Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Společné jmění manželů
Dotčené předpisy : § 150 odst. 2 obč. zák.
Kategorie rozhodnutí : C

22 Cdo 919/2011
ROZSUDEK

Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Mgr. Michala Králíka, Ph.D., a soudců JUDr. Jiřího Spáčila, CSc., a JUDr. Zdeňka Pulkrábka, Ph.D., ve věci žalobce D. B., správce konkurzní podstaty úpadce Ing. J. M., zastoupeného Mgr. Milanem Edelmanem, advokátem se sídlem v Loděnici, Chrustenice 208, proti žalované J. M., zastoupené JUDr. Vladimírem Rybářem, advokátem se sídlem v Kolíně, Politických vězňů 27, o zaplacení 2 000.000,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Nymburce pod sp. zn. 6 C 1084/2005, o dovolání žalobce proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 3. listopadu 2010, č. j. 26 Co 455/2009-259, takto :
I. Dovolání se zamítá.II. Žalobce je povinen nahradit žalované náklady dovolacího řízení ve výši 45 528,- Kč do tří dnů od právní moci rozsudku k rukám jejího zástupce JUDr. Vladimíra Rybáře.
O d ů v o d n ě n í :

 Okresní soud v Nymburce ( dále jen „ soud prvního stupně “ ) rozsudkem ze dne 30. dubna 2009, č. j. 6 C 1084/2005-190, uložil ve výroku I. žalované povinnost zaplatit žalobci 1 898.950,- Kč s 3 % úrokem z prodlení ročně od 5. května 2003 do zaplacení do 3 dnů od právní moci rozsudku. Ve výroku II. zamítl žalobu co do částky 101.050,- Kč s 3 % úrokem z prodlení ročně od 5. května 2003 do zaplacení. Ve výroku III. pak rozhodl o náhradě nákladů řízení.

Žalobce se domáhal zaplacení částky 2 000.000,- Kč jako poloviny z kupní ceny domu č. p. 160 nacházejícího se na pozemku parc. č. st. 167 spolu s tímto pozemkem a pozemku parc. č. 496/52, to vše v katastrálním území a obci V. ( dále jen ,,předmětné nemovitosti “ ). Žalobu odůvodnil tím, že ,,smlouva o vypořádání majetkových vztahů, práv a povinností společného bydlení a vyživovací povinnosti “ ze dne 27. února 2002 ( dále jen ,,dohoda ze dne 27. února 2002 “ ), která byla podkladem žaloby o rozvod manželství podle ustanovení § 24a zákona o rodině, na základě níž bylo manželství účastníků rozvedeno, je absolutně neplatná pro obcházení zákona, neboť úmyslně zkracovala práva věřitelů úpadce.

Soud prvního stupně vzal za prokázané, že žalovaná a úpadce za trvání jejich manželství nabyli do společného jmění manželů předmětné nemovitosti. Dále bylo prokázáno, že dne 27. února 2002 žalovaná s úpadcem uzavřeli dohodu, kterou učinili přílohou žaloby o rozvod manželství podle § 24a zákona o rodině. Tato dohoda obsahuje prohlášení, že předmětné nemovitosti jsou nadále ve výlučném vlastnictví žalované a manžel žalované ( pozdější úpadce ) si nečiní nárok na vnosy a že „ účastníci prohlašují, že z titulu zaniklého SJM nemají vzájemné pohledávky a budou touto dohodou zcela vypořádáni “. Manželství žalované a úpadce bylo rozvedeno podle § 24a zákona o rodině s právní mocí rozsudku o rozvodu dne 24. května 2002. Dále bylo zjištěno, že žalovaná a úpadce dne 28. února 2002 uzavřeli další dohodu o vypořádání majetku ( dále jen ,,dohoda ze dne 28. února 2002 “ ), ze které plynulo, že po rozvodu jejich manželství si rozdělí peněžní prostředky získané z prodeje předmětných nemovitostí, a to tak, že každý obdrží 50 % peněžních prostředků z kupní ceny předmětných nemovitostí. Žalovaná dne 5. května 2003 uzavřela kupní smlouvu s J. Š., které předmětné nemovitosti prodala za kupní cenu 4 000.000,- Kč. Na majetek úpadce byl prohlášen dne 1. března 2005 konkurz. Soud prvního stupně dále učinil zjištění, že žalovaná a úpadce, který byl v té době trestně stíhán, chtěli zachránit před věřiteli jejich nemovitý majetek, případně výnos z jeho prodeje, a proto pro účely rozvodového řízení uzavřeli dohodu ze dne 27. února 2002.

Soud prvního stupně konstatoval, že dohoda ze dne 27. února 2002 je v rozporu s § 150 odst. 2 občanského zákoníku ( dále jen ,, obč. zák. “ ) a je absolutně neplatná pro rozpor se zákonem. Pokud žalovaná předmětné povinnosti prodala, měla podle § 149 odst. 2 obč. zák. vyplatit úpadci polovinu kupní ceny. Protože tak neučinila, na úkor žalobce získala bezdůvodné obohacení.

 K odvolání žalované Krajský soud v Praze ( dále jen ,,odvolací soud “ ) rozsudkem ze dne 3. listopadu 2010, č. j. 26 Co 455/2009-259, rozsudek soudu prvního stupně změnil tak, že žalobu, aby byla žalovaná uznána povinnou zaplatit žalobci částku ve výši 2 000.000,- Kč s příslušenstvím, zamítl ( výrok I. rozsudku ) a rozhodl o náhradě nákladů řízení ( výrok II. rozsudku ).

 Odvolací soud vyšel ze skutkového stavu zjištěného soudem prvního stupně. Doplnil dokazování spisem Okresního soudu v Kolíně sp. zn. 8 C 357/2002, ze kterého zjistil, že manželství úpadce a žalované bylo rozvedeno podle § 24a zákona o rodině na základě dohody ze dne 27. února 2002. Následně konstatoval, že jak dohoda ze dne 27. února 2002, tak i dohoda ze dne 28. února 2002 řeší vypořádání majetku úpadce a žalované pro dobu po rozvodu, nicméně pouze dohoda ze dne 27. února 2002 je účinná, neboť byla podkladem pro rozhodnutí o rozvodu podle § 24a zákona o rodině. Zkoumal dohodu ze dne 27. února 2002 z pohledu, zda není neplatná pro obcházení zákona, neboť již v době jejího uzavření měl úpadce splatné závazky. Odvolací soud vyšel z § 150 odst. 2 obč. zák. a uvedl, že toto zákonné ustanovení nelze aplikovat odděleně od § 42a obč. zák. Pokud by se tedy úpadcovi věřitelé cítili být zkráceni na svých právech právním úkonem úpadce, mohli by tomuto právnímu úkonu jako neúčinnému odporovat. K takové žalobě by však byl aktivně legitimován jen úpadcův věřitel, nikoliv žalobce jako správce konkurzní podstaty účastníka tohoto úkonu. Dospěl závěru, že ,,význam ustanovení § 150 odst. 2 obč. zák. je pouze proklamativní a jeho porušení nemá jiné následky než ty, které jsou předpokládány v ustanovení § 42a obč. zák. “. Z uvedených důvodů odvolací soud uzavřel, že dohoda ze dne 27. února 2002 uzavřená mezi žalovanou a úpadcem je platná.

Rozsudek odvolacího soudu napadl žalobce dovoláním, které považuje za přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a ) občanského soudního řádu ( dále jen ,,o. s. ř. “ ) a ve kterém uplatňuje dovolací důvod nesprávného právního posouzení podle § 241a odst. b ) o. s. ř.

Dovolatel je přesvědčen, že skutečnost, že dohoda ze dne 27. února 2002 byla podkladem pro rozhodnutí o rozvodu manželství, nemůže být důvodem pro konstatování, že není neplatná podle § 39 obč. zák. Právě dohoda ze dne 28. února 2002 je důkazem toho, že dohoda ze dne 27. února 2002 je neplatná podle § 39 obč. zák., neboť ,,z obsahu dohody ze dne 28. února 2002 vyplývá úmysl obou stran dohody obejít při uzavírání dohody ze dne 27. února 2002 zákon a zmařit uspokojení věřitelů úpadce “.

Dovolatel nesouhlasí s názorem odvolacího soudu, že dohoda ze dne 27. února 2002 je dohodou platnou, které lze podle § 42a obč. zák. odporovat. Tento závěr nepřípustně vylučuje možnost, aby na dohodu o vypořádání společného jmění manželů dopadala absolutní neplatnost právního úkonu. Poukázal na rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 25. dubna 2007, sp. zn. 20 Cdo 2886/2006, ze kterého dovodil závěr, že v závislosti na konkrétních okolnostech případu může být právní úkon učiněný s úmyslem zkrátit věřitele buď neplatný pro rozpor se zákonem nebo pro jeho obcházení nebo sice platný, avšak odporovatelný. Pro závěr o tom, o jakou z uvedených variant se jedná, je rozhodující, zda pouze dlužník nebo oba účastníci uzavírali právní úkon v úmyslu zkrátit věřitele. V této souvislosti vytýká odvolacímu soudu, že otázku úmyslu obou účastníků dohody ze dne 27. února 2002 nezkoumal. Domnívá se zároveň, že institut odporovatelnosti právním úkonům dlužníka podle § 42a obč. zák. může využít nejen věřitel, ale podle § 16 odst. 1 zákona č. 328/1991 Sb., o konkursu a vyrovnání, i sám žalobce jako správce konkurzní podstaty. Dovolatel navrhl, aby dovolací soud rozsudek odvolacího soudu zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení.

Žalovaná ve vyjádření k dovolání uvedla, že žalobce měl s odkazem na rozhodnutí Nejvyššího soudu, které v dovolání sám citoval, nejdříve využít institutu odporovatelnosti a až poté uplatnit absolutní neplatnost právního úkonu. Dále poukázala na to, že o dluzích úpadce nikdy nevěděla a ani nic nenasvědčovalo tomu, že by nějaké dluhy měl. Navrhla, aby dovolací soud dovolání žalobce zamítl.

Podle § 237 odst. 1 o. s. ř. dovolání je přípustné proti rozsudku odvolacího soudu a proti usnesení odvolacího soudu, a ) jimiž bylo změněno rozhodnutí soudu prvního stupně ve věci samé, b ) jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, kterým soud prvního stupně rozhodl ve věci samé jinak než v dřívějším rozsudku ( usnesení ) proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější rozhodnutí zrušil, c ) jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, jestliže dovolání není přípustné podle písmena b ) a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam.

Dovolací soud přezkoumá rozhodnutí odvolacího soudu v rozsahu, ve kterém byl jeho výrok napaden ( § 242 odst. 1 o. s. ř. ). Rozhodnutí odvolacího soudu lze přezkoumat jen z důvodů uplatněných v dovolání. Je-li dovolání přípustné, dovolací soud přihlédne též k vadám uvedeným v § 229 odst. 1, § 229 odst. 2 písm. a ) a b ) a § 229 odst. 3, jakož i k jiným vadám řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, i když nebyly v dovolání uplatněny ( § 242 odst. 3 o. s. ř. ).

Nejvyšší soud po zjištění, že dovolání bylo podáno včas, oprávněnou osobou, účastnicí řízení zastoupenou advokátem ( § 240 odst. 1 a § 241 odst. 1, 4 o. s. ř. ), dospěl k závěru, že dovolání je přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř., a je důvodné.

Dovolatel napadá právní závěr odvolacího soudu, čímž je vymezen rozsah přezkumné činnosti dovolacího soudu, že dohoda o vypořádání společného jmění manželů, která ve svém důsledku zkracuje uspokojení pohledávek věřitele jednoho z manželů ( v daném případě úpadce Ing. J. M. ) není absolutně neplatná pro rozpor se zákonem, konkrétně ustanovením § 150 odst. 2 obč. zák.

Podle § 150 odst. 1, 2 obč. zák. dohoda o vypořádání společného jmění manželů musí mít písemnou formu. Jestliže do společného jmění manželů náleží též nemovitost, nabývá dohoda účinnosti vkladem do katastru nemovitostí. Práva věřitelů nesmí být dohodou manželů dotčena.

Otázka vymezená dovolatelem v dovolání a řešená v rozhodnutí souvisí v širším kontextu s problematikou ochrany věřitelů z hlediska uspokojení jejich pohledávek před obsahem dohod o vypořádání zákonného majetkového společenství. V této souvislosti je však nutno odlišovat právní úpravu institutu bezpodílového spoluvlastnictví oproti institutu společného jmění manželů.

Ochranu věřitelů pro úpravu před novelou občanského zákoníku provedenou zákonem č. 91/1998 Sb., kterým se mění a doplňuje zákon č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů, a o změně a doplnění dalších zákonů, rozpracovala soudní praxe, která rozpor dohody manželů se zájmy věřitelů řešila propojením s ustanoveními o odporovatelnosti právních úkonů ve smyslu § 42a obč. zák. ( k tom srovnej např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 18. května 1999, sp. zn. 31 Cdo 1704/98, uveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, 2000, pod pořadovým č. 27, nebo rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 26. října 1999, sp. zn. 31 Cdo 870/99, uveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, 2000, pod pořadovým č. 52 ). Věřitel byl oprávněn za podmínek uvedených v § 42a obč. zák. odporovat právním úkonům, které dlužník učinil – mohl odporovat dohodě o vypořádání bezpodílového spoluvlastnictví manželů. V případě prokázaného úmyslu obou stran zkrátit dohodou věřitele byla soudní praxí taková dohoda považována za absolutně neplatnou ve smyslu ustanovení § 39 obč. zák. ( k tomu srovnej rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 26. dubna 2001, sp. zn. 21 Cdo 1811/2000, uveřejněný v Souboru civilních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu, C. H. Beck, pod pořadovým č. C 457 ). V uvedeném rozhodnutí Nejvyšší soud dále vyložil, že určením právní neúčinnosti právního úkonu podle ustanovení § 42a obč. zák. ( vyhověním odpůrčí žalobě ) nastává stav tzv. relativní bezúčinnosti dotčeného právního úkonu. Odporovatelný právní úkon zůstává platným právním úkonem a vyvolává právní následky, avšak v poměrech účastníků se na něj hledí tak, jako by jeho účinky nenastaly. V případě, že právní úkon je neplatný ( ať absolutně nebo relativně ), jeho právní účinky vůbec nenastávají ( práva a povinnosti z neplatného právního úkonu nemohou vzniknout ); na právní vztahy se hledí stejně, jako by vůbec nebyl učiněn. Z uvedeného mimo jiné vyplývá, že pouze platný právní úkon může být úspěšně napaden odpůrčí žalobou; právní úkon, který není platný a který tedy nevyvolává žádné právní účinky, nemůže naplnit jeden ze základních předpokladů odporovatelnosti, tj. zkrácení uspokojení pohledávek dlužníkových věřitelů.

Novelou občanského zákoníku, provedenou zákonem č. 91/1998 Sb., byl institut bezpodílového spoluvlastnictví nahrazen institutem společného jmění manželů a do občanského zákoníku bylo zařazeno ustanovení § 150 odst. 2 obč. zák., které výslovně stanovilo, že práva věřitelů nesmí být dohodou o vypořádání společného jmění manželů dotčena.

Dovolatel se na podporu svého názoru o absolutní neplatnosti dohody o vypořádání společného jmění ze dne 27. února 2002 dovolává závěrů vyslovených Nejvyšším soudem v jeho rozhodnutí sp. zn. 20 Cdo 2886/2006.

Tento poukaz však není přiléhavý.

Dovolatel totiž přehlíží, že v uvedeném usnesení ze dne 25. dubna 2007, sp. zn. 20 Cdo 2886/2006, uveřejněném v Souboru civilních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu, C. H. Beck, pod pořadovým č. C 5020, se Nejvyšší soud vyjádřil v obecné rovině k povaze právních úkonů, kterými dochází ke zkrácení věřitele, nikoliv však v poměrech dohody o vypořádání společného jmění manželů, na kterou dopadá zvláštní právní úprava obsažená v ustanovení § 150 odst. 2 obč. zák.

K aplikaci uvedeného zákonného ustanovení se dovolací soud již opakovaně vyslovil, jeho závěry lze považovat za ustálené a dovolací soud z nich i v souzené věci vychází.

V rozsudku ze dne 27. září 2007, sp. zn. 20 Cdo 2085/2006, uveřejněném v časopise Soudní rozhledy, 2007, č. 12, str. 467, dovolací soud vyložil, že zásah do práv věřitelů učiněný dohodou o vypořádání společného jmění manželů nezpůsobuje neplatnost, nýbrž tzv. relativní bezúčinnost této dohody; znamená to, že dohoda sledované právní následky vyvolá, avšak ve vztahu k osobám, v jejichž prospěch byla bezúčinnost nastolena, se na dohodu hledí tak, jako kdyby její právní účinky nenastaly. Tato neúčinnost nastává přímo ze zákona, proto ji lze uplatnit i námitkou ve sporu.

V uvedeném rozhodnutí dospěl dovolací soud k tomuto závěru na základě argumentace, podle níž „ ustanovení § 150 obč. zák. představuje – vedle ustanovení § 143a odst. 4 obč. zák., které se týká smluv o rozšíření nebo zúžení stanoveného rozsahu společného jmění manželů a smluv o vyhrazení vzniku společného jmění manželů ke dni zániku manželství – ochranu věřitelů, do jejichž práva na uspokojení pohledávek proti jednomu z manželů jako dlužníku nesmí dohoda o vypořádání společného jmění manželů zasáhnout. Dohoda o vypořádání společného jmění manželů se ve smyslu ustanovení § 150 odst. 2 obč. zák. dotýká práva věřitele tehdy, jestliže vede ke zmenšení majetku dlužníka a jestliže v jejím důsledku věřitel nemůže dosáhnout uspokojení své pohledávky z majetku dlužníka, ačkoli – nebýt takové dohody – by se z majetku dlužníka uspokojil.

Není pochyb o tom, že zásah do práv věřitelů ve smyslu ustanovení § 150 odst. 2 obč. zák., nezpůsobuje neplatnost, nýbrž tzv. relativní bezúčinnost dohody o vypořádání společného jmění manželů; znamená to, že v právních vztazích obecně dohoda sledované právní následky vyvolala, avšak ve vztahu k osobám, v jejichž prospěch byla bezúčinnost nastolena, se na dohodu hledí tak, jako kdyby její právní účinky nenastaly. Soudní praxe se dosud nevyjádřila k tomu, zda neúčinnost dohody o vypořádání společného jmění manželů nastává bez dalšího, tj. přímo ze zákona, nebo zda dohodou dotčení věřitelé – obdobně jako věřitelé, kteří mají za dlužníkem vymahatelnou pohledávku podle § 42a odst. 1 obč. zák. – jsou na základě ustanovení § 150 odst. 2 obč. zák. aktivně věcně legitimováni k žalobě o vyslovení právní neúčinnosti dohody.

Podle občanského zákoníku ve znění účinném do 31. 7. 1998 byla soudní praxe jednotná v tom, že věřitel může odporovat – jak vyplývá z ustanovení § 42a obč. zák. – každému právnímu úkonu dlužníka, kterým se zkracuje uspokojení jeho vymahatelné pohledávky a který dlužník učinil v úmyslu zkrátit své věřitele. Takovým právním úkonem mohla být i dohoda o vypořádání bezpodílového spoluvlastnictví manželů, neboť po jejím uzavření nebo, týká-li se nemovitosti, po její účinnosti, nemohl věřitel dosáhnout ( bez pomocí odpůrčí žaloby ) uspokojení své pohledávky z majetku, který připadl manželu ( bývalému manželu ) dlužníka. Významnou nebyla shledána ani okolnost, že bezpodílové spoluvlastnictví bylo vypořádáno podle zásad uvedených v § 150 cit. zákona. “

K těmto závěrům se shodně dovolací soud následně přihlásil např. v rozsudku ze dne 25. listopadu 2010, sp. zn. 21 Cdo 4817/2009, v usnesení ze dne 28. července 2011, sp. zn. 29 Cdo 270/2009 či v rozsudku ze dne 20. září 2011, sp. zn. 22 Cdo 3215/2009 dubna 2012, sp. zn. 20 Cdo 1514/2010 ( a v řadě rozhodnutí dalších, všech uveřejněných na internetových stránkách Nejvyššího soudu – www.nsoud.cz ). Závěry o relativní neúčinnosti takového právního úkonu ( dohody o vypořádání společného jmění manželů ) jsou pak bez pochybností sdíleny i odbornou literaturou ( k tomu srovnej : Švestka, J., Spáčil, J., Škárová, M., Hulmák, M. a kol. Občanský zákoník I. § 1 až 459. Komentář. 2. vydání. Praha : C. H. Beck, 2009, str. 1107, Fiala, J., Kindl, M., et al. Občanský zákoník. Komentář. I. díl. 1. vyd. Praha : Wolters Kluwer ČR, a. s., 2009, str. 522, Dvořák, J., Spáčil, J., Společné jmění manželů v teorii a v judikatuře. 3. vydání. Praha : Wolters Kluwer ČR, a. s., 2011, str. 208 ).

Z výše uvedené judikatury zjevně nevyplývá, že by dohoda o vypořádání společného jmění manželů obecně vzato nemohla být stižena absolutní neplatností, podává se z ní však pro věc určující závěr, že důsledkem zkrácení věřitelů dohodou o vypořádání společného jmění manželů není absolutní neplatnost takové dohody, ale její relativní bezúčinnost.

Odvolací soud sice nepřiléhavě v odůvodnění rozsudku uvedl, že „ význam ustanovení § 150 odst. 2 obč. zák. je pouze proklamativní a porušení tohoto ustanovení nemá jiné následky než ty, které jsou předpokládány v ustanovení § 42a obč. zák. “ Na jiném místě odůvodnění svého rozsudku však správně poukázal na skutečnost, že dohody o vypořádání společného jmění manželů nemají za následek absolutní neplatnost takového právního úkonu, ale jeho „ právní neúčinnost “.

Oproti přesvědčení dovolatele pak jeho aktivní legitimace nevyplývá ani z ustanovení § 16 odst. 1 zákona č. 328/1991 Sb., podle kterého právo odporovat právním úkonům za podmínek stanovených v § 42a občanského zákoníku může uplatnit správce podstaty nebo konkursní věřitel. Je tomu tak z toho důvodu, že dohoda o vypořádání společného jmění manželů, která zkracuje uspokojení pohledávek věřitelů, není sankcionována odporovatelností právního úkonu v režimu § 42a obč. zák., ale speciálním následkem vyplývajícím z ustanovení § 150 odst. 2 obč. zák., jímž je – jak vyložil dovolací soud výše – relativní bezúčinnost právního úkonu.

Na základě uvedených skutečností dovolací soud dospěl k závěru, že žalobcem uplatněný dovolací důvod nesprávného právního posouzení věci nebyl naplněn, rozhodnutí odvolacího soudu je tedy správné, a proto dovolání žalobce podle § 243b odst. 2, část věty před středníkem, o. s. ř. zamítl.

Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení vychází z § 243b odst. 5, § 224 odst. 1, § 151 odst. 1 a § 142 odst. 1 o. s. ř., když dovolatel nebyl v dovolacím řízení úspěšný a náklady žalované představují odměnu advokáta za vypracování vyjádření k dovolání při krácení odměny za jeden úkon právní služby a činí podle § 3 odst. 1 bodu 5, § 10 odst. 3, § 18 odst. 1 vyhlášky č. 484/2000 Sb. ve znění po novele provedené vyhláškou č. 277/2006 Sb., 37 640,- Kč, a dále paušální náhradu hotových výdajů ve výši 300,- Kč podle § 11 odst. 1 písm. k ) ve spojení s § 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb., ve znění po novele provedené vyhláškou č. 399/2010 Sb., za jeden úkon právní služby spočívající ve vyjádření žalované k dovolání žalobce, tj. 300,- Kč; náklady dovolacího řízení na straně žalované činí 37 940,- Kč. Žalované dále náleží náhrada za daň z přidané hodnoty ve výši 7 588,- Kč ( § 137 odst. 3 o. s. ř. ) a celkové náklady dovolacího řízení na její straně činí 45 528,- Kč.

Dovolací soud proto uložil žalobci povinnost nahradit žalované náklady dovolacího řízení ve výši 45 528,- Kč do tří dnů od právní moci rozsudku k rukám zástupce žalované ( § 149 odst. 1, § 160 odst. 1 o. s. ř. ).

Proti tomuto rozsudku není opravný prostředek přípustný.

Nesplní-li žalobce povinnost uloženou tímto rozhodnutím, může se žalovaný domáhat výkonu rozhodnutí.

V Brně dne 11. prosince 2012
Mgr. Michal Králík, Ph.D., v.r.
předseda senátu

§ 150 odst. 2 obč. zák.

22 Cdo 919/2011

Nejvyšší soud

Okresního soudu v Nymburce

sp. zn. 6 C 1084/2005

Krajského soudu v Praze

č. j. 26 Co 455/2009-259

Okresní soud v Nymburce

č. j. 6 C 1084/2005-190

§ 24a zákona o rodině

§ 24a zákona o rodině

§ 24a zákona o rodině

Soud prvního stupně

Soud prvního stupně

§ 150 odst. 2 občanského zákoníku

obč. zák.

§ 149 odst. 2 obč. zák.

Krajský soud v Praze

odvolací soud

č. j. 26 Co 455/2009-259

soudu prvního stupně

Odvolací soud

soudem prvního stupně

Okresního soudu v Kolíně

sp. zn. 8 C 357/2002

§ 24a zákona o rodině

§ 24a zákona o rodině

Odvolací soud

150 odst. 2 obč. zák.

§ 42a obč. zák.

§ 150 odst. 2 obč. zák.

§ 42a obč. zák.

odvolací soud

odvolacího soudu

o. s. ř.

§ 241a odst. b ) o. s. ř.

§ 39 obč. zák.

§ 39 obč. zák.

odvolacího soudu

§ 42a obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 20 Cdo 2886/2006

odvolacímu soudu

§ 42a obč. zák.

§ 16 odst. 1 zákona č. 328/1991 Sb.

dovolací soud

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

dovolací soud

§ 237 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

dovolací soud

odvolacího soudu

§ 242 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolací soud

§ 229 odst. 1

242 odst. 3 o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolacího soudu

§ 150 odst. 2 obč. zák.

§ 150 odst. 1, 2 obč. zák.

občanského zákoníku

provedenou zákonem

č. 91/1998 Sb.

č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 42a obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 31 Cdo 1704/98

Nejvyššího soudu

sp. zn. 31 Cdo 870/99

§ 42a obč. zák.

§ 39 obč. zák.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 21 Cdo 1811/2000

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

§ 42a obč. zák.

občanského zákoníku

provedenou zákonem

č. 91/1998 Sb.

občanského zákoníku

§ 150 odst. 2 obč. zák.

Nejvyšším soudem

sp. zn. 20 Cdo 2886/2006

sp. zn. 20 Cdo 2886/2006

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

§ 150 odst. 2 obč. zák.

dovolací soud

dovolací soud

sp. zn. 20 Cdo 2085/2006

dovolací soud

dovolací soud

§ 150 obč. zák.

§ 143a odst. 4 obč. zák.

§ 150 odst. 2 obč. zák.

§ 150 odst. 2 obč. zák.

§ 42a odst. 1 obč. zák.

§ 150 odst. 2 obč. zák.

občanského zákoníku

ve znění účinném do 31. 7. 1998

§ 42a obč. zák.

§ 150 cit. zákona

dovolací soud

sp. zn. 21 Cdo 4817/2009

sp. zn. 29 Cdo 270/2009

sp. zn. 22 Cdo 3215/2009

sp. zn. 20 Cdo 1514/2010

Nejvyššího soudu

§ 150 odst. 2 obč. zák.

§ 42a obč. zák.

§ 16 odst. 1 zákona č. 328/1991 Sb.

§ 42a občanského zákoníku

§ 42a obč. zák.

§ 150 odst. 2 obč. zák.

dovolací soud

dovolací soud

odvolacího soudu

ve znění po novele provedené vyhláškou

č. 277/2006 Sb.

ve znění po novele provedené vyhláškou

č. 399/2010 Sb.

§ 137 odst. 3 o. s. ř.

§ 149 odst. 1, § 160 odst. 1 o. s. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele M. H., zastoupeného JUDr. Alenou Porostlou, advokátkou se sídlem Ostrava - Mariánské Hory, Prostorná 4, proti rozsudku Okresního soudu v Ostravě ze dne 17. 2. 2010, čj. 17 C 87/2007 - 224, a rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 8. 12. 2010, čj. 8 Co 246/2010 - 333, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včasnou ústavní stížností stěžovatel navrhl zrušení v záhlaví uvedených rozsudků, vydaných v řízení o určení otcovství, ve kterém byl, jako žalovaný, určen otcem nezletilého Jiřího ( jedná se o pseudonym ). Podle názoru stěžovatele bylo napadenými rozsudky obecných soudů porušeno jeho základní právo podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod a v důsledku toho i čl. 90 a čl. 95 Ústavy ČR. Pochybení obecných soudů spatřuje stěžovatel ve způsobu vypracování znaleckých posudků z oboru zdravotnictví, odvětví genetiky. Opakovaně zpochybňoval způsob odebrání vzorku krve a stěry dutiny ústní u nezletilého a žalobkyně a má důvodné podezření, že zde došlo k manipulaci.

Z předložených listin Ústavní soud zjistil, že Okresní soud v Ostravě určil, že stěžovatel je otcem nezletilého Jiřího, narozeného dne XX.X.XXXX ze žalobkyně M. G. Nezletilého svěřil do výchovy matce a stěžovateli stanovil výživné. Vyšel ze zjištění, podle kterého ze znaleckého posudku znalkyně RNDr. H. K. ze dne 8. 4. 2008, ve spojení s revizním znaleckým posudkem společnosti GENERI BIOTECH s. r. o., ze dne 13. 2. 2009, bylo prokázáno, že stěžovatel je s pravděpodobností vyšší než 99,9999 % biologickým otcem nezletilého. Oba posudky byly vypracovány na vysoké odborné úrovni, bez jakékoliv manipulace se vzorky a zcela nezávisle. Námitky stěžovatele, kterými zpochybňuje věrohodnost obou znaleckých posudků, považoval okresní soud za zcela irelevantní. Výsledek znaleckého zkoumání nemůže zpochybnit ani tvrzení stěžovatele, že jej žalobkyně jako otce označila až po 9 letech od narození nezletilého. Skutečnost, že biologické vzorky nebyly odebrány ve stejný čas za přítomnosti jak stěžovatele, tak i žalobkyně a nezletilého, považoval soud za vhodný přístup znalce, s ohledem na absenci jakéhokoliv citového vztahu mezi stěžovatelem a nezletilým. Manipulaci se vzorky m.j. vylučuje zejména revizní znalecký posudek nezávislého odborného ústavu, kdy skutečnost, že vzorky byly odebrány v různých městech, potvrzuje, že fakticky nemohlo dojít k takové manipulaci se vzorky, jak líčí stěžovatel.

Vzhledem k tomu, že se stěžovatel se žalobkyní intimně stýkal bez jakékoliv ochrany, považoval soud za irelevantní jeho tvrzení o tom, že žalobkyně se i v době rozhodné pro početí stýkala s jinými muži. Z výslechu žalobkyně vyplývá, že k poslednímu intimnímu styku mezi nimi došlo ještě v červenci 1998, což koresponduje se shora uvedenými znaleckými posudky a popírá relevantnost tvrzení stěžovatele.

Krajský soud v Ostravě rozsudek soudu prvního stupně potvrdil. Vyšel z jeho skutkových zjištění a ztotožnil se i s jeho právním posouzením předmětné věci. Stěžovatel je otcem nezletilého, což bylo prokázáno jednak tím, že se v rozhodné době intimně stýkal s matkou nezletilého, jednak oběma znaleckými posudky, které prokazují s pravděpodobností vyšší než 99,9999 %, že je otcem nezletilého.

Nejvyšší soud usnesením ze dne 31. 8. 2011, čj. 30 Cdo 2747/2011 - 426, odmítl dovolání stěžovatele jako nepřípustné, neboť ten žádnou otázku zásadního právního významu ve svém dovolání neuvedl a ani dovolací soud neshledal, že by odvolacím soudem řešená právní otázka měla být posouzena jinak.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná. Její podstata spočívá v nesouhlasu stěžovatele s výsledkem řízení, ve kterém byl určen otcem nezletilého a je jen neplodnou polemikou s právními závěry okresního i krajského soudu. Své argumenty uplatnil již před těmito soudy a jejich opakováním staví Ústavní soud do postavení další přezkumné instance v řízení před obecnými soudy. Toto postavení však Ústavnímu soudu nepřísluší ( čl. 83 Ústavy ČR ).

Ústavní soud ustáleně judikuje, že jeho úkolem je jen ochrana ústavnosti, nikoliv "běžné" zákonnosti. Ústavní soud není povolán k přezkumu správnosti aplikace podústavního práva. Zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen v případě, že shledá současně porušení některého základního práva či svobody.

Po přezkoumání ústavnosti předmětného řízení Ústavní soud zjistil, že obecné soudy se celou věcí důkladně zabývaly, pečlivě zjistily skutkový stav a správně aplikovaly příslušná ustanovení zákona o rodině. Zabývaly se podrobně i všemi námitkami stěžovatele a přesvědčivě se s nimi vypořádaly. Nelze tedy souhlasit s názorem stěžovatele, že by v dané věci došlo k porušení čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod či čl. 90 a čl. 95 Ústavy ČR. Ústavní soud neshledal nic, co by tuto věc posouvalo do ústavněprávní roviny. Pokud soudy rozhodly způsobem, s nímž se stěžovatel neztotožňuje, nezakládá to samo o sobě důvod k úspěšné ústavní stížnosti.

Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem dospěl I. senát Ústavního soudu k závěru, že jsou splněny podmínky ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, a proto, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků, usnesením ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 28. prosince 2011

Ivana Janů
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Ostravě

čj. 17 C 87/2007 - 224

Krajského soudu v Ostravě

čj. 8 Co 246/2010 - 333

čl. 90 a čl. 95 Ústavy ČR

Ústavní soud

Okresní soud v Ostravě

okresní soud

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

čj. 30 Cdo 2747/2011 - 426

dovolací soud

odvolacím soudem

krajského soudu

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv

čl. 90 a čl. 95 Ústavy ČR

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Právní úkony
Dotčené předpisy : § 266 obch. zák.
Kategorie rozhodnutí : C

32 Cdo 4087/2011
 ČESKÁ REPUBLIKA
ROZSUDEK

JMÉNEM REPUBLIKY

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Miroslava Galluse a soudců JUDr. Pavla Příhody a JUDr. Hany Gajdziokové v právní věci žalobkyně SPS engineering, s.r.o., se sídlem v Praze 2, Jana Masaryka 22, PSČ 120 00, identifikační číslo osoby 45798851, zastoupené JUDr. Janem Dvořáčkem, advokátem se sídlem v Benešově, Tyršova 177, proti žalované B W T Česká republika s.r.o., se sídlem v Čestlicích, Lipová 196, PSČ 251 01, identifikační číslo osoby 49713108, zastoupené JUDr. Pavlem Srbem, advokátem se sídlem v Praze 2, Chodská 23, o zaplacení 160 000 Kč s příslušenstvím, vedené u Krajského soudu v Praze pod sp. zn. 45 Cm 339/2008, o dovolání žalobkyně proti rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 17. května 2011, č. j. 1 Cmo 296/2010-123, takto :

 I. Dovolání se zamítá.
II. Žalobkyně je povinna zaplatit žalované na náhradě nákladů dovolacího řízení částku 21 235,50 Kč do tří dnů od právní moci tohoto rozsudku k rukám jejího zástupce JUDr. Pavla Srba.
O d ů v o d n ě n í :

 Podle obsahu spisu se žalobkyně domáhala žalobou po žalované zaplacení náhrady nákladů na odstranění vad díla, kterou s 20% navýšením přefakturovala žalované za výměnu bazénové rolety, již na základě neuznání reklamace ze strany žalované zajistila u jiného zhotovitele.
 Krajský soud v Praze rozsudkem ze dne 28. června 2010, č. j. 45 Cm 339/2008-87, zamítl žalobu v rozsahu částky 53 486 Kč s příslušenstvím ( bod I. výroku ), uložil žalované zaplatit žalobkyni 160 000 Kč s příslušenstvím ( bod II. výroku ) a náhradu nákladů řízení ( bod III. výroku ).
 Soud prvního stupně vyšel ze zjištění, že mezi žalobkyní jako objednatelem a žalovanou jako zhotovitelem byla dne 14. března 2002 uzavřena smlouva o dílo, na základě níž byla žalovanou investorovi Ing. V. D. ( dále též jen „ investor “ ) dodána a namontována do novostavby vily bazénová technologie včetně bazénové rolety. Po právní stránce ji kvalifikoval jako smlouvu o dílo podle § 536 a násl. obchodního zákoníku ( dále též jen „ obch. zák. “ ). Z důvodu opakované poruchovosti lamel bazénové rolety ji reklamoval investor s požadavkem na její výměnu u žalobkyně, která reklamaci přenesla na žalovanou. Vzhledem k tomu, že žalovaná reklamaci odmítla, zajistila žalobkyně výměnu bazénové rolety u firmy M. za částku 177 905 Kč včetně daně z přidané hodnoty. Následně žalobkyně tyto náklady s 20% režijním navýšením přefakturovala žalované, která jí však nic nezaplatila.
 Soud prvního stupně dospěl k závěru, že žalobkyně vady bazénové rolety u žalované řádně a včas reklamovala, přičemž v souladu s příslušným smluvním ujednáním si nechala vady díla odstranit jinou osobou a poté se domáhala po zhotoviteli náhrady vzniklých nákladů. S ohledem na zjištění o mírném nadsazení částky, kterou fakturovala žalobkyni firma M. za dodání nové bazénové rolety, soud prvního stupně přiznal žalobkyni náhradu nákladů spojených s odstraněním reklamovaných vad ve výši 160 000 Kč.
 K odvolání žalované Vrchní soud v Praze v záhlaví označeným rozsudkem změnil rozsudek soudu prvního stupně v napadeném vyhovujícím výroku ve věci samé tak, že zamítl žalobu o zaplacení 160 000 Kč s příslušenstvím a rozhodl o nákladech za řízení před soudy obou stupňů.
 Odvolací soud zopakoval dokazování smlouvou o dílo uzavřenou mezi účastnicemi dne 14. března 2002 a servisní smlouvou uzavřenou mezi společností D a D plus, s.r.o. a Ing. V. D. Uvedl, že soud prvního stupně při rozhodování nepochybil, jestliže žalobkyni nárok na uplatněnou 20% přirážku nepřiznal, neboť v řízení nešlo o právo na náhradu škody. Podle názoru odvolacího soudu však napadené rozhodnutí trpí nepřezkoumatelností, neboť z něho není patrno, na základě jakých důvodů či úvah přiznal žalobkyni ze žalované částky 177 905 Kč pouze 160 000 Kč.
 Podle odvolacího soudu lze důvodně pochybovat o existenci vad bazénové rolety v době uplatnění požadavku na její výměnu a žalobkyně neunesla důkazní břemeno o nutnosti její celé výměny. Soud prvního stupně se v tomto směru bez dalšího přiklonil ke stanovisku žalobkyně, která nutnost výměny celé rolety dovozovala z opakovaného poškození lamel, což však žalovaná popírala. Kromě toho však některé skutečnosti vyplývající z provedeného dokazování pominul. Za nepochybné označil odvolací soud zjištění, že jak žalovaná, tak firma Mrázek dodaly bazénovou roletu i s náhradními lamelami, což žalobkyně de facto potvrdila, hovořila-li o opakovaných výměnách lamel. Z uvedeného odvolací soud dovodil, že s potřebou výměny lamel, která je obvyklým způsobem řešení závady a odstranění vad tohoto druhu, se běžně počítá.
 Podle odvolacího soudu se však soud prvního stupně nedostatečně vypořádal i s otázkou objasnění příčiny ( či příčin ) vad lamel, spočívajících v jejich praskání a uvolňování. V této souvislosti poukazuje na výpovědi svědků, podle nichž příčinou častějších vad než je obvyklé mohly být i velikost a atypický tvar bazénu včetně nestandardního umístění navijáku, nesprávné používání bazénové chemie a zanedbaný servis ze strany společnosti D a D plus, s.r.o., která na základě servisní smlouvy uzavřené s Ing. V. D. měla zajistit čistění lamelové rolety a její seřizování. Ačkoli žalovaná na posléze uvedené možné příčiny upozorňovala, v řízení nebylo prokazováno, zda a jak tato servisní společnost své povinnosti plnila. Podle odvolacího soudu nebylo v řízení postaveno na jisto, zda zvýšená vadnost lamel byla způsobena materiálem či vadnou montáží; za ostatní možné příčiny vadnosti lamel, které nespočívaly v činnosti žalované, by podle odvolacího soudu žalovaná neodpovídala nebo jen z menší části.
 Za stěžejní v rámci odvolacího přezkumu odvolací soud označil otázku existence a délky záruční doby, kterou si účastnice sjednaly v článku V. smlouvy o dílo tak, že „ záruční doba se stanovuje v délce 60 měsíců od data přejímky investora při uzavření servisní smlouvy s investorem. “ V této souvislosti uvedl, že účastnice se rozcházejí ve výkladu uvedeného ujednání ve dvou směrech, a to jak v tom, zda lamely či celá roleta jsou materiálem podléhajícím rychlému opotřebení a jsou tak ze záruky vyňaty, tak i v tom, zda mělo jít o servisní smlouvu uzavřenou se žalovanou či zda postačovala servisní smlouva s kýmkoliv. Odvolací soud soudu prvního stupně vytkl, že opomněl zkoumat otázku určitosti a srozumitelnosti uvedeného ujednání a že nevzal v potaz všechny zjištěné skutečnosti ( praskání a deformace lamel i při perfektním servisu a správném používání bazénové chemie, maximální životnost lamel 4 až 5 let s tím, že u velkých či atypických bazénů může činit třeba jen 2 roky ). Za tohoto stavu označil za nelogické, že by zhotovitel poskytl na kompletní bazénovou roletu pětiletou záruku.
 Odvolací soud vzal smlouvami, které žalovaná uzavřela s dalšími zákazníky, za prokázané, že standardně poskytovala záruku v maximální délce 60 měsíců zvlášť na stavební část a zvlášť na technologickou část, kterou vždy podmiňovala uzavřením servisní smlouvy mezi ní a zákazníkem. Tato skutečnost nasvědčuje podle odvolacího soudu tomu, že smlouvu s tímto obsahem chtěla uzavřít i v posuzované věci. Za logické označuje vyjádření žalované, že by záruku a navíc v délce 60 měsíců nemohla poskytnout, jestliže by servis vykonával někdo jiný, za jehož práci by nemohla ručit.
 Odvolací soud uzavřel, že ujednání v článku V. smlouvy, je-li vůbec určité a tedy platné, lze vyložit jedině tak, že úmyslem žalované bylo poskytnout záruku 60 měsíců jen v případě, že s ní bude uzavřena servisní smlouva. Za situace, kdy se tak nestalo, nebyla záruka v tomto rozsahu poskytnuta a žalobní nárok není pro opožděnost reklamace oprávněn.
 Rozsudek odvolacího soudu napadla žalobkyně dovoláním, v němž odvolacímu soudu vytýká, že zjištěný skutkový stav a provedené důkazy nesprávně právně posoudil. Dovolatelka v něm reaguje na jednotlivé závěry odvolacího soudu, přičemž snáší ze svého pohledu argumenty na podporu závěrů opačných. Zdůrazňuje, že zásadním důvodem výměny celé rolety byl nárok investora na její výměnu z důvodu, že její četné opravy nebyly úspěšné a neustále se opakující závada bránila investorovi v užívání bazénu. Dovolatelka se v tomto směru dovolává svědecké výpovědi manželky investora a naopak zpochybňuje vyjádření svědků o neúčelnosti výměny celé bazénové rolety. Nutnost, resp. její povinnost vyměnit celou roletu nemůže podle jejího mínění zvrátit ani dodání několika náhradních lamel s bazénovou roletou pro případ, že by se jich několik během záruční doby uvolnilo.
 Dovolatelka, poukazujíc na reklamaci investora založenou ve spisu a svědectví jeho manželky, brojí rovněž proti závěru odvolacího soudu o neprokázání existence vad v době uplatnění požadavku na výměnu celé bazénové rolety.
 Dovolatelka se dále vyjadřuje k otázce příčin vad rolety. Uvádí, že i za případné nevhodné technické řešení bazénu ( tvar a velikost ) odpovídá žalovaná jako projektant bazénové technologie. Totéž podle dovolatelky platí i pro v řízení uváděné špatné chemické složení vody, neboť žalovaná vyměnila příslušnou technologii na základě reklamace investora. Obstát nemůže podle jejího mínění ani tvrzení o špatné údržbě či neodborné obsluze, neboť údržbu prováděla firma pana S., který je ve smlouvě o dílo označen jako zástupce žalované pro věci technické, a obsluha probíhala v souladu s instrukcemi, s nimiž technik žalované rodinu investora seznámil. Dovolatelka uzavírá, že za vady bazénové rolety odpovídá žalovaná jako zhotovitel díla.
 Dovolatelka nesouhlasí ani se závěrem odvolacího soudu o neposkytnutí prodloužené pětileté záruky pro neuzavření servisní smlouvy se žalovanou. Takové posouzení nemá podle jejího mínění oporu ve smlouvě o dílo, je-li v ní pouze sjednána povinnost uzavřít servisní smlouvu, aniž je konkretizováno s kým. Zdůrazňuje, že této své povinnosti uzavřením servisní smlouvy s firmou pana S. dostála. Akcentuje, že podmínka uzavření servisní smlouvy se žalovanou ( jak tomu bylo v jiných případech ) nebyla ve smlouvě o dílo dohodnuta. Dovolatelka dále snáší argumenty na podporu jejího názoru, že roletu nelze řadit mezi spotřební materiál, a proto se i na ni musí vztahovat sjednaná záruka 5 let.
 V závěru dovolání dovolatelka vyjadřuje přesvědčení o tom, že všechna ujednání předmětné smlouvy o dílo jsou určitá a srozumitelná, která nevyžadují žádný speciální výklad. Navrhuje, aby dovolací soud zrušil rozsudek odvolacího soudu a věc mu vrátil k dalšímu řízení.
 Ve vyjádření k dovolání se žalovaná, reagujíc na jednotlivé dovolací námitky, se závěry odvolacího soudu zcela ztotožňuje. Uvádí, že žalobkyně nikdy neprokázala důvodnost a nutnost výměny celé rolety, a proto tímto vzniklý náklad je výlučně a pouze věcí žalobkyně. Poukazuje na to, že žádný přímý vztah k investorovi neměla a nemá, a pokud se dostala do nějakého kontaktu s investorem, bylo to až na základě výslovného požadavku žalobkyně či investora. Námitky žalobkyně označuje za účelové. Poukazuje na spotřební charakter roletových lamel a akcentuje, že prodlouženou záruku poskytuje pouze v situaci, kdy bazén servisuje, což v souzené věci nenastalo. Žalovaná navrhuje dovolání jako zjevně bezdůvodné odmítnout, případně ho jako nedůvodné zamítnout.
 Se zřetelem k době vydání rozsudku odvolacího soudu se uplatní pro dovolací řízení – v souladu s bodem 7. článku II., části první, přechodných ustanovení zákona č. 404/2012 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony – občanský soudní řád ve znění účinném do 31. prosince 2012 ( dále též jen „ o. s. ř. “ ).
 Dovolání je přípustné podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř., neboť směřuje proti rozsudku odvolacího soudu, jímž byl změněn rozsudek soudu prvního stupně ve věci samé, není však důvodné.
Nejvyšší soud přezkoumal rozhodnutí odvolacího soudu v napadeném rozsahu ( srov. § 242 odst. 1 o. s. ř. ), jsa vázán uplatněným dovolacím důvodem včetně toho, jak jej dovolatelka obsahově vymezila ( srov. § 242 odst. 3 větu první o. s. ř. ). Dovolací soud se proto zabýval správností právního posouzení věci zpochybňovaného dovolatelkou [dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.].
Právní posouzení věci je činnost soudu, spočívající v podřazení zjištěného skutkového stavu pod hypotézu ( skutkovou podstatu ) právní normy, jež vede k závěru, zda a komu soud právo či povinnost přizná či nikoliv.
Právní posouzení věci je obecně nesprávné, jestliže odvolací soud posoudil věc podle právní normy, jež na zjištěný skutkový stav nedopadá, nebo právní normu sice správně určenou nesprávně vyložil, případně ji na daný skutkový stav nesprávně aplikoval.
Odvolací soud založil napadené rozhodnutí na závěru, že žalobní nárok na náhradu nákladů na odstranění vad díla není oprávněný pro opožděnost reklamace, neboť sjednaná podmínka pro poskytnutí záruky v délce 60 měsíců ( uzavření servisní smlouvy se žalovanou ) nebyla splněna. Pokud je tento závěr odvolacího soudu správný, je současně dostačujícím důvodem pro zamítnutí žaloby; posuzování dalších otázek, do nichž dovolatelka směřuje své výhrady ( existence vad a jejich příčiny, nezbytnost rozsahu opravy či výměny bazénové rolety ) by za této situace bylo nadbytečné.
Správnost výkladu smluvního ujednání ze strany odvolacího soudu o podmínce sjednání záruky v trvání 60 měsíců se dovolatelce uplatněným dovolacím důvodem nesprávného právního posouzení věci zpochybnit nepodařilo. Dovolatelka trvá na tom, že servisní smlouva nemusela být uzavřena pouze se žalovanou, aniž ( s výjimkou výhrady odkazu na obdobná ujednání v jiných smlouvách ) reflektuje argumentaci, jejímž prostřednictvím odvolací soud jednak podrobil kritice výklad smlouvy soudem prvního stupně a dále správně vyložil v intencích ustanovení § 266 obch. zák., obsahujícího výkladová pravidla projevu vůle, předmětné smluvní ujednání tak, že poskytnutí záruky v trvání 60 měsíců je podmíněno uzavřením servisní smlouvy se žalovanou. Jestliže se tak nestalo, nelze závěru odvolacího soudu o neoprávněnosti nároku žalobkyně na náhradu nákladů na odstranění vad díla žádné právní pochybení – jak činí dovolatelka – vytýkat.
Za situace, kdy Nejvyšší soud ani neshledal, že by řízení trpělo vadami řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, či vadami uvedenými v § 229 odst. 1, § 229 odst. 2 písm. a ) a b ) a § 229 odst. 3 ( tzv. zmatečnostmi ), k nimž přihlíží v případě přípustného dovolání z úřední povinnosti ( srov. § 242 odst. 3 větu druhou o. s. ř. ), bez nařízení jednání ( § 243a odst. 1 věta první o. s. ř. ) dovolání žalobkyně pro nedůvodnost zamítl ( § 243b odst. 2 část věty před středníkem o. s. ř. ).
Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení je odůvodněn ustanoveními § 243b odst. 5 věty první, § 224 odst. 1 a § 142 odst. 1 o. s. ř. Žalobkyně nebyla v dovolacím řízení úspěšná, a proto je povinna nahradit žalované náklady jejího právního zastoupení, které sestávají ze sazby odměny za zastupování advokátem v částce 17 250 Kč podle § 3 odst. 1, § 10 odst. 3 a § 18 odst. 1 vyhlášky č. 484/2000 Sb., ve znění před novelou provedenou vyhláškou č. 64/2012 Sb. s účinností od 1. března 2012, a z paušální částky 300 Kč za jeden úkon právní služby ( vyjádření k dovolání ) podle § 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb., ve znění pozdějších předpisů, při připočtení 21% daně z přidané hodnoty ve výši 3 685,50 Kč.
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.
Nesplní-li povinná dobrovolně, co jí ukládá vykonatelné rozhodnutí, může se oprávněná domáhat výkonu rozhodnutí.

V Brně dne 15. ledna 2013

JUDr. Miroslav Gallus
předseda senátu

§ 266 obch. zák.

32 Cdo 4087/2011

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Praze

sp. zn. 45 Cm 339/2008

Vrchního soudu v Praze

č. j. 1 Cmo 296/2010-123

Krajský soud v Praze

č. j. 45 Cm 339/2008-87

Soud prvního stupně

§ 536 a násl. obchodního zákoníku

Soud prvního stupně

soud prvního stupně

soudu prvního stupně

Odvolací soud

soud prvního stupně

odvolacího soudu

odvolacího soudu

Soud prvního stupně

odvolací soud

odvolací soud

odvolacího soudu

soud prvního stupně

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolací soud

Odvolací soud

soudu prvního stupně

Odvolací soud

odvolacího soudu

Odvolací soud

odvolacího soudu

odvolacímu soudu

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolacího soudu

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolacího soudu

č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

ve znění účinném do 31. prosince 2012

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 242 odst. 1 o. s. ř.

§ 242 odst. 3 větu první o. s. ř.

Dovolací soud

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolací soud

soudem prvního stupně

§ 266 obch. zák.

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

§ 242 odst. 3 větu druhou o. s. ř.

§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.

č. 64/2012 Sb.

s účinností od 1. března 2012

§ 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb.

ve znění pozdějších předpisů


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo : Smluvní pokuta
Dotčené předpisy : § 544 obč. zák.
Kategorie rozhodnutí : C

23 Cdo 2401/2011
 ČESKÁ REPUBLIKA
ROZSUDEK

JMÉNEM REPUBLIKY

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Kateřiny Hornochové a soudců JUDr. Zdeňka Dese a JUDr. Ing. Jana Huška v právní věci žalobkyně EURO CAR Vik, s.r.o., se sídlem v Lučanech nad Nisou 692, PSČ 468 71, identifikační číslo osoby 64650243, zastoupené JUDr. Bc. Martinem Kulhánkem, advokátem, se sídlem v Brně, Příkop 8, proti žalované BAK stavební společnost, a.s., se sídlem v Trutnově, Vodní 177, identifikační číslo osoby 28402758, o zaplacení 14 095 500 Kč, vedené u Krajského soudu v Hradci Králové pod sp.zn. 40 Cm 19/2008, o dovolání obou účastníků proti rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 26. října 2010, č.j. 1 Cmo 181/2009-293, takto :

I. Rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 26. října 2010, č.j. 1 Cmo 181/2009-293, se zrušuje v části výroku I. pod bodem 1 ) co do částky 400 000 Kč a ve výroku III.
II. Dovolání žalované se zamítá v části, jíž byl napaden rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 26. října 2010, č.j. 1 Cmo 181/2009-293, ve výroku I. pod bodem 1 ) co do částky 537 000 Kč.
III. Dovolání žalobkyně se odmítá.

O d ů v o d n ě n í :

Žalobkyně se domáhá zaplacení 14 095 500 Kč, sestávající z částky 12 390 000 Kč, která představuje smluvní pokutu za prodlení zhotovitele s provedením díla za období od 1.2.1996 do 25.7.1999 v sazbě 10 000 Kč za každý den prodlení, dále z částky 1 633 500 Kč, jako sankci za prodlení zhotovitele s odstraněním vad díla v období od 30.6.1996 do 25.7.1999 v denní sazbě 1 500 Kč a dále z částky 72 000 Kč, představující smluvní pokutu za prodlení zhotovitele s odstraněním vad díla podle zápisu o převzetí z 31.1.1996.
Poté co v dané věci byl zrušen předchozí rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 30. března 2004, č.j. 1 Cmo 99/2003-159, rozsudkem Nejvyššího soudu České republiky ze dne 20. června 2007, č.j. 32 Odo 1433/2006-190, a též rozsudek vydaný Krajským soudem v Hradci Králové dne 20. listopadu 2002, č.j. 40 Cm 78/2000-139, zrušený Vrchním soudem v Praze, vydal Vrchní soud v Praze dne 26. října 2010 rozsudek č.j. 1 Cmo 181/2009-293, jímž změnil výrokem I. rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 25. března 2009, č.j. 40 Cm 19/2008-247, v zamítavých výrocích I. a II. tak, že žalovaná je povinna zaplatit žalobkyni 937 000 Kč ( bod 1 ) a že žaloba se ohledně zaplacení částky 13 158 500 Kč zamítá ( bod 2 ); výrokem II. potvrdil rozsudek ze dne 25. března 2009 ve výroku III., jímž bylo rozhodnuto o náhradě nákladů řízení a výrokem III. rozhodl o náhradě nákladů odvolacího řízení.
Výrok o zamítnutí žaloby v celém jejím rozsahu postavil soud prvního stupně na závěru, že prodlení podle smlouvy o dílo uzavřené mezi účastníky dne 16.6.1995 nenastalo, a že ujednání stran ohledně smluvní pokuty týkající se prodlení v odstranění vad je neplatné pro jeho neurčitost.
Ohledně nároku ve výši 12 390 000 Kč odvolací soud na rozdíl od soudu prvního stupně dospěl k závěru, že důvodný je požadavek žalobkyně na zaplacení 400 000 Kč, představující smluvní pokutu ve výši 10 000 Kč za každý den prodlení, a to v období od 16.5.1996 do 24.6.1996. Při právním posouzení tohoto nároku vyšel z obsahu předmětné smlouvy o dílo, v níž byla sjednána doba plnění do 30.11.1995 pro celý předmět díla, přičemž dodatkem č. 1 uzavřeným dne 30.9.1995 bylo toto ujednání změněno tak, že dílo bude dokončeno do 22.12.1995 mimo práce, které nebude možno z technologických důvodů do tohoto data dokončit, a u těch bylo sjednáno provedení nejpozději do 15.5.1996. Termínem dokončení měl být podle smluvního ujednání den, kdy je dílo připraveno k zahájení úspěšného přejímacího řízení. Odvolací soud dovodil, že sankcí ve výši 10 000 Kč za každý den prodlení za nedodržení lhůty plnění jsou nepochybně zajištěny oba termíny uvedené v dodatku smlouvy. Zápis o předání a převzetí díla ( jeho první části ve smyslu dodatku smlouvy ) byl smluvními stranami podepsán 31.1.1996 a podle tohoto zápisu byl dnem zahájení přejímacího řízení 26. leden 1996. Zápis týkající se přejímky tzv. druhé části díla byl smluvními stranami podepsán 24. června 1996, přičemž den zahájení přejímacího řízení nebyl vyznačen. Zhotovitel tedy nemohl být podle závěru odvolacího soudu v prodlení od 1.2.1996 do 15.5.1996 a od 25.6.1996 do 25.7.1999.
Odvolací soud dále dospěl k závěru, že z požadované částky ve výši 1 633 500 Kč za prodlení zhotovitele s odstraněním vad díla, je důvodně požadována sankce za období 16.7.1996 do 25.7.1999, avšak v sazbě 500 Kč denně, nikoliv 1 500 Kč, což představuje částku 537 000 Kč. Odvolací soud se neztotožnil se soudem prvního stupně, že předmětná smluvní pokuta byla sjednána neplatně. Přisvědčil sice soudu prvního stupně, že samotná smlouva nestanovila žádnou sankci ve výši 1 500 Kč za každý den prodlení, ale vyšel při právním posouzení ze skutečnosti, že v zápise ze dne 31.1.1996 byla dohodnuta sazba za prodlení zhotovitele za každý den prodlení ve výši 500 Kč za neodstranění vady či nedodělku s tím, že počet vad na výši sankce nemá vliv. Pokud byl namítán nedostatek jednatelského oprávnění na straně zhotovitele, odvolací soud vyšel ze skutečnosti, že zápis ze dne 31.1.1996 signoval Ing. M. B. ( ředitel divize 01, společník tehdejšího zhotovitele ) a dále Ing. M. P., jako stavbyvedoucí. Oprávnění Ing. M. B. podle výpisu z obchodního rejstříku odpovídalo jednatelskému oprávnění, resp. oprávnění statutárního orgánu a navíc podle smlouvy o dílo byl uvedený oprávněn jednat za zhotovitele v podstatě ve všech věcech, týkajících se předmětu smlouvy. Odvolací soud dále konstatoval, že nelze přeceňovat čl. X. bodu 3 smlouvy, podle něhož smlouvu o dílo bylo možno měnit jen písemnými dodatky podepsanými oprávněnými osobami uvedenými v čl. I. smlouvy, kde byl uveden jako jednatel společnosti BAK s.r.o. J. R. Odvolací soud uzavřel, že žalovaná je vázána upřesněním smlouvy co do sazby předmětné smluvní pokuty zahrnuté do zápisu ze dne 31.1.1996. Odkázal v této souvislosti na § 15 obchodního zákoníku ( dále jen „ obch. zák. “ ), podle něhož, kdo byl při provozování podniku pověřen určitou činností, je zmocněn ke všem úkonům, k nimž při této činnosti obvykle dochází. Byla-li k důkazu předložena listina zvaná „ Dodatek k zápisu o předání a převzetí stavby ze dne 24.6.1996 “, podepsaná pouze Ing. M. B., odvolací soud dovodil, že se v takovém případě nejedná o žádnou dohodu účastníků, proto nemůže mít žádné právní účinky, tedy ani v ní uvedená sazba smluvní pokuty ve výši 1 500 Kč. Z dokazování dále vyplynulo, že byl vyhotoven dne 24.6.1996 zápis, který podepsal za zhotovitele Ing. M. P., jako stavbyvedoucí, a že v tomto zápise bylo dohodnuto dokončení oprav na střechách do 15.7.1996. Odvolací soud dospěl k závěru, že Ing. M. P. byl jakožto stavbyvedoucí oprávněn podle § 15 obch. zák. dohodnout změnu lhůty pro odstranění vad, neboť takové jednání stavbyvedoucího v obchodních vztazích je obvyklé. Stavbyvedoucí již ale nemohl ze své pracovní pozice měnit smlouvu či účinky zápisu ze dne 31.1.1996 ohledně výše sazby smluvní pokuty, proto dovodil, že důvodný je nárok žalobkyně na smluvní pokutu jen ve výši 500 Kč denně za období od 16.7.1996 do 25.7.1999.
Třetí uplatněný nárok ve výši 72 000 Kč, mající představovat smluvní pokutu za prodlení zhotovitele s odstraněním vad díla podle zápisu z 31.1.1996, nepovažoval odvolací soud za důvodný, neboť v samotném zápise žádná lhůta k odstranění vad dohodnuta nebyla.
S ohledem na výše uvedené, že za důvodný považoval odvolací soud jen nárok žalobkyně ve výši 400 000 Kč a 537 000 Kč, uložil žalované zaplatit žalobkyni 937 000 Kč, čímž v tomto rozsahu změnil zamítavý výrok rozsudku soudu prvního stupně a ve zbytku požadovaného nároku žalobu zamítl, a to jen pro přehlednost výroku, byť se v této nevyhovující části jednalo o potvrzení zamítavého výroku rozsudku soudu prvního stupně.
Rozsudek odvolacího soudu napadli oba účastníci dovoláním.
Rozsudek odvolacího soudu napadla žalovaná dovoláním směřujícím proto výroku I. pod bodem 1, opírajíc jeho přípustnost o ustanovení § 237 odst. 1 písm. a ) občanského soudního řádu ( dále jen „ o. s. ř. “ ). Dovolání podala z důvodu nesprávného právního posouzení věci podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.
Žalovaná má za to, že odvolací soud pochybil, jestliže dovodil, že smluvní pokutou podle čl. VIII. bodu 1 smlouvy o dílo byly zajištěny oba termíny podle dodatku č. 1 smlouvy, tj. jak termín 22.12.1995, tak termín 15.5.1996. Žalovaná se domnívá, že termín plnění, který byl zajištěn smluvní pokutou je podle dodatku č.1 jen termín jeden, a to 22.12.1995, když z celého kontextu smlouvy vyplývá, že předmětem přejímky je celá stavba jako celý předmět smlouvy o dílo, a nikoliv další část stavby s termínem dokončení 15.5.1996. Žalovaná má tedy za to, že nárok žalobkyně na smluvní pokutu ve výši 400 000 Kč za období od 16.5.1996 do 24.6.1996 není důvodný.
Žalovaná je přesvědčena, že ani nárok žalobkyně na zaplacení smluvní pokuty za období od 16.7.1996 do 25.7.1999 ve výši 537 000 Kč není oprávněný. Svůj názor žalovaná opírá o ujednání čl. X. bodu 3 smlouvy, podle něhož smlouvu o dílo byl oprávněn měnit výlučně J. R., jako jednatel společnosti, když Ing. M. B. byl oprávněn za žalovanou jednat podle čl. X. bodu 2 smlouvy jen v záležitostech smlouvy. Navíc namítá, že Ing. M. B. v den podepsání zápisu 31.1.1996 již jednal za společnost BAK a.s. a nikoliv za tehdejšího zhotovitele BAK s. r. o., a že uvedený ani nikdy jednatelem společnosti BAK s. r. o. nebyl.
Žalovaná proto navrhla, aby dovolací soud zrušil rozsudek odvolacího soudu ve výroku I. bodu 1 a věc mu byla v tomto rozsahu vrácena k dalšímu řízení.
Dne 6.1.2012 učinila žalovaná podání nazvané „ Doplnění dovolání žalované. “
Žalobkyně podala dovolání do výroku I. a II. rozsudku odvolacího soudu s tím, že dovolání je přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř., a uplatnila dovolací důvod uvedený v § 241a odst. 2 písm. b ) a odst. 3 o. s. ř.
Předně žalobkyně namítá, že dílo nebylo ve smlouvě nijak děleno co do svého předmětu a nelze tedy uvažovat o jakýchkoli jeho částech. Dílo mělo být dokončeno jako celek dne 22.12.1995, a pokud z technologických důvodů nemohly být některé práce do tohoto data dokončeny a mohly být provedeny nejpozději do 15.5.1996, nelze z toho dovodit, že dílo bylo rozděleno do několika částí. Odvolací soud bez jakékoli opory v dokazování rozdělil dílo na dvě části a dovodil, že díla identifikovaná zápisem o odevzdání a převzetí ze dne 24.6.1996 obsahují práce, které nebylo možno dokončit v letošním roce ( myšleno v roce 1995 ), a že tímto zápisem vlastně došlo k předání kompletního díla. Vzhledem k tomu, že oba zápisy, jak zápis z 31.1.1996, tak zápis z 24.6.1996 obsahují zápisy o nedodělcích, nelze podle žalobkyně dospět k závěru, že došlo k úspěšnému přejímacímu řízení, které mělo na mysli ujednání ve smlouvě v čl. IV. odst. 4, proto byla podle názoru žalobkyně žalovaná v prodlení s dokončením díla od 23.12.1995 a dílo nebylo dokončeno ani do doby sepisu dovolání. Žalobkyně navrhovala připojení souvisejícího spisu, který obsahuje znalecký posudek, týkající se nedodělků, vad a poruch autosalonu VIKI L. n. N., podle něhož stavba autocentra, prováděná podle smlouvy o dílo ze dne 16.6.1996, od níž je odvozován uplatněný nárok v tomto řízení, nebyla ke dni 24.6.1996 zcela dokončena v souladu s projektovou dokumentací. Tento důkaz však nebyl připuštěn, ale při stejném obsazení senátu v této i poukazované věci byl soudu z jeho činnosti znám, a přesto tato skutečnost nebyla vzata v úvahu.
Žalobkyně nesouhlasí ani se závěrem odvolacího soudu, že smluvní pokuta za nedodržení termínu odstranění vad a nedodělků byla sjednána ve výši 500 Kč. Je přesvědčena, že mezi účastníky došlo k platnému ujednání o smluvní pokutě ve výši 1 500 Kč za den prodlení, a to na základě písemné smlouvy, která vznikla písemným projevem žalobkyně na listině označené jako „ Zápis o předání a převzetí stavby dne 24.6.1996 “ a písemným projevem žalované na listině označené jako „ Dodatek k zápisu o předání a převzetí stavby ze dne 24.6.1996 “. Argumentuje tím, že pro uzavření smlouvy postačí, dojde-li k písemnému návrhu a k jeho písemnému přijetí, přičemž projevy účastníků nemusí být na jedné listině.
Pokud se jedná o třetí uplatněný nárok ve výši 72 000 Kč, žalobkyně má za to, že soud neměl pro posouzení nároku potřebná tvrzení žalobkyně, a proto měl žalobkyni vyzvat k vylíčení rozhodujících skutečností společně s poučením o následcích nesplnění výzvy. Za daného stavu má žalobkyně za to, že řízení je v tomto směru postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí o tomto nároku.
Žalobkyně ze všech výše uvedených důvodů proto navrhla, aby rozhodnutí odvolacího soudu bylo v napadeném rozsahu zrušeno a věc v tomto rozsahu vrácena odvolacímu soudu k dalšímu řízení.
Nejvyšší soud se nejprve zabýval dovoláním žalované, podaným dne 25.2. 2011 včas ( § 240 odst. 1 o. s. ř. ) do výroku I. pod bodem 1. Žalovaná, jako osoba oprávněná k podání dovolání, byla řádně zastoupena ( § 241 odst. 1 o. s. ř. ).
Dovolací soud nepřihlédl k podání ze dne 15.12.2011, podané dne 19.12.2011, označené jako „ Doplnění dovolání žalovaného “, neboť toto doplnění dovolání bylo podáno po lhůtě určené k podání dovolání, jež uplynula dne 3.3.2011, a proto k tomuto podání nemůže být přihlédnuto ( § 242 odst. 4 o. s. ř. ).
Podle § 236 odst. 1 o. s. ř. lez dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští
Podle § 237 odst. 1 o. s. ř. je dovolání přípustné proti rozsudku odvolacího soudu a proti usnesení odvolacího soudu,
a ) jimiž bylo změněno rozhodnutí soudu prvního stupně ve věci samé,
b ) jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, kterým soud prvního stupně rozhodl ve věci samé jinak než v dřívějším rozsudku ( usnesení ) proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější rozhodnutí zrušil,
c ) jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, jestliže dovolání není přípustné podle písmena b ) a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam.
Nejvyšší soud dospěl k závěru, že dovolání žalované je přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř. a opírá se o způsobilý dovolací důvod uvedený v § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř., kterým lze namítat pochybení soudu při aplikaci práva na zjištěný skutkový stav, tedy případ, kdy byl skutkový stav posouzen podle jiného právního předpisu, než který měl být správně použit, nebo byl-li sice aplikován správně určený právní předpis, ale soud jej nesprávně interpretoval ( vyložil nesprávně podmínky obecně vyjádřené v hypotéze právní normy a v důsledku toho nesprávně aplikoval vlastní pravidlo, stanovené dispozicí právní normy ).
Podle § 242 odst. 3 o. s. ř. lze rozhodnutí odvolacího soudu přezkoumat jen z důvodů uplatněných v dovolání. Je-li dovolání přípustné, dovolací soud přihlédne též k vadám uvedeným v § 229 odst. 1, § 229 odst. 2 písm. a ) a b ) a § 229 odst. 3 o. s. ř., jakož i k jiným vadám řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, i když nebyly v dovolání uplatněny. Uvedené vady řízení se z obsahu spisu nepodávají a žalovaná ani žádné vady řízení nenamítá.
Dovolací soud se nejprve zabýval námitkou žalované, týkající se rozhodnutí odvolacího soudu, jímž bylo žalované uloženo zaplatit žalobkyni 537 000 Kč.
Dovolací soud dospěl k závěru, že v této části není dovolání důvodné, neboť na základě skutkových zjištění rozhodl odvolací soud po právu, jestliže ze skutkových zjištění soudu prvního stupně, z nichž odvolací soud vyšel, vyplývá, že žalovaná byla fakturami č. 18004, č. 980128 a č. 990088 vyzvána k zaplacení penále za nedokončení krytiny střechy, tj. odstranění vad díla – střešní krytiny, nikoliv o zaplacení smluvní pokuty za prodlení s dokončením díla. Tomuto závěru nasvědčuje i skutkové zjištění, učiněné ze zápisu ze dne 24.6.1996, v němž bylo uvedeno, že dokončení oprav střechy bude provedeno do 15.7.1996. Tento uplatněný nárok je v souladu s hmotným právem a v souladu se smluvním ujednáním o smluvní pokutě za prodlení s odstraněním vad díla. Odvolací soud rovněž nepochybil, jestliže dospěl k závěru, že účastníci si sjednali smluvní pokutu za prodlení s odstraněním vad a nedodělků ve výši 500 Kč, neboť tak bylo sjednáno v zápise o převzetí ze dne 31.1.1996. Jednostranný podpis na nedatované listině zvané „ Dodatek k zápisu o předání a převzetí stavby ze dne 24.6.1996 “ pak nemohl vést k závěru, že si účastníci sjednali smluvní pokutu ve výši 1 500 Kč, jak odvolací soud správně dovodil. V souladu s hmotným právem je též závěr odvolacího soudu, že stavbyvedoucí nemohl za žalovanou sjednat na základě § 15 obch. zák. smluvní pokutu, neboť tento úkon není obvyklou činností spojenou s vykonáváním této funkce, a tudíž nemohl založit zákonné zastoupení žalované k uzavření tohoto právního úkonu.
Odvolací soud rozhodl v této části v souladu se zákonem, tudíž dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř. nebyl uplatněn důvodně a Nejvyšší soud, aniž nařídil jednání ( § 243a odst. 1 o. s. ř. ), proto dovolání žalované v této části, jíž brojila proti uložení povinnosti zaplatit žalobkyni 537 000 Kč, zamítl podle § 243b odst. 2 o. s. ř.
Naopak dovolací soud dospěl k závěru, že rozhodnutí odvolacího soudu, týkající se uložení povinnosti žalované zaplatit žalobkyni 400 000 Kč, jakožto smluvní pokuty za prodlení s provedením díla, není po právu s ohledem na skutková zjištění v dané věci. Ze smlouvy o dílo vyplynulo, že celé dílo má být provedeno v jediném termínu do 30.11.1995. Účastníci si nesjednali dvě etapy pro dokončení díla. I z dodatku č. 1 ze dne 30.9.1995 ke smlouvě o dílo vyplývá, že dílo má být dokončeno do 22.12.1995, přičemž za termín dokončení byl podle smlouvy považován den, kdy dílo je připraveno k zahájení úspěšného přejímacího řízení. Ze zápisu ze dne 26.1.1996 vyplývá, že tímto dnem bylo zahájeno přejímací řízení celého díla. Za datum skončení přejímacího řízení byl v tomto oběma smluvními stranami potvrzeném zápisu stanoven den 31.1.1996. Nesprávné právní posouzení odvolacího soudu spočívá tedy v tom, že při posouzení uplatněného nároku vyšel z nesprávného závěru, že smluvní pokutou jsou podle čl. VIII. odst. 1 zajištěny dva termíny plnění. Takový závěr není však podložen žádným skutkovým zjištěním, prokazujícím, že by předmět díla byl členěn na dvě relativně samostatné části. Ze smlouvy o dílo z čl. VIII. vyplývá, že smluvní pokuta ve výši 10 000 Kč za každý den prodlení byla sjednána za nedokončení díla podle čl. IV. odst. 1, tj. za nedokončení díla do 30.11.1995. Ani podle dodatku č. 1 ze dne 30.9.1995 nebyly sjednány dva termíny plnění, jestliže smluvní ujednání o dokončení díla bylo změněno tak, že „ Dílo bude dokončeno do 22.12.1995 mimo práce, které nebude z technologických důvodů možné v letošním roce dokončit. Tyto práce budou provedeny nejpozději do 15.5.1996. “ Byl tedy sjednán jeden termín plnění, s tím, že určité práce, nikoliv tedy část díla, budou provedeny s ohledem na technologické důvody ( vlivy počasí aj. ) později.
Nejvyšší soud proto dospěl k závěru, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu v této napadené části, týkající se vyhovujícího výroku ve výši 400 000 Kč, spočívá na nesprávném právním posouzení věci, čímž byl naplněn dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř. Nejvyšší soud proto, aniž nařizoval jednání ( § 243a odst. 1, věta první, o. s. ř. ), rozsudek odvolacího soudu v této, týkající se vyhovujícího výroku ve výši 400 000 Kč, zrušil ( § 243b odst. 2, věta za středníkem, o. s. ř. ), a to včetně závislého výroku o náhradě nákladů řízení a věc v tomto rozsahu vrátil odvolacímu soudu k dalšímu řízení ( § 243b odst. 3, věta první, o. s. ř. ).
Právní názor dovolacího soudu je pro odvolací soud závazný ( § 243d odst. 1, část první věty za středníkem, o. s. ř. ).
Dovolací soud se dále zabýval dovoláním žalobkyně, podaným do výroku I. a II. rozsudku odvolacího soudu.
Podala-li žalobkyně dovolání do celého výroku I. rozsudku odvolacího soudu, tedy i do části pod bodem 1, kterou bylo žalované uloženo zaplatit žalobkyni 937 000 Kč, je nutno konstatovat, že dovolání v této části není přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř., jak se nesprávně žalobkyně domnívá. Nejvyšší soud již v usnesení ze dne 30.10.1997, sp. zn. 2 Cdon 1363/96, uveřejněném v časopise Soudní judikatura č. 3, ročník 1998, pod číslem 28, jakož i v dalších svých rozhodnutích formuloval a odůvodnil závěr, podle nějž k podání dovolání je oprávněn ( tzv. subjektivní přípustnost ) pouze ten účastník, v jehož poměrech rozhodnutím odvolacího soudu nastala újma odstranitelná tím, že dovolací soud toto rozhodnutí zruší. Tím, že odvolací soud rozsudkem ve výroku I. pod bodem 1 změnil v uvedeném rozsahu zamítavý výrok rozsudku soudu prvního stupně, nenastala v poměrech žalobkyně rozhodnutím odvolacího soudu v tomto rozsahu žádná újma, jestliže uplatněnému nároku žalobkyně bylo v rozsahu 937 000 Kč vyhověno. Z tohoto důvodu je dovolání žalobkyně v této části subjektivně nepřípustné, neboť bylo podáno tím, kdo k němu není oprávněn. Nejvyšší soud je jako takové proto v rozsahu týkajícím se částky 937 000 Kč podle § 243b odst. 5 a § 218 písm. b ) o. s. ř. odmítl.
Žalobkyně podala dovolání i do výroku II. rozsudku odvolacího soudu, kterým bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně ve výroku III. o náhradě nákladů řízení, jež má charakter usnesení. Je třeba konstatovat, že přípustnost dovolání proti usnesení odvolacího soudu upravují ustanovení § 237 až § 239 o. s. ř. Ustanovení § 237 zakládá přípustnost jen proti rozhodnutí ve věci samé a § 238, § 238a a § 239 o. s. ř. nezakládají přípustnost dovolání proto, že rozhodnutí o nákladech řízení není mezi tam vyjmenovanými usneseními. Proto dovolání v rozsahu směřujícím proti výrokům rozsudku odvolacího soudu týkajícím se náhrady nákladů řízení není podle právní úpravy přípustnosti dovolání v občanském soudním řádu přípustné, a to bez zřetele k povaze takového výroku [bez ohledu na to, zda jde např. o měnící nebo potvrzující rozhodnutí o nákladech řízení ( srov. usnesení Nejvyššího soudu uveřejněné pod číslem 4/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek )]. Dovolání žalobkyně směřující proti výroku rozsudku odvolacího soudu, jimiž bylo rozhodnuto o náhradě nákladů řízení, není tedy podle § 236 odst. 1 o. s. ř. přípustné. Nejvyšší soud proto dovolání žalobkyně bez jednání ( § 243a odst. 1 o. s. ř. ) jako nepřípustné i v této části odmítl - § 243b odst. 5, § 218 písm. c ) o. s. ř.
Zbylo tedy posoudit, zda dovolání žalobkyně je přípustné v části, týkající se napadené části výroku I. pod bodem 2.
V této části není dovolání žalobkyně přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř., je-li touto částí dovolání napadán výrok rozsudku odvolacího soudu, jímž bylo ve skutečnosti potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně o zamítnutí návrhu žalobkyně v rozsahu 13 158 500 Kč. Dovolání žalobkyně není v této části přípustné ani podle § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř., neboť v posuzované části soud prvního stupně nerozhodl jinak než v dřívějším zamítavém rozhodnutí.
Zbývá tedy posoudit, zda rozhodnutí odvolacího soudu má ve věci samé v této části po právní stránce zásadní význam a je přípustné podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.
Podle § 237 odst. 3 o. s. ř. má rozhodnutí odvolacího soudu po právní stránce zásadní význam [§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.] zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je soudy rozhodována rozdílně, nebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak; k okolnostem uplatněným dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) a § 241a odst. 3 se nepřihlíží.
Předpokladem pro závěr, že rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam je, že řešení právní otázky mělo pro rozhodnutí o věci určující význam, tedy že nešlo jen o takovou právní otázku, na níž rozsudek odvolacího soudu nebyl z hlediska právního posouzení věci založen. Je třeba konstatovat, že přípustnost dovolání podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. není založena již tím, že dovolatel tvrdí, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu má ve věci samé po právní stránce zásadní význam. Přípustnost dovolání nastává tehdy, jestliže dovolací soud za použití hledisek, příkladmo uvedených v ustanovení § 237 odst. 3 o. s. ř., dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu ve věci samé po právní stránce zásadní význam skutečně má. Závěr o tom, zda dovoláním napadený rozsudek odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam, dovolací soud činí předběžně; zvláštní rozhodnutí o tom nevydává. Teprve za situace, kdy dovolací soud shledá přípustnost dovolání pro zásadní právní význam napadeného rozsudku, může se zabývat uplatněnými dovolacími důvody.
Při dovolání do potvrzujícího výroku rozsudku odvolacího soudu při možné přípustnosti dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. skutkový stav věci nemůže před dovolacím soudem doznat žádné změny, skutkové zjištění dovolací soud nemůže přezkoumávat a případné nesprávné skutkové zjištění, které mohlo mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, nemůže odůvodnit zásadní právní význam rozsudku odvolacího soudu. Skutkovým podkladem rozhodnutí dovolacího soudu mohou totiž být jen ty skutečnosti a důkazy, které účastníci uvedli v nalézacím řízení, jak jsou zachyceny v soudním spise a uvedeny v odůvodnění rozhodnutí. S ohledem na uvedené, není možno přihlížet k okolnostem uplatněným dovolacím důvodem podle § 241a odst. 3 o. s. ř. při posuzování, zda rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam.
Namítá-li žalobkyně, že dílo nebylo dokončeno nejen do 22.12.1995, ale že nebylo dokončeno ani do dne podání dovolání, z čehož dovozuje prodlení žalované s dokončením díla až do data podání dovolání, resp. podle žaloby od 1.2.1996 do 25.7.1999, pak je nutno konstatovat, že žalobkyně tímto tvrzením vytváří své vlastní skutkové závěry, na nichž však odvolací soud své právní posouzení nezaložil. Ze skutkového zjištění odvolacího soudu vyplývá, že dílo bylo dokončeno dne 31.1.1996, jestliže ze zápisu ze dne 26.1.1996 vyplynulo, že bylo zahájeno přejímací řízení celého díla, a za datum skončení přejímacího řízení byl v tomto oběma smluvními stranami potvrzeném zápisu určen den 31.1.1996. Jak výše uvedeno, skutková zjištění odvolacího soudu nemohou při uvažované přípustnosti dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. podléhat dovolacímu přezkumu.
V této souvislosti je namístě i uvést, že ani přezkoumávání hodnocení důkazů nemůže být předmětem dovolacího řízení při uvažované přípustnosti dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. ( srov. § 241a odst. 3 o. s. ř. a Občanský soudní řád, komentář, Bureš, Drápal, Krčmář a kol., C.H.BECK, 7. vydání r. 2006, str. 1268 ).
Výše uvedená námitka žalobkyně není tedy důvodná, neboť je založena na skutkových zjištěních, k nimž odvolací soud nedospěl.
S námitkou žalobkyně ohledně dělení předmětu díla se již dovolací soud vypořádal při přezkoumávání důvodnosti dovolání žalované tak, že byl sjednán jeden termín pro dokončení díla jako celku.
Jestliže dílo bylo převzato ukončením přejímacího řízení dne 31.1.1996, bylo tedy dokončeno a žalovaná nebyla od 1.2.1996 v prodlení s dokončením díla, proto v tomto směru odvolací soud rozhodl správně, jestliže žalobu v části, jíž se žalobkyně domáhala smluvní pokuty za prodlení s dokončením díla zamítl. Rozhodnutí odvolacího soudu je v této části správné, proto Nejvyšší soud nemohl dospět k závěru, že by napadené rozhodnutí odvolacího soudu v této části mělo ve smyslu ustanovení § 237 odst. 3 o. s. ř. po právní stránce zásadní význam.
Za neoprávněnou považuje dovolací soud též námitku žalobkyně, že smluvní pokuta za prodlení zhotovitele s odstraněním vad díla byla sjednána ve výši 1 500 Kč za den. Rovněž zde dovolací soud odkazuje na svůj právní závěr učiněný ohledně výše této smluvní pokuty ve svém odůvodnění viz výše, kde zdůvodnil svůj závěr, že smluvní pokuta za prodlení zhotovitele s odstraněním vad díla byla sjednána ve výši 500 Kč za den, jak správně dovodil odvolací soud.
Pokud žalobkyně namítá, že řízení je v části, v níž odvolací soud posuzoval nárok žalobkyně ve výši 72 000 Kč, postižen vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí o tomto uplatněném nároku; že vada řízení spočívá v tom, že žalobkyně nebyla řádně vyzvána k doplnění a vyjasnění tvrzení ohledně tohoto nároku, čímž se ve skutečnosti dovolává důvodu uvedeného v § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř., tedy že řízení je postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, pak nutno konstatovat, že z důvodu uvedeného v tomto ustanovení může dovolatel napadnout rozhodnutí odvolacího soudu při uvažované přípustnosti dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. jen za předpokladu, že tvrzená vada řízení, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, je bezprostředním důsledkem řešení otázky procesněprávní povahy. O takový případ se ale v dané věci nejedná, jestliže žalobkyně brojí pouze proti konkrétnímu procesnímu postupu soudu, aniž by položila procesněprávní otázku zásadního právního významu.
Nemá-li tedy rozhodnutí odvolacího soudu v rozsahu napadeném žalobkyní ve smyslu § 237 odst. 3 o. s. ř. po právní stránce zásadní význam, není dovolání žalobkyně podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. přípustné. Z tohoto důvodu jej Nejvyšší soud podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.
S ohledem na rozhodnutí dovolacího soudu o zrušení části rozsudku odvolacího soudu, jak shora uvedeno, rozhodne odvolací soud v novém rozhodnutí o věci o náhradě nákladů řízení včetně nákladů dovolacího řízení ( § 243d odst. 1, věta druhá, o. s. ř. ).
Proti tomuto rozsudku není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 4. prosince 2012

JUDr. Kateřina H o r n o c h o v á
předsedkyně senátu

§ 544 obč. zák.

23 Cdo 2401/2011

Nejvyšší soud České republiky

Krajského soudu v Hradci Králové

sp.zn. 40 Cm 19/2008

Vrchního soudu v Praze

č.j. 1 Cmo 181/2009-293

Vrchního soudu v Praze

č.j. 1 Cmo 181/2009-293

Vrchního soudu v Praze

č.j. 1 Cmo 181/2009-293

Vrchního soudu v Praze

č.j. 1 Cmo 99/2003-159

Nejvyššího soudu České republiky

č.j. 32 Odo 1433/2006-190

Krajským soudem v Hradci Králové

č.j. 40 Cm 78/2000-139

Vrchním soudem v Praze

Vrchní soud v Praze

č.j. 1 Cmo 181/2009-293

Krajského soudu v Hradci Králové

č.j. 40 Cm 19/2008-247

soud prvního stupně

odvolací soud

soudu prvního stupně

Odvolací soud

odvolacího soudu

Odvolací soud

soudem prvního stupně

soudu prvního stupně

odvolací soud

Odvolací soud

Odvolací soud

§ 15 obchodního zákoníku

odvolací soud

Odvolací soud

§ 15 obch. zák.

odvolací soud

odvolací soud

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolací soud

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

Odvolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolacímu soudu

Nejvyšší soud

§ 240 odst. 1 o. s. ř.

§ 241 odst. 1 o. s. ř.

§ 242 odst. 4 o. s. ř.

§ 236 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

dovolací soud

Nejvyšší soud

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

§ 242 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolací soud

Odvolací soud

odvolací soud

odvolacího soudu

§ 15 obch. zák.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 243a odst. 1 o. s. ř.

§ 243b odst. 2 o. s. ř.

dovolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

odvolacímu soudu

§ 243b odst. 3, věta první, o. s. ř.

dovolacího soudu

odvolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

sp. zn. 2 Cdon 1363/96

odvolacího soudu

dovolací soud

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 až § 239 o. s. ř.

§ 237

§ 238, § 238a a § 239 o. s. ř.

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

odvolacího soudu

§ 236 odst. 1 o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 243a odst. 1 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

soud prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

dovolacího soudu

dovolacím soudem

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolací soud

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

dovolací soud

dovolací soud

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

dovolacím soudem

dovolací soud

odvolacího soudu

dovolacího soudu

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

odvolací soud

dovolací soud

odvolací soud

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

dovolací soud

dovolací soud

odvolací soud

odvolací soud

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

dovolacího soudu

odvolacího soudu

odvolací soud

§ 243d odst. 1, věta druhá, o. s. ř.


Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo :
Dotčené předpisy : § 67 předpisu č. 94/1963Sb.
Kategorie rozhodnutí : C

 30 Cdo 415/2005
ROZSUDEK

JMÉNEM REPUBLIKY

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Pavlíka a soudců JUDr. Olgy Puškinové a JUDr. Karla Podolky v právní věci nezletilé N. B., zastoupené opatrovníkem Magistrátem města Z., dcery M. B., zastoupené advokátkou, a T. X.,

o návrhu manželů J. K. a H. K., obou zastoupených advokátem, o nezrušitelné osvojení nezletilé N. B., vedené u Okresního soudu ve Zlíně pod sp. zn.

15 Nc 960/2000, o dovolání navrhovatelů proti rozsudku Krajského soudu v Brně, pobočka ve Zlíně ze dne 3. listopadu 2004, č.j. 59 Co 92/2004-103, takto :

 I. Dovolání navrhovatelů, manželů Kubíkových, se zamítá.

 II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.

O d ů v o d n ě n í :

Krajský soud v Brně, pobočka ve Zlíně rozsudkem ze dne 3. listopadu 2004, č.j. 59 Co 92/2004-103, potvrdil rozsudek Okresního soudu ve Zlíně ze dne 14. června 2004, č.j. 15 Nc 960/2000- 64, kterým soud prvního stupně zamítl návrh manželů H. a J. K. na nezrušitelné osvojení nezletilé N. B. Současně rozhodl o náhradě nákladů řízení.

 Odvolací soud konstatoval, že soud prvního stupně správně zjistil skutkový stav věcí a že z něho vyvodil i odpovídající právní závěry. V době, kdy rozhodoval soud prvního stupně, bylo nesporné, že otec nezletilé N. B. – T. X., stejně tak i matka, M. B., nedali souhlas k nezrušitelnému osvojení nezletilé N. B., ačkoliv ve smyslu § 67 a násl. zákona o rodině je tento souhlas nezbytný. Soud prvního stupně dále vycházel z pravomocného soudního rozhodnutí, kterým byl zamítnut návrh na určení, že k osvojení nezletilé N. B. není třeba souhlasu matky.

 Rozsudek odvolacího soudu nabyl právní moci dne 9. prosince 2004, přičemž zástupci dovolatelů byl doručen 8. prosince téhož roku.

 Proti uvedenému rozsudku odvolacího soudu podali manželé K. dne

8. prosince 2004 včasné dovolání, doplněné podáním ze dne 6. 9. 2005. Dovolatelé mají za to, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu spočívá na nesprávném právním posouzení věci ( dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. b/ občanského soudního řádu - dále jen \ o.s.ř. ), a že řízení je postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci ( dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. a/ o.s.ř. ). Dovolatelé dovozují přípustnost dovolání v této věci z ust. § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř., neboť se domnívají, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam.

 Nesprávné právní posouzení věci dovolatelé spatřují v posouzení formy souhlasu rodičů s osvojením nezletilého dítěte podle ustanovení § 67 odst. l zákona o rodině

a možnosti odvolání takového souhlasu. Podle dovolatelů tento souhlas byl dán, a to řádně a platně - matkou dne 28. 7. 2000 a opakovaně 29. 9. 2000, otcem pak 21. 3. 2003 a dále opětovně dne 7. 7. 2004. Souhlas rodičů s osvojením sice nebyl dán osobně

před soudem, nicméně tento \ formální nedostatek\ podle přesvědčení dovolatelů nemůže znamenat popření obsahu tohoto úkonu, a to i s ohledem na článek 21 písmeno a ) Úmluvy o právech dítěte, neboť oba rodiče nezletilé dali vědomý souhlas k jejímu osvojení. Navíc z textu ustanovení § 67 zákona o rodině neplyne, že by souhlas rodičů s osvojením nezletilého dítěte musel být dán toliko před soudem. Dovolatelé upozorňují na to, že v usnesení Okresního soudu ve Zlíně ze dne 17. 10. 2000, č.j. 15 Nc 960/2000-17, se v jeho odůvodnění zcela jasně hovoří o tom, že matka s osvojením nezletilé souhlasí, totéž je patrné z podání matky na číslech listu 35 a 44 spisu. Dále dovolatelé upozorňují na to, že soud prvního stupně se otázkou, zda je možno dát přednost obsahu projevené vůle rodičů před jeho formou, vůbec nezabýval. Učinil tak pouze soud odvolací, čímž je porušena zásada dvojinstančnosti soudního řízení a tím i porušení práva na spravedlivý proces. Dovolatelé se domnívají, že jednou učiněný vědomý souhlas s osvojením, jak o něm hovoří článek 21 písmeno a ) Úmluvy o právech dítěte, není možné odvolat. Upozorňují současně na to, že v ustanovení § 67 odst. 1 zákona

o rodině se nehovoří o tom, že rodiče nezletilého dítěte mohou svůj souhlas s jeho osvojením odvolat, resp. do které doby tak mohou učinit. Pokud by měla být hledána paralela s ustanovením § 68a věta čtvrtá zákona o rodině, matka projevila souhlas s osvojením nezletilé dne 29. 9. 2000, tedy v době více než šest týdnů po narození tohoto dítěte. Nesouhlas s jejím osvojením vyjádřila až poté, co byla nezletilá N. umístěna na základě pravomocného usnesení Okresního soudu ve Zlíně ze dne

17. 10. 2000 do péče budoucích osvojitelů - manželů K.

 Dovolatelé namítají nesprávné právní posouzení věci při řešení otázky vázanosti soudu, rozhodujícího v řízení o nezrušitelné osvojení nezletilého dítěte, pravomocným rozhodnutím jiného soudu vydaným v řízení o určení, zda k osvojení nezletilého dítěte je či není nutný souhlas rodičů podle ustanovení § 68 zákona o rodině. Domnívají se, že pokud podle ustanovení § 180a o.s.ř. nebyli a ani nemohli být účastníky řízení o určení, že k osvojení nezletilé N. není třeba souhlasu matky, byla tak porušena jejich práva na spravedlivý proces a na účinný prostředek nápravy.

 Za vadu podřaditelnou pod ustanovení § 241a odst. 2 písm. a ) o.s.ř. dovolatelé považují to, že soudy nebyl vyslechnut otec nezletilé, ačkoliv ustanovení § 182 odst. 2 o.s.ř. v platném znění zcela jasně hovoří o tom, že účastníci tohoto řízení musí být soudem vždy vyslechnuti.

 Pokud dovolací soud shledá dovolání přípustné, měl by se zabývat další vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, kterou dovolatelé spatřují v tom, že z návrhu na zahájení řízení ze dne 23. 4. 2001 není zřejmé, zda jde o návrh

na osvojení zrušitelné, či o návrh na osvojení nezrušitelné.

 Dovolatelé závěrem navrhují, aby dovolací soud zrušil rozhodnutí odvolacího soudu u soudu prvního stupně a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.

 K podanému dovolání se vyjádřila matka nezletilé přípisem doručeným Okresnímu soudu ve Zlíně dne 29. prosince 2004. Plně se ztotožňuje se závěry odvolacího soudu a zdůrazňuje, že je sama schopna řádně vychovávat nezletilou N. ve vlastní rodině. Navrhuje, aby dovolání manželů K. bylo odmítnuto.

 Podáním ze dne 7. února 2005 se vyjádřil k podanému dovolání i otec nezletilé. Vyslovil naopak souhlas, aby nezletilá N. byla i nadále vychovávána manžely K. se všemi právy a povinnostmi rodičů dítěte. Je přesvědčen, že tak dítě bude ve správných rukou, s vynikající péčí a dobrým vzděláním.

 Dovolací soud uvážil, že dovolání manželů K. bylo podáno oprávněnými osobami - účastníky řízení, řádně zastoupenými advokátem podle ustanovení § 241 odst. 1 o.s.ř., stalo se tak ve lhůtě určené ustanovením § 240 odst. 1 o.s.ř., je charakterizováno obsahovými i formálními znaky požadovanými ustanovením § 241a odst. 1 o.s.ř. Přípustnost dovolání v této věci vychází z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř., když posouzení otázky možného odvolání souhlasu rodiče s osvojením, který byl dán podle ustanovení § 67 odst. 1 zákona o rodině, je otázkou zásadního právního významu ( § 237 odst. 3 o.s.ř. ). Dovolací soud poté přezkoumal napadený rozsudek Krajského soudu v Brně, pobočka ve Zlíně v souladu s ustanovením § 242 odst. 1 až 3 o.s.ř. a dospěl k závěru, že dovoláním napadený rozsudek odvolacího soudu je správný ( § 243b odst. 2 o.s.ř. ).

 Právní úprava institutu dovolání obecně vychází ze zásady vázanosti dovolacího soudu rozsahem dovolacího návrhu. Dovolací soud je však vázán nejen rozsahem dovolacího návrhu, ale i uplatněným dovolacím důvodem. V případech, je-li dovolání přípustné, je povinen přihlédnout i k vadám uvedeným v ustanovení § 229 odst. 1, § 229 odst. 2 písm. a ) a b ) a § 229 odst. 3 o.s.ř., jakož i k jiným vadám řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, a to i tehdy, když nebyly uplatněny

v dovolání. Tyto vady však ze spisu zjištěny nebyly.

 Soudy obou stupňů podaný návrh posuzovaly především s přihlédnutím

k ustanovení § 67 odst. 1 věta první a odst. 2 zákona o rodině, podle něhož je k osvojení třeba souhlasu zákonného zástupce osvojovaného dítěte, přičemž k osvojení je třeba souhlasu rodiče, i když je nezletilý.

Souhlas zákonného zástupce osvojovaného dítěte ( zejména rodiče ) je hmotněprávní podmínkou osvojení. Jde o zcela legitimní požadavek, protože osvojení ( jakéhokoliv stupně ) je mezním zásahem do rodičovské zodpovědnosti ( do rodičovských práv

a povinností ).

 Udělený souhlas zákonného zástupce ( resp. rodiče ) musí vyhovovat všem náležitostem, které občanský zákoník jako základní předpis i pro rodinněprávní vztahy klade obecně na projevy vůle jako právní úkony ( § 104 zákona o rodině, § 37násl, § 104 občanského zákoníku ). Souhlas zákonného zástupce musí být dán před soudem osobně ( což je třeba dovodit z stanovení § 70 zákona o rodině předpokládajícího seznamovací, resp. informační povinnost soudu při naplňování předpokladů osvojení ), výslovně

a určitě. Musí být učiněn se zřetelem k určité osobě osvojitele, musí se týkat konkrétního stupně osvojení a zákonný zástupce osvojovaného dítěte musí být poučen

o právních následcích osvojení ( § 70 zákona o rodině ).

 Bylo uvedeno, že dovolatelé nesprávné právní posouzení věci spatřují v úvaze o formě souhlasu rodičů s osvojením nezletilého dítěte podle ustanovení § 67 odst. l zákona o rodině a možnosti odvolání takového souhlasu. Tvrdí, že tento souhlas byl dán řádně a platně, a to i matkou nezletilé. Ač tak rodiče neučinili osobně před soudem, nemůže to představovat popření obsahu tohoto úkonu. Nadto matka tento svůj souhlas odvolala až poté, co byla nezletilá na základě pravomocného rozhodnutí soudu umístěna

 Až do novely zákona o rodině provedené zákonem č. 91/1998 Sb. zcela převažoval názor, že rodič jako zákonný zástupce osvojovaného dítěte může jednou daný souhlas s tímto osvojením odvolat ještě i v průběhu celého řízení o osvojení až

do doby, než rozsudek o osvojení nabude právní moci. Tento názor vycházel z faktu, že souhlas s osvojením je dispozicí s ryze osobním právem a nikoliv tedy s právem majetkovým. Po již zmíněné novele zákona o rodině, nově přinášející úpravu obsaženou v ustanovení § 68a téhož zákona ( dopadající na případy souhlasu rodičů s osvojením bez vztahu k určitým osvojitelům ), však vyvstala otázka, zda se tato nová úprava možnosti ( resp. nemožnosti ) odvolání daného souhlasu s osvojením vztahuje pouze

na případ vymezený tímto ustanovením, anebo zda touto úpravou - byť systematicky nedůsledně upravenou jen v souvislosti s § 68a zákona o rodině - tento zákon nezakotvil určitý princip, který se uplatňuje pro odvolání souhlasu s osvojením daných zákonnými zástupci dítěte i v ostatních případech ( srovnej např. Zákon o rodině, komentář,

M. Hrušáková a kol., C.H. BECK Praha 1998, str. 226 ). Dovolací soud však dospívá k závěru, že názor uvedený na druhém místě nemá zákonnou oporu, takže z něj nelze v souzeném případě vycházet.

Článek 8 odst. 2 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod zakotvuje obecné právo na respektování rodinného života. Ten je představován i vztahy mezi rodiči a dětmi navzájem. Proto právní následky předvídané ustanovením § 67 zákona

o rodině spočívající v osvojení dítěte po předchozím souhlasu zákonných zástupců ( resp. rodičů ) s tímto osvojením uděleným ve vztahu ke konkrétním osvojitelům, mohou nastat výlučně tehdy, je-li beze zbytku a bez všech pochybností prokázáno naplnění podmínek mimo jiné tohoto ustanovení ( analogicky srovnej nález Ústavního soudu České republiky ze dne 28. ledna 2004, sp.zn. I. ÚS 669/02, publikovaný ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu, Svazek 32, Nález č. 11, str. 97 ). Zmíněné ustanovení úpravu, která by byla obdobná úpravě ustavní § 68a zákona o rodině, neobsahuje, přičemž s ohledem na odlišnost výchozích předpokladů i systematického zařazení v zákoně, je třeba mezi nimi diferencovat. Proto případný souhlas s osvojením podle ustanovení § 67 zákona o rodině, jako jedna ze základních podmínek osvojení, může být zákonným zástupcem dítěte ( jeho rodičem ) odvolán, a to až do doby, než případný rozsudek o osvojení dítěte nabude právní moci. Soud rozhodující o návrhu

o osvojení je pak povinen k takové skutečnosti bez dalšího ( tj. aniž by byl důvod zabývat se důvodem odvolání tohoto dřívějšího souhlasu ) přihlédnout.

V souzené věci ze spisu vyplývá ( a ani dovolatelé tuto skutečnost eventuálně nezpochybňují ), že matka nezletilé N. souhlas s jejím osvojením manžely K. odvolala, aniž by bylo zřejmé, že by později opět takový souhlas kvalifikovaně opět udělila. Dovolací soud se ztotožňuje se závěrem odvolacího soudu, že již tato skutečnost odůvodňuje zamítnutí návrhu na osvojení nezletilé.

Pro úplnost je třeba poznamenat, že správnost rozhodnutí ve věci nemohl ovlivnit fakt, že v řízení nebyl vyslechnut otec nezletilé ( což přiléhavě konstatoval již odvolací soud ) ani případné nedostatky samotného návrhu na zahájení tohoto řízení. Skutečností je, že návrhu nemohlo být vyhověno pro absenci základní podmínky osvojení, kterou je souhlas zákonného zástupce ( rodiče ) osvojovaného dítěte.

Stejně tak v řízení nebylo zjištěno, že by k osvojení nezletilé Natálie nebylo třeba souhlasu její matky. Dovolatelé sice uvádějí, že proběhlo řízení podle § 180a o.s.ř. se závěrem, že nejsou splněny podmínky ustanovení § 68 odst. 1 zákona o rodině, kdy není třeba souhlasu rodičů s osvojením dítěte, avšak mají pochybnosti o vázanosti soudu tímto rozhodnutím, neboť nebyli účastníky tohoto řízení. Zde je třeba odkázat

na ustanovení § 180a o.s.ř., které vymezuje okruh účastníků řízení o určení, zda je třeba souhlasu rodičů dítěte k jeho osvojení a na ustanovení § 159a odst. 4 o.s.ř., z něhož vyplývá závaznost výroku takového rozhodnutí pro soud v řízení o osvojení.

 S ohledem na uvedené skutečnosti je proto třeba dovoláním napadené rozhodnutí odvolacího soudu pokládat za správné ( § 243b odst. 2 o.s.ř. ). Proto bylo podané dovolání jako nedůvodné zamítnuto.

 Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení je odůvodněn ustanovením § 243b odst. 5 věta prvá o.s.ř. ve spojení s § 224 odst. 1, § 151 odst. 1 a § 150 o.s.ř., když okolnosti případu svědčí pro závěr, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 24. listopadu 2005

JUDr. Pavel Pavlík, v. r.

předseda senátu

§ 67 předpisu č. 94/1963Sb.

30 Cdo 415/2005

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu ve Zlíně

sp. zn.

15 Nc 960/2000

Krajského soudu v Brně

č.j. 59 Co 92/2004-103

Krajský soud v Brně

č.j. 59 Co 92/2004-103

Okresního soudu ve Zlíně

č.j. 15 Nc 960/2000- 64

soud prvního stupně

Odvolací soud

soud prvního stupně

soud prvního stupně

§ 67 a násl. zákona o rodině

Soud prvního stupně

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 241a odst. 2 písm. a/ o.s.ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

§ 67 odst. l zákona o rodině

§ 67 zákona o rodině

Okresního soudu ve Zlíně

č.j. 15 Nc 960/2000-17

soud prvního stupně

soud odvolací

§ 67 odst. 1 zákona

o rodině

§ 68a věta čtvrtá zákona o rodině

Okresního soudu ve Zlíně

§ 241a odst. 2 písm. a ) o.s.ř.

§ 182 odst. 2 o.s.ř.

v platném znění

dovolací soud

dovolací soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

Okresnímu soudu ve Zlíně

odvolacího soudu

Dovolací soud

§ 241 odst. 1 o.s.ř.

§ 240 odst. 1 o.s.ř.

§ 241a odst. 1 o.s.ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o.s.ř.

§ 67 odst. 1 zákona o rodině

§ 237 odst. 3 o.s.ř.

Dovolací soud

Krajského soudu v Brně

§ 242 odst. 1 až 3 o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 243b odst. 2 o.s.ř.

dovolacího soudu

Dovolací soud

§ 104 zákona o rodině

§ 37násl, § 104 občanského zákoníku

§ 70 zákona o rodině

§ 70 zákona o rodině

§ 67 odst. l zákona o rodině

č. 91/1998 Sb.

§ 68a téhož zákona

§ 68a zákona o rodině

Dovolací soud

§ 67 zákona

o rodině

Ústavního soudu České republiky

sp.zn. I. ÚS 669/02

Ústavního soudu

§ 68a zákona o rodině

§ 67 zákona o rodině

Dovolací soud

odvolacího soudu

odvolací soud

§ 180a o.s.ř.

§ 68 odst. 1 zákona o rodině

§ 180a o.s.ř.

§ 159a odst. 4 o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 243b odst. 2 o.s.ř.

§ 243b odst. 5 věta prvá o.s.ř.