku týkající se náboženského vyznání dětí ve vazbě na jejich rodiče. Dovolání podal vzdor ( správnému ) poučení ze strany krajského soudu ( srov. č.l. 148 ), že není přípustné.

Stěžovatelovo dovolání bylo usnesením Nejvyššího soudu ze dne 26. 10. 2011 30 Cdo 318/2011-168 odmítnuto s tím, že "[p]řípustnost dovolání proti rozsudku odvolacího soudu ve věci samé podle § 237 o. s. ř. není v posuzovaném případě dána, a to již proto, že žalobce dovoláním napadá rozsudek odvolacího soudu ve věci upravené ustanovením § 26 odst. 1 zákona o rodině ( zákon č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů ), přičemž se nejedná o žádnou z výjimek uvedených v § 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř., která by přípustnost dovolání v taxativně
vypočtených věcech upravených zákonem o rodině, zakládala."

Rozhodnutí Nejvyššího soudu bylo právnímu zástupci stěžovatele doručeno dne 7. 12. 2011 - srov. číslo listu 170.

Ústavní soud, s ohledem na právě uvedené, posoudil ústavní stížnost a dospěl k závěru, že je částečně zjevně neopodstatněná [§ 43 odst. 2 písm. a ) zákona Ústavním soudu] a částečně podaná opožděně [srov. § 43 odst. 1 písm. b ) zákona o Ústavním soudu].

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná ve vztahu k rozhodnutí Nejvyššího soudu, neboť ten musel dovolání stěžovatele v souladu s § 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř. odmítnout. Ostatně, tento postup Nejvyššího soudu stěžovatel ani ve své stížnosti nezpochybňuje.

Přestože byl stěžovatel krajským soudem řádně poučen, že dovolání v jeho věci přípustné není, tento opravný prostředek použil, byť dovolání bylo nepřípustné ex lege. Tento postup stěžovatele způsobil, že ústavní stížnost je ve vztahu k rozhodnutí okresního soudu a krajského soudu opožděná, neboť nebyla podána ve lhůtě podle § 72 odst. 3 zákona o Ústavním soudu; posledním procesním prostředkem ve smyslu tohoto ustanovení ve stěžovatelově věci bylo odvolání. Rozhodnutí odvolacího soudu bylo přitom stěžovateli doručeno již dne 22. 4. 2011, leč ústavní stížnost byla dána k poštovní přepravě až 23. 1. 2012 - tedy zjevně po lhůtě stanovené zákonem.

Proto Ústavnímu soudu nezbylo než ústavní stížnost podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) a podle § 43 odst. 1 písm. b ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, jako návrh částečně zjevně neopodstatněný a částečně opožděný, odmítnout.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 22. března 2012

Vojen Güttler
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

č. j. 30 Cdo 3508/2011-168

č. j. 54 Co 140/2011-144

Okresního soudu v Jihlavě

č. j. 11 Nc 547/2009-118

Ústavní soud

Krajský soud v Brně - pobočka v Jihlavě

soud odvolací

č. j. 54 Co 140/2011-144

Okresního soudu v Jihlavě

č. j. 11 Nc 547/2009-118

okresní soud

Odvolací soud

odvolacího soudu

§ 237 odst. l písm. c ) o. s. ř.

krajského soudu

Nejvyššího soudu

Cdo 318/2011-168

odvolacího soudu

§ 237 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 26 odst. 1 zákona o rodině

č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Nejvyššího soudu

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

§ 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Nejvyššího soudu

krajským soudem

okresního soudu

krajského soudu

§ 72 odst. 3 zákona o Ústavním soudu

odvolacího soudu

Ústavnímu soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

Obecné soudy nesmí apriorně zamítat žaloby pronajímatelů na náhradu vůči státu, jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( viz nález ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), nýbrž musejí uplatněný nárok posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny. V tomto smyslu jsou povinny poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nedodržení tohoto postupu představuje porušení základního práva žalobce na ochranu majetku a na soudní ochranu ve smyslu čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh stěžovatele J. G. zrušil II. senát Ústavního soudu nálezem ze dne 10. června 2009 podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy v řízení o ústavních stížnostech rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 21. listopadu 2007 č. j. 28 Co 335/2007-87 a rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 17. května 2007 č. j. 15 C 1/2007-49.

Narativní část

Stěžovatel se žalobou vůči České republice – Ministerstvu financí domáhal náhrady škody způsobené nesprávným úředním postupem ve výši 12 161 036,30 Kč s příslušenstvím, která mu měla vzniknout jako ztráta v důsledku protizákonné a protiústavní regulace nájemného v období od 20. března 2003 do 30. března 2006. Pomocí odkazů na závěry Ústavního soudu dokládal existenci nesprávného úředního postupu vedlejší účastnice, který spatřoval v nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zákona o jednostranném zvyšování nájemného. Obvodní soud pro Prahu 1 žalobu zamítl, neboť stěžovatel svůj nárok neuplatnil u Ministerstva financí. Bez ohledu na tuto skutečnost by ale podle tohoto soudu nemohl být postup Parlamentu považován za nesprávný úřední postup podle § 13 zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem. Odvolací soud tomuto závěru nepřisvědčil, když naopak uznal, že nečinností Parlamentu mohlo k nesprávnému úřednímu postupu dojít. S ohledem na neuplatnění návrhu u Ministerstva financí však považoval žalobu za předčasnou.

Odůvodnění nálezu Ústavního soudu

Ústavní soud v dané věci odkázal na stanovisko pléna Ústavního soudu ze dne 28. dubna 2009 sp. zn. Pl. ÚS-st 27/09, které bylo přijato ve věci posuzované ústavní stížnosti. Podle tohoto stanoviska jsou obecné soudy povinny posoudit žaloby na náhradu škody vůči státu, jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( viz nález ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Samotné posouzení, zda v dané věci byl dán konkrétní nárok stěžovatele na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny, zůstává k zodpovězení obecnému soudu, který musí zvážit, do jaké míry došlo v důsledku regulovaného nájemného k zásahu do jeho základního práva vlastnit majetek, jakož i zda v jeho případě byly splněny výše uvedené podmínky pro vznik práva na náhradu. Samotná protiústavnost právní úpravy regulovaného nájemného totiž neznamenala, že v každém individuálním případě bylo porušeno základní právo pronajímatele. Výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny přitom nemusí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným. Obecné soudy tedy nesmí nárok na náhradu vůči státu zamítat apriorně, nýbrž musejí za respektování výše uvedených závěrů posoudit jednotlivé individuálně uplatněné nároky.

V tomto smyslu je tedy tvrzený nárok pronajímatele třeba právně posoudit z hlediska práva na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Obecné soudy jsou v tomto směru povinny vytvořit ve smyslu § 118a občanského soudního řádu dostatečný procesní prostor, aby se obě strany řízení mohly k novému právnímu posouzení vyjádřit a případně uplatnit nové důkazy nebo námitky. Poněvadž tak v dané věci neučinily, porušily práva stěžovatele na ochranu majetku a na soudní ochranu zakotvená v čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny a čl. 6 odst. 1 Úmluvy.

Soudcem zpravodajem v dané věci byl Stanislav Balík. Žádný ze soudců neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Žaloby pronajímatelů ( vlastníků bytů ) na náhradu škody vůči státu [opírající se o zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád )], jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy [nález Ústavního soudu ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ( N 47/40 SbNU 389; 252/2006 Sb. )], jsou obecné soudy povinny posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nárok vůči státu na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod má subsidiární charakter vůči nároku pronajímatele bytu proti nájemci na zvýšení nájemného jen za dobu počínající dnem podání žaloby. Za dobu, která tomuto dni předchází, může pronajímatel bytu uplatnit svůj nárok na náhradu za nucené omezení vlastnického práva proti státu přímo.

Posouzení, zda v dané věci byl dán konkrétní nárok stěžovatele na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod, zůstává k zodpovězení obecnému soudu, který musí zvážit, do jaké míry došlo v důsledku regulovaného nájemného k zásahu do jeho základního práva vlastnit majetek, jakož i zda v jeho případě byly splněny podmínky pro vznik práva na náhradu. Samotná protiústavnost právní úpravy regulovaného nájemného neznamenala, že v každém individuálním případě bylo porušeno základní právo pronajímatele ( vlastníka bytu ).

Výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod nemusí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným.

Obecné soudy nesmí nárok na náhradu vůči státu zamítat apriorně, nýbrž musí za respektování výše uvedených závěrů posoudit jednotlivé individuálně uplatněné nároky z hlediska práva na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod. Obecné soudy jsou v tomto směru povinny vytvořit ve smyslu § 118a občanského soudního řádu dostatečný procesní prostor, aby se obě strany řízení mohly k novému právnímu posouzení vyjádřit a případně uplatnit nové důkazy nebo námitky.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález

Ústavního soudu - II. senátu složeného z předsedy senátu Stanislava Balíka a soudců Dagmar Lastovecké a Jiřího Nykodýma - ze dne 10. června 2009 sp. zn. II. ÚS 884/08 ve věci ústavní stížnosti Ing. J. G. proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 21. listopadu 2007 č. j. 28 Co 335/2007-87 a rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 17. května 2007 č. j. 15 C 1/2007-49, jimiž byla zamítnuta žaloba stěžovatele vůči státu na zaplacení peněžité náhrady za účasti Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 1 jako účastníků řízení a České republiky - Ministerstva financí, Letenská 15, Praha 1, jako vedlejšího účastníka řízení.

Výrok

Rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 21. listopadu 2007 č. j. 28 Co 335/2007-87 a rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 17. května 2007 č. j. 15 C 1/2007-49 se zrušují.

Odůvodnění

Ústavní stížností doručenou Ústavnímu soudu dne 8. dubna 2008, která splňuje formální náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, se stěžovatel domáhá zrušení v záhlaví uvedených rozsudků Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 1 a pro případ, že Ústavní soud neshledá porušení ústavních práv v meritu věci, navrhuje zrušení nákladových výroků II. a III. rozsudku Městského soudu v Praze. Tvrdí, že postupem soudů byla porušena jeho ústavně zaručená práva zakotvená v čl. 4 odst. 3 a 4, čl. 11 a 36 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), čl. 89 odst. 2 a čl. 90 Ústavy České republiky ( dále jen "Ústava" ) a čl. 1 odst. 1 Dodatkového protokolu k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod.

Ze spisu Obvodního soudu pro Prahu 1 sp. zn. 15 C 1/2007 bylo zjištěno následující.

Obvodní soud pro Prahu 1 zamítl rozsudkem ze dne 17. května 2007 č. j. 15 C 1/2007-49 žalobu stěžovatele, aby žalovaná Česká republika - Ministerstvo financí České republiky ( dále též "vedlejší účastník" ) byla povinna zaplatit mu částku 12 161 036,30 Kč s příslušnými úroky z prodlení ( výrok I. ). Vedlejšímu účastníku Obvodní soud pro Prahu 1 nepřiznal náhradu nákladů řízení ( výrok II. ). Takto rozhodl o nároku stěžovatele založeném na tvrzení, že jde o škodu, která mu vznikla z důvodu neexistence prováděcího zákona předvídaného v § 696 odst. 1 občanského zákoníku, umožňujícího jednostranné zvýšení nájemného právním úkonem pronajímatele, za období od 20. března 2003 do 30. března 2006 s tím, že škoda je představována rozdílem mezi obvyklým nájemným a protiústavně regulovaným nájemným. Soud prvního stupně aplikoval na zjištěný skutkový stav ustanovení § 13 odst. 1, § 14 odst. 1 a 3 a § 15 odst. 2 zákona č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád ), a konstatoval, že nebyly splněny zákonem požadované předpoklady. Předně se stěžovatel se svým nárokem neobrátil na příslušné ministerstvo, jak předvídá ustanovení § 14 odst. 1 a 3 uvedeného zákona. Splněny nebyly ani další zákonné předpoklady, a to existence nesprávného úředního postupu, za nějž nelze považovat proces přijímání zákonů v Parlamentu, a prokázání existence škody, neboť stěžovatel se mohl svých majetkových nároků vůči nájemcům bytů domoci žalobou podanou u obecného soudu. Rozhodnutí o nákladech řízení soud odůvodnil ustanovením § 150 občanského soudního řádu ( dále jen "o. s. ř." ).

O odvolání stěžovatele rozhodl Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 21. listopadu 2007 č. j. 28 Co 335/2007-87 tak, že rozhodnutí soudu prvního stupně v zamítavém výroku o věci samé potvrdil ( výrok I. ), ve výroku o nákladech řízení jej změnil tak, že stěžovateli uložil povinnost zaplatit vedlejšímu účastníku náklady řízení ( výrok II. ), a stěžovatele zavázal k úhradě nákladů odvolacího řízení ( výrok III. ). Odkázal na judikaturu Ústavního soudu, zejména na nálezy sp. zn. Pl. ÚS 20/05 [nález ze dne 28. 2. 2006 ( N 47/40 SbNU 389; 252/2006 Sb. )], I. ÚS 489/05 [nález ze dne 6. 4. 2006 ( N 80/41 SbNU 59 )], ale i na další nálezy týkající se obdobné problematiky, učinil extenzivní výklad pojmu "nesprávný úřední postup" a dospěl k závěru, že nečinností Parlamentu došlo k nesprávnému úřednímu postupu, který zakládá odpovědnost státu podle zákona č. 82/1998 Sb. Zároveň však konstatoval, že předpokladem uplatnění nároku na náhradu tvrzené škody u soudů je jeho neúspěšné uplatnění u příslušného ústředního orgánu. Protože splnění této hmotněprávní podmínky v dané věci prokázáno nebylo, jde o žalobu předčasnou, kterou bylo třeba zamítnout. Vzhledem k výsledku řízení pak stěžovateli uložil podle § 142 odst. 1 o. s. ř. povinnost nahradit procesně neúspěšnému vedlejšímu účastníkovi náklady řízení, neboť neshledal důvody hodné zvláštního zřetele pro aplikaci ustanovení § 150 o. s. ř.

V rozsáhlé ústavní stížnosti stěžovatel nejprve rekapituluje průběh řízení před obecnými soudy. Vysvětluje, že k uplatnění svého nároku přistoupil za situace, kdy bylo sice obecnými soudy opakovaně judikováno, že postup zákonodárce při přijímání právních předpisů není nesprávným úředním postupem ve smyslu zákona č. 82/1998 Sb., ale kdy Ústavní soud v nálezech sp. zn. Pl. ÚS 20/05 a I. ÚS 489/05 konstatoval, že stát nese odpovědnost za protiústavní stav, který byl vyvolán neexistencí právní normy umožňující pronajímateli zvyšování nájemného nad míru stanovenou protiústavními cenovými předpisy. Má za to, že nevyhnutelným následkem porušení povinnosti každého subjektu je v právu odpovědnost za škodu, což naznačil Ústavní soud ve zmíněném nálezu sp. zn. I. ÚS 489/05. Podle názoru stěžovatele nedostatek právní úpravy v zákoně č. 82/1998 Sb. nemůže vést k zamítnutí nároku žalobce vyplývajícího z norem práva ústavního. Má za to, že v daném případě nezaložil odpovědnost zákon, ale sám ústavní nález sp. zn. Pl. ÚS 20/05, a je třeba učinit závěr, že stát nese za nečinnost odpovědnost, byť se zřejmě nejedná o odpovědnost podle zákona č. 82/1998 Sb. Poukazuje na to, že celá záležitost ohledně "regulace nájemného" nese znaky ojedinělé situace, kdy byly opakovaně ignorovány nálezy Ústavního soudu. To přimělo Ústavní soud k vyslovení mimořádného postupu v rámci zachování ústavnosti, kterým je dotváření chybějícího práva obecnými soudy. Protože se Ústavní soud v této souvislosti zmiňuje o odpovědnosti státu za způsobenou škodu, chápe to stěžovatel tak, že její náhradu je třeba přiznat i tam, kde zákon o odpovědnosti za škodu na tuto škodu nedopadá.

Stěžovatel dále uvádí, že podal žalobu k soudu, v níž svůj nárok skutkově kvantifikoval. Má za to, že jejím doručením vedlejšímu účastníku byl u něj nárok uplatněn, neboť se obecně uznává, že i hmotněprávní úkony mohou být obsahem úkonů procesních. Vedlejší účastník jeho nárok samozřejmě odmítl. Další uplatňování by tedy bylo nadbytečné a formální. Pokud tedy odvolací soud trval na uplatnění nároku jiným úkonem než žalobou, měl stěžovatele o tomto svém názoru i o odchylném názoru na právní kvalifikaci věci poučit a vést ho případně i ke změně žaloby.

V poslední části ústavní stížnosti stěžovatel brojí proti nákladovému výroku odvolacího soudu, který dle něj vykazuje znaky libovůle, neboť odmítnutí moderačního práva není dostatečně a konkrétně odůvodněno.

K ústavní stížnosti se na žádost Ústavního soudu vyjádřili účastníci řízení i vedlejší účastník řízení.

Městský soud v Praze poukázal na to, že při svém rozhodování vycházel z judikatury Ústavního soudu i Nejvyššího soudu. V plném rozsahu odkázal na odůvodnění svého rozhodnutí, v němž svůj názor dostatečně objasnil. Dle jeho názoru stěžovatel nebyl zkrácen na svých ústavních právech. Navrhl, aby byla ústavní stížnost zamítnuta.

Obvodní soud pro Prahu 1 zcela odkázal na právní závěry odvolacího soudu týkající se nákladových výroků. Jinak se k ústavní stížnosti blíže nevyjádřil.

Ministerstvo financí vyslovilo přesvědčení, že v případě stěžovatele se nemůže jednat o porušení práva na soudní ochranu, kterého využil, ani o porušení práva na ochranu majetku, který získal v rozsahu omezení, jaké měl předchozí vlastník. Navrhlo zamítnutí ústavní stížnosti.

Při ústních jednáních před Ústavním soudem, která se konala ve dnech 3. prosince 2008 a 10. června 2009 stěžovatel i vedlejší účastník setrvali na svých stanoviscích, která jsou obsahem jejich podání k Ústavnímu soudu. Zástupce stěžovatele nad rámec toho vyslovil názor, že vedlejšímu účastníku coby státnímu orgánu, který disponuje dostatečným aparátem, neměly být přiznány náklady právního zastoupení advokátem.

Ústavní stížnost je důvodná.

Ústavní soud ve své judikatuře opakovaně zdůrazňuje, že zásadně není oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy ( srov. čl. 81 a 91 Ústavy ). Za předpokladu, že soudy postupují v souladu s obsahem hlavy páté Listiny, nemůže na sebe atrahovat právo přezkumného dohledu nad jejich činností ( čl. 83 Ústavy ). Na druhé straně je však oprávněn a povinen posoudit, zda bylo řízení jako celek spravedlivé a zda v něm nebyly porušeny základní práva nebo svobody stěžovatele zaručené ústavním pořádkem.

Pro posouzení dané věci je rozhodující stanovisko pléna Ústavního soudu ze dne 28. dubna 2009 sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09 ( uveřejněné jako sdělení Ústavního soudu pod č. 136/2009 Sb.; ST 27/53 SbNU 885 ), jehož přijetí bylo vyvoláno právním názorem prvního senátu Ústavního soudu ve věci vedené pod sp. zn. I. ÚS 2220/08, který se odchyluje od právních názorů vyslovených v nálezu sp. zn. IV. ÚS 175/08 ze dne 9. 9. 2008 ( N 152/50 SbNU 345 ) a v nálezu sp. zn. III. ÚS 3158/07 ze dne 4. 12. 2008 ( N 216/51 SbNU 683 ).

V uvedeném stanovisku Ústavní soud kromě jiného formuloval následující výrok : "Žaloby pronajímatelů ( vlastníků bytů ) na náhradu škody vůči státu [opírající se o zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti ( notářský řád )], jež měla vzniknout v důsledku dlouhodobé protiústavní nečinnosti Parlamentu spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu vymezujícího případy, ve kterých je pronajímatel oprávněn jednostranně zvýšit nájemné, úhradu za plnění poskytovaná s užíváním bytu a změnit další podmínky nájemní smlouvy ( nález Ústavního soudu ze dne 28. února 2006 sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ), jsou obecné soudy povinny posoudit z hlediska jejich práva na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a v tomto smyslu poskytnout účastníkům řízení procesní prostor, aby se mohli vyjádřit k uvedené změně právního posouzení. Nárok vůči státu na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny základních práv a svobod má subsidiární charakter vůči nároku pronajímatele bytu proti nájemci na zvýšení nájemného jen za dobu počínající dnem podání žaloby. Za dobu, která tomuto dni předchází, může pronajímatel bytu uplatnit svůj nárok na náhradu za nucené omezení vlastnického práva proti státu přímo".

Závěry pléna, učiněné v označeném stanovisku, jsou plně použitelné i na nyní projednávanou věc. II. senát Ústavního soudu je jimi při své rozhodovací činnosti, a tedy i v tomto případě, vázán ( viz § 23 zákona o Ústavním soudu ) a zcela na ně odkazuje. V jejich světle je evidentní, že postup obecných soudů při posuzování stěžovatelova nároku nemůže obstát. Napadenými rozsudky tak byla porušena jeho základní práva na ochranu majetku dle čl. 11 Listiny a na soudní ochranu dle čl. 36 Listiny.

V souladu s uvedeným stanoviskem Ústavní soud považuje za nutné pouze připomenout, že otázka, zda v dané věci byl dán konkrétní nárok stěžovatele na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny, zůstává k zodpovězení obecnému soudu, který musí zvážit, do jaké míry došlo v důsledku regulovaného nájemného k zásahu do jeho základního práva vlastnit majetek, jakož i zda v jeho případě byly splněny výše uvedené podmínky pro vznik práva na náhradu. Samotná protiústavnost právní úpravy regulovaného nájemného totiž neznamenala, že v každém individuálním případě bylo porušeno základní právo pronajímatele ( vlastníka bytu ). Rovněž je namístě zdůraznit, že výše nároku na náhradu za nucené omezení vlastnického práva podle čl. 11 odst. 4 Listiny nemusí být identická s rozdílem mezi obvyklým a regulovaným nájemným. Obecné soudy tedy nesmí nárok na náhradu vůči státu zamítat apriorně, nýbrž musejí za respektování výše uvedených závěrů posoudit jednotlivé individuálně uplatněné nároky. V tomto smyslu je tedy tvrzený nárok pronajímatele ( vlastníka bytu ) třeba právně posoudit z hlediska práva na náhradu podle čl. 11 odst. 4 Listiny. Obecné soudy jsou v tomto směru povinny vytvořit ve smyslu § 118a občanského soudního řádu dostatečný procesní prostor, aby se obě strany řízení mohly k novému právnímu posouzení vyjádřit a případně uplatnit nové důkazy nebo námitky.

Na základě výše uvedených závěrů Ústavní soud ústavní stížnosti podle ustanovení § 82 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu vyhověl a napadené rozsudky Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 1 podle ustanovení § 82 odst. 3 písm. a ) citovaného zákona zrušil.

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Městského soudu v Praze

č. j. 28 Co 335/2007-87

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 15 C 1/2007-49

Ústavního soudu

Obvodní soud pro Prahu 1

§ 13 zákona č. 82/1998 Sb.

Odvolací soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st 27/09

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

§ 118a občanského soudního řádu

čl. 11 a čl. 36 odst. 1 Listiny

čl. 6 odst. 1 Úmluvy

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

252/2006 Sb.

§ 118a občanského soudního řádu

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 884/08

Městského soudu v Praze

č. j. 28 Co 335/2007-87

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 15 C 1/2007-49

Městského soudu

Obvodního soudu pro Prahu 1

Městského soudu v Praze

č. j. 28 Co 335/2007-87

Obvodního soudu pro Prahu 1

č. j. 15 C 1/2007-49

Ústavnímu soudu

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Městského soudu

Obvodního soudu pro Prahu 1

Ústavní soud

Městského soudu

Obvodního soudu pro Prahu 1

sp. zn. 15 C 1/2007

Obvodní soud pro Prahu 1

č. j. 15 C 1/2007-49

Obvodní soud pro Prahu 1

§ 696 odst. 1 občanského zákoníku

Soud prvního stupně

č. 358/1992 Sb.

§ 14 odst. 1 a 3 uvedeného zákona

§ 150 občanského soudního řádu

Městský soud v Praze

č. j. 28 Co 335/2007-87

soudu prvního stupně

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

N 47/40 SbNU 389

252/2006 Sb.

I. ÚS 489/05

N 80/41 SbNU 59

č. 82/1998 Sb.

§ 142 odst. 1 o. s. ř.

§ 150 o. s. ř.

č. 82/1998 Sb.

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

I. ÚS 489/05

Ústavní soud

sp. zn. I. ÚS 489/05

č. 82/1998 Sb.

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

č. 82/1998 Sb.

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolací soud

odvolacího soudu

Ústavního soudu

Městský soud v Praze

Ústavního soudu

Nejvyššího soudu

Obvodní soud pro Prahu 1

odvolacího soudu

Ústavním soudem

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

čl. 81 a 91 Ústavy

hlavy páté Listiny

čl. 83 Ústavy

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS-st. 27/09

Ústavního soudu

č. 136/2009 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 2220/08

sp. zn. IV. ÚS 175/08

sp. zn. III. ÚS 3158/07

Ústavní soud

č. 82/1998 Sb.

č. 358/1992 Sb.

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

Ústavního soudu

§ 23 zákona o Ústavním soudu

čl. 11 Listiny

čl. 36 Listiny

Ústavní soud

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

čl. 11 odst. 4 Listiny

§ 118a občanského soudního řádu

Ústavní soud

Městského soudu

Obvodního soudu pro Prahu 1


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Analytická právní věta

Při rozhodování o výživném pro nezletilé dítě je vždy nutné přihlédnout nejen k fakticky dosahovaným příjmům rodičů, ale i k celkové hodnotě jejich movitého a nemovitého majetku a jejich životní úrovni. Soud je povinen obstarat a posoudit všechny relevantní podklady pro správné určení výše výživného pro dítě; pokud tak neučiní, poruší právo dítěte na rodičovskou výchovu a péči.

Návrh a řízení před Ústavním soudem

Na návrh nezletilých stěžovatelek J. N. a H. N. zrušil II. senát Ústavního soudu v řízení podle čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy rozsudek Krajského soudu v Brně č. j. 27 Co 528/2008-174 ze dne 18. 12. 2008 pro rozpor s čl. 36 odst. 1 a 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod.

Narativní část

Rozsudkem okresního soudu byla otci nezletilých stěžovatelek uložena povinnost přispívat na výživu každé ze stěžovatelek částkou 5.500,-- Kč měsíčně a zaplatit dlužné výživné ve výši 28.000,-- Kč pro každou z nezletilých. Krajský soud k odvolání otce rozhodnutí okresního soudu změnil tak, že výživné pro každou ze stěžovatelek určil částkou 2.500,--Kč měsíčně a otci uložil dlužné výživné zaplatit ve splátkách. V odůvodnění svého rozhodnutí krajský soud uvedl, že sice došlo k podstatné změně poměrů na straně matky stěžovatelek, zároveň však bylo třeba zohlednit, že otec je plně invalidní a jeho majetkové poměry mu neumožňují hradit výživné ve výši určené soudem okresním. Stěžovatelky namítaly, že skutečné příjmy otce jsou podstatně vyšší než příjmy prokázané a krajský soud tyto skutečné příjmy navzdory jejich námitce nezjistil, v důsledku čehož došlo k porušení jejich práva na rodičovskou péči.

Odůvodnění nálezu Ústavního soudu

Ústavní soud konstatoval, že zákon o rodině zakotvuje v § 85 odst. 2 a § 96 odst. 1 povinnost rodičů přispívat na výživu dětí podle svých schopností, možností a majetkových poměrů, přičemž nejde o pouhé zohlednění skutečně dosahovaných příjmů. Při rozhodování o výživném je proto vždy nutné přihlédnout nejen k fakticky dosahovaným příjmům rodiče, ale i k celkové hodnotě jeho movitého a nemovitého majetku a způsobu života, resp. k životní úrovni. Při rozhodování podle ustanovení § 96 odst. 1 zákona o rodině je soud povinen obstarat a posoudit všechny relevantní podklady pro správné určení výše výživného pro dítě, zejména musí pečlivě zkoumat, zda vykazovaná mzda odpovídá skutečnosti a zda odpovídá výdělkovým možnostem povinného. Ústavní soud s odkazem na svůj nález sp. zn. IV. 244/03 uvedl, že obecný soud pochybil, pokud určil výši výživného k dětem pouze na základě příjmů, které otec dosahoval v posuzovaném období, aniž by celkově zhodnotil jeho majetkové poměry a životní úroveň.
Ústavní soud dále upozornil, že krajský soud sice shodně jako soud okresní konstatoval změnu poměrů a zvýšení odůvodněných potřeb nezletilých stěžovatelek, zároveň však částku výživného podstatně snížil, aniž by se zabýval skutečností, zda takto stanovená výše výživného bude odpovídat odůvodněným potřebám nezletilých také nadále. V této souvislosti Ústavní soud shledal odůvodnění rozsudku krajského soudu nepřezkoumatelným, neboť krajský soud vycházel toliko z dosažených příjmů otce, aniž by bylo zřejmé, zda přihlížel také ke skutkovým zjištěním soudu prvního stupně ohledně výdělkových a majetkových poměrů matky a míry její osobní péče o nezletilé.

Podle Ústavního soudu krajský soud svým postupem porušil práva stěžovatelek zakotvená v čl. 32 odst. 4 a čl. 36 odst. 1 Listiny, a proto jeho rozhodnutí zrušil.

Soudcem zpravodajem v dané věci byl Stanislav Balík. Žádný soudce neuplatnil odlišné stanovisko.

PRÁVNÍ VĚTY

Je nepřípustné, aby se odvolací soud nevypořádal se všemi hledisky, které jsou dle zákonné úpravy v posuzované věci relevantní, a uceleně neposoudil okolnosti, které v řízení ( včetně řízení před soudem prvního stupně ) vyšly najevo [srov. nález Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 363/03 ze dne 20. 1. 2005 ( N 12/36 SbNU 133 )]. Ústavní soud ve své judikatuře opakovaně zdůraznil, že zásada volného hodnocení důkazů neznamená, že by soud ve svém rozhodování měl na výběr, které z provedených důkazů vyhodnotí a které nikoli, nebo o které z provedených důkazů své skutkové závěry opře a které opomene.

Je porušením práva na spravedlivý proces ve smyslu čl. 36 Listiny porušení povinnosti řádného odůvodnění ( § 157 o. s. ř. ), když z odůvodnění rozhodnutí soudu vůbec nevyplývá, proč soud nepřihlédl k významné skutečnosti, přestože bylo povinností soudu v souladu § ustanovením § 120 odst. 2 o. s. ř. provést i jiné důkazy potřebné ke zjištění skutkového stavu, konkrétně tím, že odvolací soud pro posouzení majetkových poměrů otce nevzal v úvahu všechna potřebná hlediska, a v důsledku absence výše uvedených zjištění nemohly být majetkové poměry otce stěžovatelek náležitě zváženy.

Jelikož interpretací a následnou aplikací ustanovení § 85 odst. 2 a § 96 odst. 1 zákona o rodině odvolacím soudem došlo k rozporu s cílem zákona o rodině, vedl tento postup zároveň k porušení práv stěžovatelek plynoucích z čl. 36 odst. 1 a čl. 32 odst. 4 Listiny.

Česká republika
NÁLEZ
Ústavního souduJménem republiky

Nález

Ústavního soudu - II. senátu složeného z předsedkyně senátu Dagmar Lastovecké a soudců Stanislava Balíka a Jiřího Nykodýma - ze dne 30. června 2010 sp. zn. II. ÚS 671/09 ve věci ústavní stížnosti stěžovatelek nezletilé 1. J. N. a 2. nezletilé H. N., zastoupených Městským úřadem Černošice, Podskalská 19, Praha 2, jako opatrovníkem pro řízení o ústavní stížnosti, proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 18. prosince 2008 č. j. 27 Co 528/2008-174, jímž byl změněn rozsudek soudu prvního stupně ohledně výživného, za účasti Krajského soudu v Praze jako účastníka řízení.

Rozsudek Krajského soudu v Praze ze dne 18. prosince 2008 č. j. 27 Co 528/2008-174 se zrušuje.

Odůvodnění

I.

Včas podanou ústavní stížností, doručenou Ústavnímu soudu dne 23. března 2009, která splňovala náležitosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), se nezletilé J. a H. N. ( dále jen "stěžovatelky" nebo "nezletilé" ) domáhaly s odkazem na údajné porušení svých práv podle čl. 32 odst. 4 a čl. 36 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) zrušení v záhlaví uvedeného rozhodnutí Krajského soudu v Praze.

V odůvodnění své ústavní stížnosti stěžovatelky na prvém místě krátce shrnuly dosavadní průběh řízení ve věci návrhu na zvýšení výživného, kterým je otec nezletilých J. N. povinen přispívat na jejich výživu k rukám jejich matky I. N., jíž byly rozhodnutím soudu svěřeny do výchovy. Stěžovatelky vyjádřily přesvědčení, že v projednávané věci se odvolací soud, který rozhodoval na základě odvolání otce, neřídil zásadami formulovanými Ústavním soudem v jeho rozhodovací praxi, a k tomu odkázaly na konkrétní nálezy Ústavního soudu, zejména z okruhu problematiky určování výše výživného pro nezletilé.

Stěžovatelky uvedly, že stále tvrdí, že skutečné příjmy otce jsou podstatně vyšší než příjmy v řízení prokázané, neboť jejich otec inkasuje další příjmy na základě dohod o provedení práce, jejichž jednotná evidence se nevede a není možné vyčíslit jejich celkovou sumu. Otec v řízení před soudy zaujal taktiku, kdy přizná pouze to, co mu bude prokázáno, sám neprozradí víc, než je nezbytné. Tuto tendenci otce zkreslovat výši skutečných příjmů dle stěžovatelek konstatoval nepřímo i soud prvního stupně, když uvedl, že mohl vycházet pouze z obsahu těch dohod o provedení práce, které mu byly známy. V rozporu s požadavkem na důkladné prověření skutečných příjmů a výdělkových možností však odvolací soud naopak výdělky otce bagatelizoval s tím, že se jedná o nepravidelný příjem, který je závislý na psychické nemoci otce, který není schopen běžného systematického zařazení. Na dokreslení svých tvrzení stěžovatelky k ústavní stížnosti přiložily dopis otce z jeho dovolené v jižní Americe s tím, že pokud by příjmy otce dosahovaly jím uváděné výše, těžko by si mohl cestu dovolit.

Odvolacímu soudu stěžovatelky vytýkaly, že zcela nedostatečně zhodnotil celkovou majetkovou situaci a životní úroveň otce, když do svých úvah nezahrnul skutečnost, že otec vlastní nemovitost. Odvolací soud nezjišťoval hodnotu nemovitosti ani výši tržního nájemného, které by otec mohl inkasovat, zohlednil pouze příjmy otcem vykázané, které vydělil dvanácti měsíci. Podle stěžovatelek měl soud učinit dotaz u realitních kanceláří či nechat zpracovat znalecký posudek ohledně tržního nájemného, aby mohl posoudit i příjmy potenciální, nikoli faktické. Jak stěžovatelky namítaly, Ústavní soud opakovaně judikoval, že lze po povinném rodiči požadovat zpeněžení majetku a z něj následně saturovat výživné, není-li rodič schopen je hradit ze svých příjmů.

Jak stěžovatelky zdůraznily, Ústavní soud ve své rozhodovací praxi konstatoval, že právu dětí na rodičovskou péči státní moc poskytuje specifickou ochranu. Tomu však dle nich naprosto neodpovídá výrok odvolacího soudu, kterým tento soud umožnil otci splácet dlužné výživné měsíčně v částce 300 Kč po dobu téměř tří let, což stěžovatelky označily spíše za výsměch, zvláště v situaci, kdy bylo v řízení prokázáno, že otec má na bankovních účtech úspory, které dluh převyšují. Proto dospěly k přesvědčení, že odvolací soud jakoby svým rozhodnutím poskytoval specifickou ochranu nikoli nezletilým, ale povinnému otci. Jestliže odvolací soud poskytl otci výhodu v podobě odložení splácení dlužného výživného, pak však stěžovatelky nemohou ponížení výživného žádným způsobem kompenzovat.

II.

Ústavní soud si k projednání a rozhodnutí věci vyžádal spis Okresního soudu Praha-západ sp. zn. 11 P 85/2008, z něhož zjistil následující :

Rozsudkem ze dne 16. dubna 2007 č. j. 39 P 18/2007-44 upravil Obvodní soud pro Prahu 6 poměry stěžovatelek pro dobu po rozvodu tak, že obě nezletilé stěžovatelky byly svěřeny do výchovy matky a jejich otci bylo uloženo přispívat na výživu každé z nich částkou 1 500 Kč a současně byl blíže specifikovaným způsobem upraven styk otce s nezletilými. Soud prvního stupně ve svých závěrech vycházel z okolnosti, že otec vlastnil rodinný dům, v němž bydlely i nezletilé s matkou, matka dosahovala čistého příjmu ve výši 9 403 Kč měsíčně a otec dosahoval čistého příjmu ve výši 10 000 Kč měsíčně. Rodiče nezletilých neměli jinou vyživovací povinnost, přičemž veškeré náklady spojené s bydlením hradil otec.

Návrhem došlým soudu dne 14. dubna 2008 matka stěžovatelek navrhla zvýšení výživného pro nezletilé. Odůvodnila jej tím, že musela sobě a nezletilým zajistit bydlení, neboť otec s ní odmítl uzavřít nájemní smlouvu a také samotné soužití s otcem bylo velmi konfliktní. Matka proto byt v nemovitosti otce o velikosti 4+1 s terasou o rozloze 100 m2 vyklidila. Otec s návrhem matky nesouhlasil s tím, že od posledního rozhodování nenastala na straně účastníků podstatná změna poměrů, otec se s nezletilými stýká i v širším rozsahu a současně dodal, že matka měla možnost nadále bydlet v rodinném domě otce, odkud z vlastní vůle odešla.

Návrh projednal pod sp. zn. 11 P 85/2008 místně příslušný Okresní soud Praha-západ, který po rozsáhlém dokazování rozsudkem ze dne 19. září 2008 č. j. 11 P 85/2008-136 změnil rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 16. dubna 2007 č. j. 39 P 18/2007-44, pokud jím bylo rozhodováno o výživném, tak, že s účinností od 1. března 2008 je otec povinen přispívat na výživu každé z nezletilých částkou 5 500 Kč měsíčně splatnou k rukám matky ( I. výrok ), a určil otci povinnost zaplatit k rukám matky dlužné výživné za dobu od 1. března 2008 do 30. září 2008 ve výši 28 000 Kč pro každou z nezletilých do 31. prosince 2008 ( II. výrok ). Tímto rozhodnutím soud prvního stupně současně rozhodl o nákladech řízení s tím, že žádný z účastníků nemá na jejich náhradu právo ( III. výrok ). Soud prvního stupně dospěl k závěru, že na straně účastníků došlo k podstatné změně poměrů, a to především k té změně, že se matka pro neshody s otcem odstěhovala v březnu 2008 z rodinného domu otce, a nepochybně také vzrostly náklady na výživu stěžovatelek. Při stanovení výše výživného soud prvního stupně vycházel z výše dosažených příjmů obou rodičů, jakož i částek, které měl otec k 1. červenci 2008 na svých bankovních účtech, se závěrem, že stanovená výše výživného odpovídá potřebám každé z nezletilých i možnostem, schopnostem a majetkovým poměrům otce, který po odchodu matky může část svého rodinného domu pronajímat, a to minimálně za 12 000 Kč měsíčně, neboť z dokazování vyplynulo, že s touto eventualitou otec i počítal. Soud prvního stupně uzavřel, že zohlednil rozsah kontaktu otce s nezletilými, a proto vyměřil výživné v uvedené výši, nikoliv ve výši 7 000 Kč měsíčně, jak navrhovala matka.

Proti rozsudku soudu prvního stupně podal otec nezletilých odvolání, v němž zpochybnil závěry soudu prvního stupně ohledně jeho finanční situace s tím, že jeho jediným reálným příjmem je od roku 2005 jeho invalidní důchod a další příjmy jsou pouze nahodilé, uváděné částky na účtech jsou podstatně nižší, než zjistil soud, a volný byt lze ve skutečnosti pronajímat pouze po jednotlivých pokojích.

Matka navrhla potvrzení rozsudku. Stejně tak kolizní opatrovník, který pro případ úvahy odvolacího soudu o snížení výživného, navrhl částku 3 500 Kč měsíčně pro každou z nezletilých.

Krajský soud v Praze jako soud odvolací k podanému odvolání doplnil dokazování a ústavní stížností napadeným rozsudkem ze dne 18. prosince 2008 č. j. 27 Co 528/2008-174 pak změnil rozsudek soudu prvního stupně tak, že výživné pro každou z nezletilých stanovil na částku 2 500 Kč měsíčně a otci uložil, aby dlužné výživné za dobu od 1. března 2008 do 31. prosince 2008, které pro každou z nezletilých činilo 10 000 Kč, zaplatil v měsíčních splátkách po 300 Kč pro každou z nezletilých, splatných spolu s běžným výživným počínaje měsícem následujícím po právní moci rozsudku pod ztrátou výhody splátek; jinak rozhodl, že se rozsudek soudu prvního stupně potvrzuje. Pokud jde o náklady řízení před soudem prvního stupně a soudem odvolacím, jejich náhradu žádnému z účastníků nepřiznal.

Z odůvodnění rozhodnutí odvolacího soudu Ústavní soud zjistil, že tento soud vzal za správná a přejal skutková zjištění soudu prvního stupně ohledně příjmů matky, jakož i jejích nákladů na bydlení. Pokud jde o majetkové poměry otce, ztotožnil se se zjištěnou výší invalidního důchodu a příjmů z dohod o provedení práce za roky 2007 a 2008. Dále sám provedl důkaz lékařskou zprávou z oboru psychiatrie a smlouvami o podnájmu jednotlivých pokojů předloženými otcem. Odvolací soud se ztotožnil se závěrem soudu prvního stupně, že od poslední úpravy výživného došlo k podstatné změně poměrů. Co se týče výše výživného, uvedl, že vycházel stejně jako soud prvního stupně ze zjištění, že otec je plně invalidní a jeho stálým příjmem je invalidní důchod. Další příjmy otce jsou závislé na jeho nemoci a jejich výše vychází na částku 7 233 Kč měsíčně. Otec měl dle zjištění odvolacího soudu v roce 2008 průměrný měsíční příjem ve výši 14 659 Kč. Odvolací soud oproti soudu prvního stupně dospěl k závěru ( i s přihlédnutím k finančním částkám, které má otec na svých účtech ), že není v jeho možnostech a schopnostech platit částku vyšší než 2 500 Kč na každou z nezletilých, kterou je otec také ochoten platit. K tomu podotkl, že také matka s ohledem na věk nezletilých se musí na jejich výživě částečně finančně podílet. Ohledně dlužného výživného uvážil, že uhrazení celého dluhu by bylo pro otce příliš tíživé, a umožnil mu proto dluh splácet v měsíčních splátkách.

III.

Usnesením Ústavního soudu ze dne 2. dubna 2009 sp. zn. II. ÚS 671/09 byl nezletilým stěžovatelkám podle § 63 zákona o Ústavním soudu ve spojení s § 29 odst. 1 občanského soudního řádu a § 83 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů, ustanoven opatrovníkem pro řízení před Ústavním soudem Městský úřad Černošice, Podskalská 19, Praha 2, ( dále jen "opatrovník" ).

IV.

Ústavní soud vyzval podle ustanovení § 42 odst. 4 zákona o Ústavním soudu účastníky a vedlejší účastníky řízení, aby se k projednávané ústavní stížnosti vyjádřili.

Opatrovník ve svém vyjádření sdělil, že dle jeho názoru s ohledem na majetkové poměry otce jsou dány důvody pro zrušení napadeného rozhodnutí, neboť výživné stanovené rozsudkem odvolacího soudu je zcela nedostatečné a nezohledňuje zcela nároky nezletilých.

Dle Krajského soudu v Praze, za který se vyjádřila předsedkyně senátu JUDr. Věra Provazníková, napadeným rozhodnutím k žádnému porušení ústavně zaručených práv stěžovatelek ze strany soudu nedošlo. Uvedl, že z odůvodnění jeho rozhodnutí je zřejmé, z jakých důvodů rozhodl a o jaké důkazy rozhodnutí opřel. Krajský soud v Praze zdůraznil, že účastníci jsou povinni označit důkazy k prokázání svých tvrzení, přitom způsob hodnocení provedených důkazů je výrazem ústavního principu nezávislosti soudů. K námitkám obsaženým v ústavní stížnosti podotkl, že pro rozhodnutí ve věci nebyla rozhodující cena nemovitosti ve vlastnictví otce nezletilých, neboť dle jeho názoru žádný judikát Nejvyššího soudu nepředpokládá, že při určení výživného je třeba zjistit znalecký odhad nemovitostí náležejících do vlastnictví výživou povinného rodiče. Pokud jde o příjmy rodiče z pronajatých nemovitostí, soud rozhoduje na základě dosažených příjmů, nikoli možných příjmů, jak namítají nezletilé v ústavní stížnosti. Krajský soud v Praze proto navrhl, aby Ústavní soud ústavní stížnost nezletilých stěžovatelek jako zjevně nedůvodnou odmítl.

Okresní soud Praha-západ prostřednictvím soudkyně JUDr. Jany Hrbkové plně odkázal na odůvodnění svého rozsudku. K důvodům ústavní stížnosti uvedl, že před soudem prvního stupně dle jeho názoru nedošlo k porušení práva na spravedlivý proces. Okresní soud Praha-západ činil úkony ke zjištění možných příjmů otce z úřední povinnosti, přihlížel k hodnotě nemovitého majetku otce a případného adekvátního výnosu z pronájmu předmětné nemovitosti otce.

K podání vedlejšího účastníka řízení - otce nezletilých J. N. - Ústavní soud nemohl přihlédnout, neboť nebylo učiněno způsobem stanoveným v § 30 odst. 1 zákona o Ústavním soudu, ač byl vedlejší účastník řádně poučen.

V.

Ústavní soud v minulosti mnohokrát zdůraznil, že není zásadně oprávněn zasahovat do rozhodovací činnosti obecných soudů, neboť není vrcholem jejich soustavy ( srov. čl. 81 a 90 Ústavy ). Pokud soudy postupují v souladu s obsahem hlavy páté Listiny, nemůže na sebe atrahovat právo přezkumného dohledu nad jejich činností ( čl. 83 Ústavy ). Ústavní soud na druhé straně opakovaně připustil, že interpretace právních předpisů obecnými soudy může být v některých případech natolik extrémní, že vybočí z mezí hlavy páté Listiny, a zasáhne tak do některého ústavně zaručeného základního práva. Ústavní soud shledal, že právě k takovému zásahu do ústavně garantovaného práva v projednávaném případě došlo.

V judikatuře Ústavního soudu bylo opakovaně zdůrazněno, že referenčním hlediskem pro Ústavní soud není jednoduché právo, nýbrž ústavně zaručená základní práva plynoucí jak z Listiny, tak z mezinárodních smluv o lidských právech a základních svobodách. Základní práva a svobody v oblasti jednoduchého práva působí jako regulativní ideje, pročež na ně obsahově navazují komplexy norem jednoduchého práva. Výklad a aplikaci norem jednoduchého práva nelze provádět zcela autonomně, tedy bez ohledu na ochranu základních práv jednotlivce plynoucích z norem ústavního pořádku České republiky.

Výklad a aplikace předpisů obecného práva je protiústavní, jestliže nepřípustně postihuje některé ze základních práv a svobod, případně pomíjí možný výklad jiný, ústavně konformní, nebo je výrazem zjevného a neodůvodněného vybočení ze standardů výkladu, jenž je v soudní praxi respektován ( a představuje tím nepředvídatelnou interpretační libovůli ), resp. je v rozporu s obecně sdílenými zásadami spravedlnosti [srov. nález ve věci sp. zn. III. ÚS 269/99 ze dne 2. 3. 2000 ( N 33/17 SbNU 235 )].

Stěžovatelky ve své ústavní stížnosti namítaly nesprávnou aplikaci příslušných ustanovení zákona o rodině, a to v souvislosti s posuzováním majetkových poměrů otce odvolacím soudem, zejména s ohledem na skutečnost, že otec je majitelem nemovitosti ( dvoupodlažního rodinného domu v okrajové části Prahy 6 ). Ústavní soud se proto zabýval tím, zda interpretace a aplikace zákonných pojmů uvedených především v zákoně o rodině z pohledu smyslu a účelu předmětu této zákonné úpravy byla v řízení a při rozhodování Krajského soudu v Praze dodržena.

Podle čl. 32 odst. 4 Listiny je péče o děti a jejich výchova právem rodičů; děti mají právo na rodičovskou výchovu a péči; práva rodičů mohou být omezena a nezletilé děti mohou být od rodičů odloučeny proti jejich vůli jen rozhodnutím soudu na základě zákona. Podle čl. 36 odst. 1 Listiny se každý může domáhat stanoveným postupem svého práva u nezávislého a nestranného soudu a ve stanovených případech u jiného orgánu.

Podle § 85 odst. 2 zákona o rodině oba rodiče přispívají na výživu svých dětí podle svých schopností, možností a majetkových poměrů; dítě má právo podílet se na životní úrovni svých rodičů. Podle odstavce 3 při určení rozsahu vyživovací povinnosti se přihlíží k tomu, který z rodičů a v jaké míře o dítě osobně pečuje. Soud také přihlédne k odůvodněným potřebám oprávněného, jakož i ke schopnostem, možnostem a majetkovým poměrům povinného; při hodnocení schopností, možností a majetkových poměrů povinného zkoumá soud, zda se povinný nevzdal bez důležitého důvodu výhodnějšího zaměstnání či výdělečné činnosti nebo majetkového prospěchu, popřípadě zda nepodstupuje nepřiměřená majetková rizika ( § 96 odst. 1 zákona o rodině ).

Podle § 120 odst. 2 o. s. ř. ve věcech, v nichž lze zahájit řízení i bez návrhu, je soud povinen provést i jiné důkazy potřebné ke zjištění skutkového stavu, než byly účastníky navrhovány ( k tomu viz § 81 odst. 1 o. s. ř. ).

Po přezkoumání ústavní stížností napadeného rozsudku, vyžádaného spisového materiálu, s přihlédnutím k podaným vyjádřením a s ohledem na již existující judikaturu Ústavního soudu ve věcech určování výživného, dospěl Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je důvodná.

K projednávané věci je třeba, zejména s přihlédnutím k vyjádření Krajského soudu v Praze k výkladové praxi obecných soudů, předeslat, že jen stěží se lze ve věcech výživného dovolávat "neexistujících" judikátů Nejvyššího soudu k uvedené problematice, neboť podle zákonné úpravy [srov. § 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř. ] je okruh těchto otázek z projednávání dovolacím soudem vyloučen. Nicméně z rozhodovací praxe před Ústavním soudem nejsou známy v této oblasti větší výkladové potíže dotčených ustanovení. Jak stěžovatelky citovaly i ve své ústavní stížnosti, Ústavní soud se ve své rozhodovací praxi ústavně konformním výkladem aplikovaných ustanovení § 85 odst. 2 a § 96 odst. 1 zákona o rodině ve svých nálezech již dříve zabýval, přičemž jeho závěry byly obecně v soudní praxi přijaty. Ústavní soud pouze připomíná, že právní názor obsažený v odůvodnění jeho nálezů je závazný pro všechny orgány i osoby ( srov. čl. 89 odst. 2 Ústavy ). Je tomu tak proto, že nerespektování právního názoru uvedeného v nálezu Ústavního soudu by vyvolalo nejen nejistotu, zda obecný soud skutečně poskytuje ochranu ústavně zaručeným právům, ale založilo by i porušení rovnosti, jakož i dotčení v právní jistotě občanů [srov. nález Ústavního soudu sp. zn. IV. ÚS 700/05 ze dne 1. 11. 2006 ( N 201/43 SbNU 247 ), dostupný rovněž na http ://nalus.usoud.cz].

Ústavní soud konstatuje, že zákon o rodině ( § 85 odst. 2 a § 96 odst. 1 ) zakotvuje povinnost rodičů přispívat na výživu dětí podle svých schopností, možností a majetkových poměrů; nejde tedy o pouhé zohlednění skutečně dosahovaných příjmů [srov. např. usnesení sp. zn. I. ÚS 624/04 ( ve SbNU nepublikováno, dostupné na http ://nalus.usoud.cz )]. Proto je při rozhodování o výživném vždy nutné přihlédnout nejen k fakticky dosahovaným příjmům rodiče, ale i k celkové hodnotě jeho movitého a nemovitého majetku a způsobu života, resp. k životní úrovni [srov. např. nález sp. zn. I. ÚS 299/06 ze dne 12. 9. 2006 ( N 158/42 SbNU 297 )], ale též názory odborné nauky, kupříkladu in Holub, M., Nová, H. : Zákon o rodině, Komentář a předpisy souvisící, 4. vydání, Praha, 2000, str. 191 ). Při rozhodování soudu podle ustanovení § 96 odst. 1 zákona o rodině je soud povinen obstarat a posoudit všechny relevantní podklady pro správné určení výše výživného pro dítě. Jak dokládá řada příkladů z praxe obecných soudů, zvláštní pozornost je nutno věnovat případům, kdy povinné osoby a jejich zaměstnavatelé evidenčně vedou a vykazují mzdu jednotlivých pracovníků jen ve výši mzdy minimální či nepatrně ji převyšující. Tehdy je třeba pečlivě zkoumat, zda vykazovaná mzda odpovídá skutečnosti a zda odpovídá výdělkovým možnostem povinného [srov. nález Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 511/05 ze dne 16. 3. 2006 ( N 61/40 SbNU 593 )]. Ústavní soud se k problematice významné pro projednávanou věc vyjádřil zásadním způsobem ve svém nálezu sp. zn. IV. ÚS 244/03 ze dne 8. 4. 2004 ( N 53/33 SbNU 47 ), v němž konstatoval, že obecný soud pochybil, pokud určil výši výživného k dětem pouze na základě příjmů, které otec dosahoval v posuzovaném období, aniž by celkově zhodnotil jeho majetkové poměry a životní úroveň. Ústavní soud v daném rozhodnutí dospěl k závěru, že výši výživného měl soud určit na základě všech těchto řádně zjištěných skutečností, přičemž přisvědčil názoru stěžovatelky, že pokud by takto určené výživné, odpovídající odůvodněným potřebám dětí, nebyl otec schopen ze svých nízkých příjmů platit, musel by část svého majetku zpeněžit a takto získané peníze pro placení výživného použít.

V posuzovaném případě odvolací soud poté, co doplnil k námitkám otce dokazování, dospěl oproti rozhodnutí soudu prvního stupně k rozdílnému právnímu názoru, který vyústil v opačné rozhodnutí. Takový postup zásadně není v rozporu s platnou zásadou dvojinstančnosti řízení. Je však nepřípustné, aby se odvolací soud v takovém případě nevypořádal se všemi hledisky, které jsou dle zákonné úpravy v posuzované věci relevantní, a uceleně neposoudil okolnosti, které v řízení ( včetně řízení před soudem prvního stupně ) vyšly najevo [srov. nález Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 363/03 ze dne 20. 1. 2005 ( N 12/36 SbNU 133 )]. Ústavní soud nemá v úmyslu jakkoli zasahovat do volného uvážení, které spadá do pravomoci obecných soudů. Současně však ve své judikatuře opakovaně zdůraznil, že zásada volného hodnocení důkazů neznamená, že by soud ve svém rozhodování měl na výběr, které z provedených důkazů vyhodnotí a které nikoli, nebo o které z provedených důkazů své skutkové závěry opře a které opomene.

Jak Ústavní soud zjistil, Krajský soud v Praze vycházel v odůvodnění svého rozhodnutí ze skutečnosti, že otec stěžovatelek pobírá jako jediný stálý příjem invalidní důchod, přičemž podle zprávy ošetřujícího lékaře ( na č. l. 157 spisu ) předložené společně s odvoláním otce jde u něj o "specifickou poruchovost", která je vyjádřena minimální frustrační tolerancí i k běžným celodenním zátěžím. Předloženými smlouvami o podnájmu pokoje ( č. l. 158-161 ) vzal odvolací soud za prokázané, že otec stěžovatelek si přivydělal pronájmem tří pokojů ve své nemovitosti o rozloze 9,8 m2, 18,7 m2 a 14 m2, každý za částku 3 000 Kč, a dále příjmy z dohod o provedení práce, které odvolací soud zhodnotil jako závislé na nemoci otce. Odvolací soud postupoval dále tak, že jednotlivé příjmy otce za rok 2008 sečetl a bez dalšího konstatoval, že není v možnostech a schopnostech otce přispívat na každou z dcer než 2 500 Kč.

Ústavní soud po zhodnocení celé věci dospěl k závěru, že odvolací soud se sice zabýval výdělkovými možnostmi a schopnostmi otce stěžovatelek, ale vyházel toliko ze zjištěných příjmů otce v posuzovaném období, aniž by již zhodnotil jeho celkové majetkové poměry a možnosti ( § 85 odst. 3 zákona rodině ). Jak ostatně potvrdil Krajský soud v Praze i ve svém vyjádření k ústavní stížnosti, vědomě nevzal v potaz skutečnost, že otec nezletilých je majitelem nemovitosti. Z obsahu spisu, konkrétně z vyjádření otce ( č. l. 157 ), jednoznačně zaznělo, že předmětný "dům byl pojištěn v roce 2005 na 5 mil. Kč a pojistka v této výši nadále trvá". Z pohledu dopadu na meritum věci tedy nešlo o zanedbatelnou částku. Z odůvodnění rozsudku odvolacího soudu však nijak nevyplynulo, proč nepokládal na rozdíl od soudu prvního stupně za významné, vzhledem k velikosti a k předpokládané výši ceny nemovitosti, objasnit její hodnotu a posoudit možný výnos z jejího využití efektivním způsobem. Odvolací soud v tomto směru porušil povinnost řádného odůvodnění ( § 157 o. s. ř. ), neboť z odůvodnění jeho rozhodnutí vůbec nevyplývá, proč soud k této jistě významné skutečnosti nepřihlédl, přestože bylo povinností soudu v souladu § ustanovením § 120 odst. 2 o. s. ř. provést i jiné důkazy potřebné ke zjištění skutkového stavu. Ústavní soud proto konstatuje, že odvolací soud pro posouzení majetkových poměrů otce nevzal v úvahu všechna potřebná hlediska, a v důsledku absence výše uvedených zjištění nemohly být majetkové poměry otce stěžovatelek náležitě zváženy.

Jak bylo zjištěno, odvolací soud se ztotožnil se závěrem soudu prvního stupně, když konstatoval, že v projednávané věci nastala změna poměrů, a to v souvislosti s odstěhováním matky a zvýšením odůvodněných potřeb nezletilých. Ústavní soud je toho názoru, že pokud odvolací soud stejně jako soud prvního stupně konstatoval zvýšení odůvodněných potřeb nezletilých, ale současně výrazně částku výživného oproti soudu prvního stupně snížil, měl se zabývat také skutečností, zda bude takto stanovená výše výživného odůvodněným potřebám nezletilých nadále odpovídat. Ústavní soud musí konstatovat, že odůvodnění rozsudku odvolacího soudu nelze v této rovině přezkoumat, neboť jak se podává z jeho rozhodnutí, při stanovení výše výživného odvolací soud vycházel toliko z dosažených příjmů otce a jeho ochoty přispívat na výživné nezletilých uvedenou částkou. Nevzal ani v úvahu a nijak se nevypořádal s návrhem opatrovníka nezletilých stanovit, pro případ snižování výživného odvolacím soudem, alespoň částku výživného ve výši 3 500 Kč. Je třeba podotknout, že z odůvodnění rozhodnutí odvolacího soudu není zřetelné, zda také přihlížel ke skutkovým zjištěním soudu prvního stupně ohledně výdělkových a majetkových poměrů matky i míry její osobní péče o nezletilé, neboť pouze podotkl, že také matka se s ohledem na věk nezletilých musí na jejich výživě částečně finančně podílet.

Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem musel Ústavní soud dospět k závěru, že v interpretaci a následné aplikaci ustanovení § 85 odst. 2 a § 96 odst. 1 zákona o rodině odvolacím soudem došlo k rozporu s cílem zákona o rodině, který současně vedl k porušení práv stěžovatelek plynoucích z čl. 36 odst. 1 a čl. 32 odst. 4 Listiny. Ústavní soud z tohoto důvodu ústavní stížnosti zcela vyhověl a podle ustanovení § 82 odst. 3 písm. a ) zákona o Ústavním soudu napadený rozsudek Krajského soudu v Praze ze dne 18. prosince 2008 č. j. 27 Co 528/2008-174 zrušil v celém rozsahu. V dalším řízení bude nutné respektovat shora citovaná ustanovení zákona o rodině, dokazování v naznačeném směru doplnit a řádně se vypořádat se všemi relevantními námitkami účastníků řízení ( a to včetně námitek stěžovatelek ohledně způsobu splacení dlužného výživného ).

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavním soudem

Ústavního soudu

čl. 87 odst. 1 písm. d ) Ústavy

Krajského soudu v Brně

č. j. 27 Co 528/2008-174

okresního soudu

Krajský soud

okresního soudu

krajský soud

soudem okresním

krajský soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

zákon o rodině

§ 85 odst. 2 a § 96 odst. 1

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

Ústavní soud

sp. zn. IV. 244/03

Ústavní soud

krajský soud

soud okresní

Ústavní soud

krajského soudu

krajský soud

soudu prvního stupně

Ústavního soudu

krajský soud

čl. 32 odst. 4 a čl. 36 odst. 1 Listiny

odvolací soud

soudem prvního stupně

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 363/03

N 12/36 SbNU 133

Ústavní soud

čl. 36 Listiny

§ 157 o. s. ř.

§ 120 odst. 2 o. s. ř.

odvolací soud

odvolacím soudem

zákona o rodině

čl. 36 odst. 1 a čl. 32 odst. 4 Listiny

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 671/09

Krajského soudu v Praze

č. j. 27 Co 528/2008-174

soudu prvního stupně

Krajského soudu v Praze

Krajského soudu v Praze

č. j. 27 Co 528/2008-174

Ústavnímu soudu

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

Krajského soudu v Praze

odvolací soud

Ústavním soudem

Ústavního soudu

soud prvního stupně

odvolací soud

Odvolací soud

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolacího soudu

odvolací soud

odvolací soud

Ústavní soud

Okresního soudu Praha-západ

sp. zn. 11 P 85/2008

č. j. 39 P 18/2007-44

Obvodní soud pro Prahu 6

Soud prvního stupně

sp. zn. 11 P 85/2008

Okresní soud Praha-západ

č. j. 11 P 85/2008-136

Obvodního soudu pro Prahu 6

č. j. 39 P 18/2007-44

soud prvního stupně

Soud prvního stupně

soud prvního stupně

Soud prvního stupně

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Krajský soud v Praze

soud odvolací

č. j. 27 Co 528/2008-174

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soudem prvního stupně

soudem odvolacím

odvolacího soudu

Ústavní soud

soudu prvního stupně

Odvolací soud

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

Odvolací soud

soudu prvního stupně

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 671/09

§ 63 zákona o Ústavním soudu

§ 29 odst. 1 občanského soudního řádu

§ 83 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudem

Ústavní soud

§ 42 odst. 4 zákona o Ústavním soudu

odvolacího soudu

Krajského soudu v Praze

Krajský soud

Nejvyššího soudu

Krajský soud

Ústavní soud

soudem prvního stupně

Okresní soud

Ústavní soud

§ 30 odst. 1 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

čl. 81 a 90 Ústavy

hlavy páté Listiny

čl. 83 Ústavy

Ústavní soud

hlavy páté Listiny

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Listiny

sp. zn. III. ÚS 269/99

N 33/17 SbNU 235

zákona o rodině

odvolacím soudem

Ústavní soud

Krajského soudu v Praze

čl. 32 odst. 4 Listiny

čl. 36 odst. 1 Listiny

§ 85 odst. 2 zákona o rodině

odstavce 3

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

§ 120 odst. 2 o. s. ř.

§ 81 odst. 1 o. s. ř.

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Praze

Nejvyššího soudu

§ 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

dovolacím soudem

Ústavním soudem

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 89 odst. 2 Ústavy

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 700/05

N 201/43 SbNU 247

Ústavní soud

§ 85 odst. 2 a § 96 odst. 1

sp. zn. I. ÚS 624/04

sp. zn. I. ÚS 299/06

N 158/42 SbNU 297

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 511/05

N 61/40 SbNU 593

Ústavní soud

sp. zn. IV. ÚS 244/03

N 53/33 SbNU 47

Ústavní soud

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolací soud

soudem prvního stupně

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 363/03

N 12/36 SbNU 133

Ústavní soud

Ústavní soud

Krajský soud

č. l. 157

č. l. 158-161

odvolací soud

odvolací soud

Odvolací soud

Ústavní soud

odvolací soud

§ 85 odst. 3 zákona rodině

Krajský soud

č. l. 157

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Odvolací soud

§ 157 o. s. ř.

§ 120 odst. 2 o. s. ř.

Ústavní soud

odvolací soud

odvolací soud

soudu prvního stupně

Ústavní soud

odvolací soud

soud prvního stupně

soudu prvního stupně

Ústavní soud

odvolacího soudu

odvolací soud

odvolacím soudem

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Ústavní soud

odvolacím soudem

čl. 36 odst. 1 a čl. 32 odst. 4 Listiny

Ústavní soud

Krajského soudu v Praze

č. j. 27 Co 528/2008-174

zákona o rodině


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Miroslavy Jirmanové, Ph.D. a soudců JUDr. Olgy Puškinové a JUDr. Vladimíra Mikuška v právní věci žalobkyně A. G., zastoupené Mgr. Petrem Juráněm, advokátem se sídlem v Brně, Dvořákova 13, proti žalované STAVOSPOL, s. r. o., se sídlem v Brně, Staňkova 41, identifikační číslo osoby 15545521, zastoupené Mgr. Petrou Thiel, advokátkou se sídlem v Brně, Jundrovská 14, o vyloučení věcí z exekuce, vedené u Městského soudu v Brně pod sp. zn. 30 C 124/2009, o dovolání žalobkyně proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 19. 1. 2011, č. j. 19 Co 97/2010-45, takto :

I. Dovolání se odmítá.
II. Žalobkyně je povinna zaplatit žalované náklady dovolacího řízení ve výši 6720,- Kč do tří dnů od právní moci tohoto rozhodnutí k rukám advokátky Mgr. Petry Thiel.

Odůvodnění :

Krajský soud napadeným rozhodnutím potvrdil rozsudek ze dne 16. 12. 2009, č. j. 30 C 124/2009-29, kterým Městský soud v Brně zamítl žalobu, aby z exekuce vedené žalovanou proti povinnému J. G., nařízené usnesením téhož soudu ze dne 10. 11. 2005, č. j. 96 Nc 5308/2005-6, byl vyloučen spoluvlastnický podíl id. ¼ na budově č. p. umístěné na pozemku p. č. a na pozemku p. č., vše v katastrálním území Židenice, obec Brno, a žalobkyni uložil zaplatit žalované náklady řízení 11 424,- Kč; odvolací soud dále zavázal žalobkyni zaplatit žalované náklady odvolacího řízení 9 600,- Kč. Ztotožnil se se závěrem soudu prvního stupně, že právní účinky dohody o vypořádání společného jmění, kterou uzavřel s žalobkyní správce konkursní podstaty v průběhu konkursu na majetek manžela žalobkyně J. G. ve vztahu k žalované nenastaly. Žalovaná tak má jako věřitelka právo uspokojit svou pohledávku i z majetku patřícího ( původně ) do společného jmění a vypořádanou dohodou tak, že jeho výlučnou vlastnicí se stala žalobkyně. Dále uzavřel, že žalobkyně neprokázala, že celou hodnotu vypořádacího podílu uhradila ze svých výlučných prostředků.

Žalobkyně v dovolání, jehož přípustnost dovozuje z § 237 odst. 1 písm. c ) a § 238a odst. 1 písm. c ) zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů ( dále též jen „ o. s. ř. “ ) namítá, že řízení je postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, a že rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci ( § 241a odst. 2 písm. a/, b/ o. s. ř. ). Uvedla, že soud prvního stupně vydal své rozhodnutí podle § 115a o. s. ř. bez nařízení jednání. Jestliže ji předtím soud vyzval, aby sdělila, zda s tímto postupem souhlasí, byla přesvědčena, že pro rozhodnutí soudu uvedla dostatečná tvrzení a předložila dostatečné důkazy ( rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 11. Dubna 2006, sp. zn. 21 Cdo 1696/2005 ). Teprve z rozhodnutí odvolacího soudu se dozvěděla, že neunesla důkazní břemeno ohledně svých tvrzení. Tím odvolací soud zatížil řízení vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci. Dále uvedla, že její tvrzení o použití finančních prostředků patřících do jejího výlučného vlastnictví na úhradu vypořádacího podílu nebylo nikým zpochybněno ( alespoň v řízení před soudem prvního stupně ). Navíc odvolací soud nemohl posoudit zjištěný skutkový stav jinak, jestliže sám znovu neprovedl důkazy. Tvrdila, že na vyplacení vypořádacího podílu si vzala půjčku, kterou do dnešního dne splácí. Žalobkyně je přesvědčena, že postavení žalované se v důsledku uzavření dohody o vypořádání společného jmění manželů ( dále též jen „ SJM “ ) nezhoršilo. Podle jejího názoru okresní soud nesprávně a neúplně vyložil rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 20 Cdo 2085/2006, na nějž odkazoval, a jenž se týká zhoršení postavení věřitele v důsledku uzavření dohody o vypořádání SJM. Napadenému rozhodnutí přikládá zásadní právní význam z toho důvodu, že otázka, zda v situaci, kdy žalobkyně jako manželka úpadce uzavřela se správcem konkursní podstaty dohodu o vypořádání SJM, na základě které vyplatila celou hodnotu předmětných věcí ( zejména tedy spoluvlastnický podíl na nemovitostech ) určenou znaleckým posudkem do konkursní podstaty, lze za důvodnou považovat námitku věřitelů podle § 150 odst. 2 zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů ( dále též jen „ obč. zák. “ ), tedy že dohoda je vůči nim neúčinná, neboť jsou jí jejich práva dotčena. Navrhla, aby dovolací soud rozsudek odvolacího soudu ( popř. i soudu prvního stupně ) zrušil a věc vrátil k dalšímu řízení.

Žalovaná ve vyjádření k dovolání uvedla, že se zcela ztotožňuje se závěry soudů obou stupňů a že dovolání považuje za nedůvodné.

Nejvyšší soud rozhodl o dovolání podle občanského soudního řádu ve znění účinném od 1. 7. 2009 ( viz Část první, čl. II Přechodná ustanovení, bod 12. zákona č. 7/2009 Sb. ).

Dovolání není přípustné.

Je-li napadeným rozhodnutím – jako v projednávaném případě –rozsudek odvolacího soudu, jímž byl potvrzen rozsudek, kterým soud prvního stupně rozhodl o žalobě na vyloučení věci z exekuce, je dovolání přípustné za podmínek vymezených v § 237 odst. 1 písm. b ) nebo c ) o. s. ř. Protože použití ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. je vyloučeno ( rozhodnutí soudu prvního stupně nepředcházelo dřívější, odvolacím soudem zrušené, rozhodnutí téhož soudu ), zbývá přípustnost dovolání vyvozovat již jen z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. ( jež bylo k 31. 12. 2012 zrušeno nálezem Ústavního soudu České republiky ze dne 21. 2. 2012, Pl. ÚS 29/11, avšak podle nálezu IV. ÚS 1572/11 ze dne 6. 3. 2012 zůstává pro posouzení přípustnosti dovolání podaných do 31. 12. 2012 i nadále použitelné ), podle něhož rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatňovaným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 se nepřihlíží.

Při přezkumu napadeného rozhodnutí – tedy i v rámci posouzení zásadního významu právních otázek – je Nejvyšší soud uplatněným dovolacím důvodem včetně jeho obsahového vymezení vázán ( § 242 odst. 3 věta první o. s. ř. ).

Dovolatelka argumenty ve prospěch názoru, že napadené rozhodnutí má po právní stránce zásadní význam, dovolacímu soudu přednesla, avšak hodnocením všech námitek obsažených v dovolání k závěru o splnění této podmínky dospět nelze.

Žalobkyně předně zpochybňuje závěr, že dohoda o vypořádání SJM uzavřená mezi ní a správcem konkursní podstaty úpadce J. G. ( manžela žalobkyně ), na základě níž se měla stát výlučnou vlastnicí předmětného spoluvlastnického podílu na nemovitostech, je vůči žalovanému neúčinná. Má za to, že postavení žalované se dohodou o vypořádání SJM nezhoršilo, resp. její právo nebylo dotčeno ( § 150 odst. 2 obč. zák. ), protože ani majetek manžela se tím nezmenšil, neboť dovolatelka složila obvyklou cenu předmětného podílu do konkursní podstaty.

Nejvyšší soud již vysvětlil, že vlastnické právo ( třetí osoby, popř. manžela povinného ) je – typickým – právem nepřipouštějícím výkon rozhodnutí, jen tehdy, představuje-li nařízení výkonu rozhodnutí neoprávněný zásah do tohoto práva, tedy nemá-li vlastník povinnost strpět úhradu dluhu povinného ze své výkonem rozhodnutí postižené věci ( práva či jiné majetkové hodnoty ). Právní povinnost strpět úhradu dluhu povinného ze svého majetku má vlastník tehdy, získal-li vlastnictví na základě neúčinného nebo odporovatelného právního úkonu ( srov. též rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 27. září 2007, 20 Cdo 2085/2006, jehož použití v souzené věci je zcela přiléhavé ).

Podle ustanovení § 150 odst. 2 obč. zák. práva věřitelů nesmí být dohodou ( o vypořádání SJM ) dotčena. Uvedené ustanovení představuje – vedle ustanovení § 143a odst. 4 obč. zák., které se týká smluv o rozšíření nebo zúžení stanoveného rozsahu SJM a smluv o vyhrazení vzniku SJM ke dni zániku manželství – ochranu věřitelů, do jejichž práva na uspokojení pohledávek proti jednomu z manželů jako dlužníku nesmí dohoda o vypořádání SJM zasáhnout. Dohoda o vypořádání SJM se ve smyslu ustanovení § 150 odst. 2 obč. zák. dotýká práva věřitele tehdy, jestliže vede ke zmenšení majetku dlužníka a jestliže v jejím důsledku věřitel nemůže dosáhnout uspokojení své pohledávky z majetku dlužníka, ačkoli – nebýt takové dohody – by se z majetku dlužníka uspokojil. A o takovou dohodu se jedná i v souzené věci, kdy byl ze SJM vyveden nemovitý majetek, za což žalobkyně měla poskytnout finanční protiplnění do konkursní podstaty ( a to bez ohledu na to, jakém rozsahu a z jakých prostředků ).

Věřitel vymahatelné pohledávky, jež vznikla před uzavřením dohody o vypořádání společného jmění dlužníka a jeho manžela, má právo ji vymoci i z majetku patřícího ( původně ) do společného jmění a vypořádaného dohodou tak, že jeho výlučným vlastníkem se stává manžel dlužníka; stručně řečeno, postavení ( práva ) věřitele se dohodou o vypořádání společného jmění dlužníka a jeho manžela nemůže zhoršit ( srov. též rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 18. 7. 2012, sp. zn. 20 Cdo 1985/2010, rozsudek ze dne 25. 11. 2010, sp. zn. 21 Cdo 4817/2009 ).

Nejvyšší soud v rozsudku uveřejněném pod číslem 20/2000 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek a v rozsudku ze dne 1. března 2007, sp. zn. 29 Odo 492/2004, vysvětlil, že vypořádání bezpodílového spoluvlastnictví ( nyní SJM ) v konkursu na majetek jednoho z manželů nezasahuje do práv a povinností třetích osob ( věřitelů a jiných ) a nezbavuje věřitele ( a to ani konkursního ) práva domáhat se uspokojení pohledávek i z majetku přikázaného v rámci vypořádání do výlučného vlastnictví manžela úpadce ( obdobně viz zhodnocení ČSR Cpj 86/71 ze dne 3. února 1972, uveřejněné pod číslem 42/1972 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, podle něhož se vypořádání společných práv a povinností týká vztahů mezi manžely a nezasahuje do práv a povinností třetích osob, které nejsou účastníky řízení o vypořádání bezpodílového spoluvlastnictví manželů a jimž zůstávají nedotčena všechna jejich práva a námitky ).

Výtkou, že soud rozhodoval bez jednání ( soud prvního stupně však rozhodoval podle § 115a o. s. ř. bez jednání, odvolací soud jednání nařídil ) dovolatelka uplatnila „ zmatečnostní “ důvod podřaditelný pod § 229 odst. 3 o. s. ř. ( k tomu též Drápal, L., Bureš, J. a kol. Občanský soudní řád II. § 201 až 376. Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2009, s. 1816 ). Již v usnesení ze dne 15. prosince 2005, sp. zn. 21 Cdo 496/2005, Nejvyšší soud uvedl, že zmatečnosti nejsou podle právní úpravy účinné od 1. 1. 2001 - jak vyplývá z ustanovení § 241a odst. 2 a 3 o. s. ř. - způsobilým dovolacím důvodem. Dovolací soud sice smí ke zmatečnostem podle § 229 odst. 1, odst. 2 písm. a ) a b ) a odst. 3 o. s. ř. přihlédnout ( a to i kdyby nebyly v dovolání uplatněny ), avšak jen tehdy, je-li dovolání přípustné ( § 242 odst. 3 věta druhá o. s. ř. ). Uvedený předpoklad v projednávané věci však není naplněn.

Dovolatelka vyjádřila nesouhlas se závěrem soudu o tom, že neprokázala, že hodnotu vypořádacího podílu uhradila ze svých výlučných prostředků. Tento závěr lze zpochybnit pouze prostřednictvím dovolacích důvodů uvedených v § 241a odst. 2 písm. a ) a odst. 3 o. s. ř. Protože uplatnění těchto dovolacích důvodů je v daném případě vyloučeno ( § 237 odst. 3 in fine o. s. ř. ), je i tato námitka pro posouzení přípustnosti bezcenná.

Dovolání, které není přípustné podle žádného v úvahu připadajícího ustanovení občanského soudního řádu, Nejvyšší soud bez jednání ( § 243a odst. 1 věta první o. s. ř. ) odmítl ( § 243b odst. 5 věta první, § 218 písm. c/ o. s. ř. ).

O náhradě nákladů dovolacího řízení rozhodl dovolací soud podle § 243b odst. 5, § 224 odst. 1, § 146 odst. 3 o. s. ř. tak, že přiznal úspěšné žalované náklady v celkové výši 6720,- Kč, tvořené odměnou ve výši 5000,- Kč ( podle § 5 písm. d/ a po snížení o 50 % podle § 14 odst. 1 vyhlášky č. 484/2000 Sb., ve znění vyhlášky č. 277/2006 Sb. ), paušální náhradou hotových výdajů za dva úkony právní služby ( převzetí věci a vyjádření k dovolání z 26. 7. 2011 ) ve výši 2 x 300,- Kč ( § 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb. o odměnách advokátů a náhradách advokátů za poskytování právních služeb /advokátní tarif/, ve znění pozdějších předpisů ) a náhradou za 20 % daň z přidané hodnoty ve výši 1120,- Kč ( § 137 odst. 3, § 151 odst. 2 o. s. ř. ).

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 12. prosince 2012

JUDr. Miroslava Jirmanová, Ph.D.
předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Městského soudu v Brně

sp. zn. 30 C 124/2009

Krajského soudu v Brně

č. j. 19 Co 97/2010-45

Krajský soud

č. j. 30 C 124/2009-29

Městský soud v Brně

č. j. 96 Nc 5308/2005-6

odvolací soud

soudu prvního stupně

ve znění pozdějších předpisů

o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a/, b/ o. s. ř.

soud prvního stupně

§ 115a o. s. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 21 Cdo 1696/2005

odvolacího soudu

odvolací soud

soudem prvního stupně

odvolací soud

okresní soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 2085/2006

§ 150 odst. 2 zákona č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

obč. zák.

dovolací soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

občanského soudního řádu

ve znění účinném od 1. 7. 2009

odvolacího soudu

soud prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

odvolacím soudem

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Ústavního soudu České republiky

Pl. ÚS 29/11

IV. ÚS 1572/11

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

Nejvyšší soud

§ 242 odst. 3 věta první o. s. ř.

dovolacímu soudu

§ 150 odst. 2 obč. zák.

Nejvyšší soud

Nejvyššího soudu

20 Cdo 2085/2006

§ 150 odst. 2 obč. zák.

§ 143a odst. 4 obč. zák.

§ 150 odst. 2 obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 1985/2010

sp. zn. 21 Cdo 4817/2009

Nejvyšší soud

sp. zn. 29 Odo 492/2004

ČSR

Cpj 86/71

soud prvního stupně

§ 115a o. s. ř.

odvolací soud

§ 229 odst. 3 o. s. ř.

sp. zn. 21 Cdo 496/2005

Nejvyšší soud

§ 241a odst. 2 a 3 o. s. ř.

Dovolací soud

§ 242 odst. 3 věta druhá o. s. ř.

§ 237 odst. 3 in fine o. s. ř.

občanského soudního řádu

Nejvyšší soud

§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.

dovolací soud

§ 5 písm. d/

§ 14 odst. 1 vyhlášky č. 484/2000 Sb.

ve znění vyhlášky

č. 277/2006 Sb.

§ 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 137 odst. 3, § 151 odst. 2 o. s. ř.