U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Zdeňka Novotného a soudců JUDr. Ljubomíra Drápala a JUDr. Jiřího Doležílka ve věci dodatečného projednání dědictví po L. M., zemřelé dne 17. prosince 1960, za účasti a ) N. Č., b ) L. R., c ) J. P., d ) M. B., e ) L. R. a f ) I. J., vedené u Obvodního soudu pro Prahu 7 pod sp. zn. 22 D 416/2011, o návrhu na přikázání věci z důvodu vhodnosti, takto :

Věc vedená u Obvodního soudu pro Prahu 7 pod sp. zn. 22 D 416/2011 se podle § 12 odst. 2 o. s. ř. přikazuje Okresnímu soudu v Olomouci.

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 14. prosince 2012

JUDr. Zdeněk Novotný, v. r.předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Obvodního soudu pro Prahu 7

sp. zn. 22 D 416/2011

Obvodního soudu pro Prahu 7

sp. zn. 22 D 416/2011

§ 12 odst. 2 o. s. ř.

Okresnímu soudu v Olomouci


U S N E S E N Í

 Nejvyšší soud projednal v neveřejném zasedání dne 16. ledna 2013 v Brně dovolání obviněné Mgr. E. Č. , proti rozsudku Vrchního soudu v Olomouci ze dne 12. 7. 2012, sp. zn. 1 T 10/2012, v trestní věci vedené u Krajského soudu v Ostravě pod sp. zn. 45 T 3/2011, a rozhodl takto :

Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. se dovolání obviněné Mgr. E. Č. odmítá.

O d ů v o d n ě n í :
Rozsudkem Krajského soudu v Ostravě ze dne 2. 12. 2011, sp. zn. 45 T 3/2011, byla obviněná Mgr. E. Č. uznána vinnou zločinem podvodu podle § 209 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku a byla odsouzena za tento zločin a za sbíhající se pomoc k trestnému činu úvěrového podvodu podle § 10 odst. 1 písm. c ) tr. zák. k § 250b odst. 1, odst. 4 písm. b ) tr. zák. a za pomoc k trestnému činu úvěrového podvodu podle § 10 odst. 1 písm. c ) tr. zák. k § 250b odst. 1, odst. 3 tr. zák., účinného do 31. 12. 2009, kterými byla pravomocně uznána vinnou rozsudkem Krajského soudu v Ostravě ze dne 19. 1. 2011, sp. zn. 30 T 6/2009, ve spojení s usnesením Vrchního soudu v Olomouci ze dne 13. 7. 2011, sp. zn. 3 To 43/2011, podle § 209 odst. 5 tr. zákoníku za použití § 43 odst. 2 tr. zákoníku k souhrnnému trestu odnětí svobody v trvání sedmi roků a šesti měsíců. Současně byl tímto rozsudkem zrušen výrok o trestu z rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 19. 1. 2011, sp. zn. 30 T 6/2009, jakož i všechna další rozhodnutí na tento výrok obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu. Podle § 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku byla obviněná Mgr. E. Č. zařazena pro výkon trestu do věznice s ostrahou. Podle § 228 odst. 1 tr. ř. byla obviněné Mgr. E. Č. uložena povinnost nahradit škodu poškozeným uvedeným ve výroku rozsudku. Podle § 229 odst. 2 tr. ř. byli poškození uvedení ve výroku rozsudku odkázáni se zbytky nároků na náhradu škody na řízení ve věcech občanskoprávních.

Vrchní soud v Olomouci rozsudkem ze dne 12. 7. 2012, sp. zn. 1 T 10/2012, k odvolání obviněné Mgr. E. Č. ( dále jen : „ obviněná “ ) a státního zástupce proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 2. 12. 2011, č. j. 45 T 3/2011-2910, podle § 258 odst. 1 písm. b ), e ) a f ) tr. ř. zrušil z podnětu podaných odvolání napadený rozsudek v celém rozsahu. Podle § 259 odst. 3 tr. ř. rozhodl tak, že obviněnou uznal vinnou zločinem podvodu podle § 209 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku a podle § 209 odst. 5 tr. zákoníku za použití § 43 odst. 2 tr. zákoníku obviněné uložil za zločin podvodu podle § 209 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku a za sbíhající se pomoc k trestnému činu úvěrového podvodu podle § 10 odst. 1 písm. c ) tr. zák. k § 250b odst. 1, odst. 4 písm. b ) tr. zák. a pomoc k trestnému činu úvěrového podvodu podle § 10 odst. 1 písm. c ) tr. zák. k § 250b odst. 1, odst. 3 tr. zák. účinného do 31. 12. 2009, kterými byla pravomocně uznána vinnou rozsudkem Krajského soudu v Ostravě ze dne 19. 1. 2011, sp. zn. 30 T 6/2009, ve spojení s usnesením Vrchního soudu v Olomouci ze dne 13. 7. 2011, sp. zn. 3 To 43/2011, souhrnný trest odnětí svobody v trvání sedmi let a šesti měsíců. Současně zrušil výrok o trestu z rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 19. 1. 2011, sp. zn. 30 T 6/2009, jakož i všechna další rozhodnutí na tento výrok obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu. Podle § 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku obviněnou zařadil pro výkon trestu do věznice s ostrahou. Podle § 70 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku uložil obviněné trest propadnutí věci nebo jiné majetkové hodnoty, a to počítačové sestavy, zajištěné u obviněné při domovní prohlídce dne 13. 5. 2010.

Podle § 228 odst. 1 tr. ř. uložil obviněné povinnost nahradit škodu poškozeným uvedeným ve výroku rozsudku. Podle § 229 odst. 1 tr. ř. odkázal poškozenou společnost STEMA-CZ, a. s., Ostrava – Zábřeh, Čujkovova č. 1736/30, s nárokem na náhradu škody na řízení ve věcech občanskoprávních. Podle § 229 odst. 2 tr. ř. odkázal poškozené uvedené ve výroku rozsudku se zbytky jejich nároků na náhradu škody na řízení ve věcech občanskoprávních.

Jako zločin podvodu podle § 209 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku posoudil skutek, který podle zjištění Vrchního soudu v Olomouci spočíval v tom, že „ v období od počátku roku 2007 do 23. 11. 2009 v O. a okolí v úmyslu získat finanční prostředky a způsobit tak škodu níže uvedeným osobám tvrzením nejrůznějších nepravdivých skutečností spočívajících v tom, že jejich peníze použije na výkup nemovitostí zatížených exekucí, které následně prodá osobám, jež je zaplatí z hypotečního úvěru a z předmětných finančních prostředků uhradí dlužné částky včetně slíbeného výnosu, dále že investované peníze použije na poskytnutí úvěrů osobám, které by nedostaly půjčku od bankovních domů, eventuelně na výnosnou krátkodobou investici v zahraničí, či pro své podnikání, když z těchto výnosů bude půjčky splácet, když navíc osobám, které jí poskytovaly půjčky od 9. 12. 2008 do 23. 11. 2009 zatajila, že má neuhrazené splatné závazky ve výši minimálně 10.000.000,- Kč, které není schopna ze svých příjmů uhradit, přičemž na základě těchto nepravdivých, případně zatajených skutečností, od jednotlivých poškozených vylákala níže specifikované půjčky, které se jim zavázala vrátit ve lhůtách popsaných v jednotlivých skutcích, ačkoli již v době převzetí peněz věděla, že tyto nevrátí, neboť je neinvestovala způsobem, ze kterého by mohla získat výnos, z něhož by mohla své závazky vůči jednotlivým poškozeným uhradit a tento úmysl realizovala celkem 53 dílčími útoky a jednáním pod body 1 ) až 53 ) výroku rozsudku způsobila jednotlivým poškozeným škodu v celkové výši 21.543.900,- Kč. “

Rozsudkem Vrchního soudu v Olomouci ze dne 12. 7. 2012, sp. zn. 1 To 10/2012, bylo podle § 257 odst. 1 písm. c ) tr. ř. z důvodu uvedeného v § 223 odst. 2 tr. ř. a § 172 odst. 2 tr. ř. zastaveno trestní stíhání obviněné Mgr. E. Č. pro skutek, v němž byl spatřován dílčí útok pokračujícího zločinu podvodu podle § 209 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku, protože trest k němuž mohlo vést trestní stíhání, je zcela bezvýznamným vedle trestu, který byl obviněné uložen již tímto rozsudkem.

Proti odsuzující části tohoto rozsudku podala obviněná prostřednictvím svého obhájce včas dovolání u příslušného soudu, které má obsahové náležitosti dovolání podle § 265f odst. 1 tr. ř. a opírá se o důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. Nesprávné právní posouzení skutku obviněná spatřuje především v tom, že nebyl naplněn znak obohacení se pachatele nebo jiné osoby. Obviněná namítá, že to nebyla ona, kdo vymyslel údajný projekt nazvaný „ Dekádní inkluze romské komunity v rámci států Evropské unie “, ani nebyla osobou, která tvrdila, že pokračování projektu je podmíněno provedením určitých plateb. Poukázala na to, že předložila množství dokladů o tom, že byla svědkem Ing. B. U. utvrzována o zdárném vývoji projektu, tomuto svědkovi věřila a informace, které od něj dostávala, předávala věřitelům. Nesouhlasí se závěry soudu, že jednala s poškozenými za účelem vylákání finančních prostředků ani s tím, že nebyla schopna dostát svým závazkům. Podle názoru obviněné jsou závěry soudu v tomto směru v extrémním nesouladu s učiněnými skutkovými zjištěními.

Obviněná navrhuje, aby Nejvyšší soud podle § 265i odst. 3, 4 tr. ř. přezkoumal zákonnost a odůvodněnost rozsudku Vrchního soudu v Olomouci ze dne 12. 7. 2012, sp. zn. 1 To 10/2012, jakož i řízení mu předcházející, vzhledem k existenci dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. ( po případném postupu podle § 265b odst. 1, 2 tr. ř. ) a aby podle § 265l odst. 1 tr. ř. přikázal Vrchnímu soudu v Olomouci, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl. Z obsahu dovolání je zřejmé, že se obviněná domáhá i vyslovení výroku podle § 265k odst. 1, 2 tr. ř., i když jej nenavrhla.

Nejvyšší státní zástupce navrhl ve svém vyjádření k dovolání obviněné, aby Nejvyšší soud dovolání v neveřejném zasedání odmítl podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. jako zjevně neopodstatněné. Poukázal na to, že obviněná v dovolání opakuje námitky, které v rámci své obhajoby uplatňovala již v předcházejícím řízení. Odkázal proto na názor uvedený v usnesení Nejvyššího soudu ve věci sp. zn. 5 To 86/2002, podle něhož opakuje-li obviněný v dovolání v podstatě jen námitky uplatněné v řízení před soudem prvního stupně a v odvolacím řízení, se kterými se soudy obou stupňů dostatečně a správně vypořádaly, jde zpravidla o dovolání zjevně neopodstatněné ve smyslu § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

K námitkám obviněné uvedl, že soudy obou stupňů, zejména však soud prvního stupně, se velmi pečlivě zabývaly obhajobou obviněné týkající se její vědomosti o případné návratnosti údajných investic a dospěly k závěru, že aktivity Ing. B. U. byly jen fiktivní. Pokud jde o nereálnost celého „ podniku “, odkázal na zjištění soudu prvního stupně, že obviněná se začala zmiňovat o údajných „ zahraničních investicích “, až tehdy, kdy začínalo být jasné, že finanční prostředky předané Ing. B. U. ( případně svědkyni U. ) jsou ztraceny. Obviněná však při uzavírání smluv s poškozenými uváděla zcela jiné skutečnosti, přičemž podstatou podniku mělo být jakési refinancování závazků ohrožených exekucí. Obviněná tak uváděla v omyl poškozené dvakrát, a to jednak při uzavírání smluv s poškozenými na základě nepravdivých a neúplných údajů a jednak následně, když se poškození snažili domáhat vrácení svých prostředků. Následné „ chlácholení “ poškozených tvrzením o návratnosti „ zahraničních investic “ je přitom logické a typické, protože obviněná se jím snažila čelit narůstajícímu tlaku věřitelů. Obviněná sdělovala nepravdivé údaje o povaze její investiční činnosti a zamlčovala podstatné údaje o své solventnosti. Přitom již při uzavírání smluv s poškozenými byla obviněná srozuměna s tím, že závazky ze smluv vzhledem ke své nedostatečné solventnosti nebude schopna splnit.

Nejvyšší státní zástupce považuje za zjevně neopodstatněnou námitku obviněné, že nebyl naplněn zákonný znak zločinu podvodu spočívající v obohacení sebe nebo jiného. Ze skutkových zjištění soudů vyplývá, že obviněná vylákala od poškozených značné částky, které předávala buď Ing. B. U. anebo je používala nezjištěným způsobem. Poukázal přitom na to, že není na újmu trestní odpovědnosti obviněné, pokud nebylo zjištěno, v jakém rozsahu se obviněná obohatila, když znakem zločinu, kterým byla obviněná uznána vinnou, je určitá výše škody a nikoliv dosažení kvantitativně stanovené hranice obohacení.

K námitce obviněné o extrémním nesouladu mezi skutkovými zjištěními a provedenými důkazy uvedl, že obviněná ji koncipuje jako rozdíl mezi závěrem soudu o její vině a jejím subjektivním přesvědčením o nevině. Takto konstruovaná námitka je zjevně neopodstatněná a bezobsažná.

Nejvyšší soud shledal, že dovolání se zčásti opírá o námitky, které svým obsahem nenaplňují uplatněný dovolací důvod. V této části jde o námitky skutkové, které nejsou předmětem přezkoumání dovolacím soudem. Pokud se dovolání opírá o právní námitky, které naplňují dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., je zjevně neopodstatněné.

Podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. lze dovolání podat, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení.

Právním posouzením skutku se tedy rozumí jeho hmotně právní posouzení. Podstatou takového posouzení je aplikace hmotného práva, tj. trestního zákona, na skutkový stav věci, který zjistily soudy prvního a druhého stupně. Významné je, že se jedná o právní posouzení skutku, tak jak ho zjistily soudy, a nikoli jak ho prezentuje či jak se jeho zjištění dožaduje dovolatel. V dovolání proti odsuzujícímu rozhodnutí lze namítat, že skutkový stav, který zjistily soudy, nenaplňuje znaky trestného činu, jímž byl obviněný uznán vinným. Je tak možné vytýkat právní vady v kvalifikaci skutkového stavu zjištěného soudy. Mimo dovolací důvod jsou skutkové námitky, tj. takové námitky, jimiž se dovolatel snaží dosáhnout jiného hodnocení důkazů oproti tomu, jak je hodnotily soudy, tím i změny ve skutkových zjištěních soudů a jejich nahrazení jinou verzí skutkového stavu, kterou dovolatel sám prosazuje. Dovolání se tudíž nemůže zakládat na námitkách proti tomu, jak soudy hodnotily důkazy, jaká skutková zjištění vyvodily z důkazů, jak postupovaly při provádění důkazů, v jakém rozsahu provedly dokazování, že nevyhověly návrhům na provedení dalších důkazů apod. Znovu je třeba zdůraznit povahu dovolání jako mimořádného opravného prostředku, který je určen k nápravě závažných právních vad pravomocných rozhodnutí, a nikoli k tomu, aby skutková zjištění soudů prvního a druhého stupně byla přezkoumávána ještě třetí soudní instancí. Nejvyšší soud se z podnětu dovolání podaného s odkazem na ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. otázkou správnosti právního posouzení skutku zabývá zásadně ve vztahu k tomu skutkovému stavu, který zjistily soudy prvního a druhého stupně, a nepřihlíží k námitkám proti skutkovým zjištěním soudů.

Z hlediska zákonného obsahového vymezení důvodu dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. mu odpovídají jen námitky nedostatku subjektivní a objektivní stránky zločinu podvodu podle § 209 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku. Ostatní námitky jsou námitkami skutkovými, které stojí mimo uplatněný dovolací důvod.

Přečin podvodu podle § 209 odst. 1 tr. zákoníku spáchá ten, kdo sebe nebo jiného obohatí tím, že uvede někoho v omyl, využije něčího omylu nebo zamlčí podstatné skutečnosti, a způsobí tak na cizím majetku škodu nikoli nepatrnou. Zločin podvodu podle § 209 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku spáchá ten, kdo způsobí činem uvedeným v odstavci 1 škodu velkého rozsahu. Pachatel tohoto zločinu bude potrestán odnětím svobody na pět až deset let.

Nejvyšší soud nepřisvědčil námitkám obviněné, jimiž zpochybňuje naplnění subjektivní i objektivní stránky zločinu, jímž byla uznána vinnou. S obdobnými námitkami obviněné se dostatečně vypořádal ve svém rozsudku již odvolací soud, na jehož závěry Nejvyšší soud pro stručnost odkazuje. V dovolání obviněné nezjistil žádný podklad k tomu, aby vyslovil, že rozsudek odvolacího soudu, který byl napaden dovoláním obviněné, spočívá na nesprávném právním posouzení skutku ve smyslu uplatněného dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. Právní posouzení skutku jako zločinu podvodu podle § 209 odst. 1, odst. 5 písm. a ) tr. zákoníku je správné.

Obviněná také namítla, že v její trestní věci existuje extrémní nesoulad „ mezi vykonanými skutkovými zjištěními a právními závěry soudů “ a že proto činí i tento nesoulad předmětem dovolání. Nejvyšší soud zásadně nezasahuje do skutkových zjištění soudů prvního a druhého stupně. Jen zcela výjimečně tak může učinit, pokud to odůvodňuje extrémní rozpor mezi skutkovými zjištěními soudů a provedenými důkazy. V takovém případě je zásah Nejvyššího soudu nutný v zájmu ochrany ústavně garantovaného základního práva obviněného na spravedlivý proces. Extrémní rozpor mezi skutkovými zjištěními soudů a provedenými důkazy je dán zejména tehdy, jestliže skutková zjištění soudů nemají obsahovou spojitost s důkazy, jestliže skutková zjištění soudů nevyplývají z důkazů při žádném z logicky přijatelných způsobů jejich hodnocení, jestliže skutková zjištění soudů jsou opakem toho, co je obsahem důkazů, na jejichž podkladě byla tato zjištění učiněna, apod.

Nejvyšší soud zjistil, že mezi skutkovými zjištěními a provedenými důkazy není žádný, natož extrémní rozpor. Skutková zjištění mají obsahové zakotvení v provedených důkazech, soudy prvního i druhého stupně hodnotily provedené důkazy v souladu s jejich obsahem, nedopustily se žádné deformace důkazů a nevybočily z rámce volného hodnocení důkazů podle § 2 odst. 6 tr. ř. Dovolací soud proto považuje tuto námitku obviněné, která ani není podložena řádnými argumenty, za zjevně neopodstatněnou.

Nejvyšší soud shledal, že dovolání obviněné je ve svém celku zjevně neopodstatněné, a proto dovolání odmítl podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. O dovolání rozhodl v neveřejném zasedání, které konal za podmínek stanovených v § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Předseda senátu Nejvyššího soudu před rozhodnutím o dovolání obviněné neshledal podle § 265o odst. 1 tr. ř. důvody pro přerušení výkonu rozhodnutí, proti němuž bylo podáno dovolání.

Poučení : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný.
V Brně dne 16. ledna 2013

 Předseda senátu
 JUDr. Jindřich Urbánek

Nejvyšší soud

Vrchního soudu v Olomouci

sp. zn. 1 T 10/2012

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 45 T 3/2011

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 45 T 3/2011

účinného do 31. 12. 2009

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 30 T 6/2009

Vrchního soudu v Olomouci

sp. zn. 3 To 43/2011

§ 209 odst. 5 tr. zákoníku

§ 43 odst. 2 tr. zákoníku

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 30 T 6/2009

§ 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku

§ 228 odst. 1 tr. ř.

§ 229 odst. 2 tr. ř.

Vrchní soud v Olomouci

sp. zn. 1 T 10/2012

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 45 T 3/2011-2910

§ 259 odst. 3 tr. ř.

§ 209 odst. 5 tr. zákoníku

§ 43 odst. 2 tr. zákoníku

účinného do 31. 12. 2009

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 30 T 6/2009

Vrchního soudu v Olomouci

sp. zn. 3 To 43/2011

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 30 T 6/2009

§ 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku

§ 70 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku

§ 228 odst. 1 tr. ř.

§ 229 odst. 1 tr. ř.

§ 229 odst. 2 tr. ř.

Vrchního soudu v Olomouci

sp. zn. 1 To 10/2012

§ 257 odst. 1 písm. c ) tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 3, 4 tr. ř.

Vrchního soudu v Olomouci

sp. zn. 1 To 10/2012

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1, 2 tr. ř.

§ 265l odst. 1 tr. ř.

Vrchnímu soudu v Olomouci

§ 265k odst. 1, 2 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 5 To 86/2002

soudem prvního stupně

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

soud prvního stupně

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

dovolacím soudem

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 209 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

odvolací soud

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

§ 2 odst. 6 tr. ř.

Dovolací soud

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Nejvyššího soudu

§ 265o odst. 1 tr. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Františka Duchoně a soudců Ivany Janů a Vojena Güttlera o ústavní stížnosti stěžovatelů a ) L. K. a b ) M. K., zastoupených Mgr. Romanem Pfeiferem, advokátem se sídlem v Praze 5, Pecháčkova 1245/8, proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 3. 6. 2008, čj. 21 Co 114/2008-294, a rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 11. 12. 2007, čj. 5 P 167/2001-270, za účasti Městského soudu v Praze a Obvodního soudu pro Prahu 5 jako účastníků řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Stěžovatelé se ústavní stížností domáhali zrušení v záhlaví označených rozsudků, jimž vytýkali porušení práva na soudní a jinou právní ochranu, práva na rovné zacházení v řízení, rovnost účastníků v řízení před soudy a právo na ochranu zájmu dítěte a jeho výchovu, upravené v čl. 3 a čl. 18 Úmluvy o právech dítěte. Porušení uvedených práv spatřují v tom, že odvolací soud, aniž prováděl doplnění dokazování a aniž se řádně seznámil s obsahem spisu, uvedl, že neshledal důvody pro doplnění dokazování, neboť jde o zjištění, která již provedl soud I. stupně. Tento závěr je však v rozporu s obsahem spisu. Nesouhlasí rovněž s tím, že soud I. stupně neučinil opakovaný dotaz na ČSOB ohledně penzijního připojištění Stabilita poté, co vedlejší účastník k tomu udělil souhlas. Obecné soudy tak neprovedly fakticky důkazy, o kterých tvrdí, že je provedly, v důsledku čehož činí závěry, které nemají oporu v provedeném dokazování.

Z procesního spisu Ústavní soud zjistil následující skutečnosti :

Dne 22. 3. 2006 podala stěžovatelka b ) - coby matka nezletilého stěžovatele a ) - návrh na zvýšení výživného proti otci stěžovatele a ); v průběhu řízení se k tomuto návrhu dne 12. 4. 2007 připojil - tehdy již zletilý - stěžovatel a ).

Obvodní soud pro Prahu 5 ( dále jen "soud I. stupně" ) rozsudkem ze dne 11. 12. 2007, čj. 5 P 167/2001-270, návrh na zvýšení výživného pro stěžovatele a ) zamítl a rozhodl o nákladech řízení. V odůvodnění konstatoval, že od předchozího zvýšení výživného sice vzrostly výdaje na uspokojování odůvodněných potřeb stěžovatele a ), avšak finanční situace otce se od té doby výrazně nezměnila, je poživatelem plného invalidního důchodu, přičemž jeho zdravotní stav je natolik zhoršený, že není schopen si ničím k důchodu přivydělat. Matka [stežovatelka b )] i nadále pobírá částečný invalidní důchod, je nezaměstnaná a na úřadu práce se evidovala v únoru 2007, takže svou situaci po celou dobu nijak neřešila; soud I. stupně neshledal důvodnou její argumentaci zhoršeným zdravotním stavem, neboť podle zprávy ČSSZ je schopna vykonávat práci na zkrácený pracovní úvazek. Stěžovatelka b ) navíc svou vyživovací povinnost ani nevyvažuje výkonem osobní péče. Za situace, kdy syn má běžné výdaje a nemá žádné placené zájmy, vyslovil soud I. stupně závěr, že výživné, které otec v současné době platí, zcela odpovídá zákonným hlediskům zákona o rodině.

Městský soudu v Praze ( dále jen "odvolací soud" ) rozsudkem ze dne 3. 6. 2008, čj. 21 Co 114/2008-294, rozsudek soudu I. stupně potvrdil a rozhodl o odměně ustanoveného advokáta a o nákladech řízení. V odůvodnění uvedl, že odůvodněné potřeby stěžovatele a ) jsou dnes vyšší, než v době poslední úpravy. Při úvaze o výši výživného je však třeba podle § 96 odst. 1 zákona o rodině brát v úvahu nejen odůvodněné potřeby oprávněného, ale i schopnosti, možnosti a majetkové poměry výživou povinného; za dobu od 1. 4. 2004, za kterou se stěžovatelé domáhali zvýšení výživného, tyto podmínky na straně otce pro zvýšení výživného splněny nejsou. Odvolací soud dále uvedl skutková zjištění stran majetkových poměrů žalovaného otce, a k dalším důkazním návrhům stěžovatelů konstatoval, že je neshledal důvodnými, neboť jde o zjištění, která již provedl soud I. stupně ( zprávy o pohybu na účtu u ČS v letech 2004 až 2006 a u ČSOB ); v současnosti však nelze vycházet z toho, že před třemi lety měl otec na účtu částku 75 000 Kč, neboť jde o prostředky spotřebované ( akutální zůstatek byl pouze 13 636 Kč ). Dále soud I. stupně provedl důkaz zprávou KB a. s., též zprávou ohledně cenných papírů, takže doplňovat dokazování podle návrhů stěžovatelů by za této situace bylo zcela nadbytečné. Nadto jsou rozhodující současné poměry otce, který prokázal, že je odkázán na plný invalidní důchod a vzhledem ke zdravotním problémům není schopen přivýdělku.

Ústavní soud se nejprve zabýval otázkou, zda věcnému projednání ústavní stížnosti nebrání překážky procesní povahy, zejm. zda nejde v případě některého ze stěžovatelů o návrh podaný někým zjevně neoprávněným ve smyslu § 43 odst. 1 písm. c ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ); dospěl přitom k závěru, že tomu tak není, neboť shora popsaným řízením a v něm vydaným rozhodnutím - v čistě hypotetické rovině - mohla být dotčena ústavně garantovaná práva obou stěžovatelů. Návrh na zvýšení výživného podala stěžovatelka b ), coby matka tehdy nezletilého stěžovatele a ). Stěžovatel a ) v průběhu tohoto řízení nabyl zletilosti a sám se k návrhu matky připojil. Nabytí zletilosti dosud nezletilého dítěte, jemuž mělo být v řízení zvýšeno výživné, neznamená, že by tím řízení o úpravu jeho výživného končilo; ustálená judikatura k této situaci konstatuje následující ( R 18/1975 ): "Matka sice přestala být zákonnou zástupkyní dítěte tím, že dítě dosáhlo zletilosti, avšak v řízení šlo o výživné za dobu, kdy dcera byla ještě nezletilá. Ve věcech péče soudu o nezletilé děti podle ustanovení § 176 a násl. o. s. ř., v němž účastenství je určováno ustanovením § 94 odst. 1 o. s. ř., je matka dítěte samozřejmě účastnicí řízení o výživném dítěte. Proto také mohla v době nezletilosti dítěte podat návrh na zvýšení výživného. Dosažení zletilosti dítěte má ten důsledek, že v řízení podle ustanovení § 176 o. s. ř. se může jednat již jen o nárocích po dobu nezletilosti dítěte, že v řízení vystupuje zletilé dítě samo ( odpadá samozřejmě jeho zastoupení kolizním opatrovníkem ) a že i plnění dávek výživného, jež byly splatné za nezletilosti, třeba stanovit přímo vůči dítěti. Dosažení zletilosti dítěte v průběhu řízení o výživném nemá však ten důsledek, že by matka dítěte přestala být účastnicí řízení, pokud jde o projednání výživného dítěte za dobu do jeho zletilosti, a má proto také právo proti rozhodnutím o těchto dávkách výživného se odvolat." Z uvedeného je zřejmé, že stěžovatelka b ), jakožto zákonná zástupkyně nezletilého stěžovatele a ), byla legitimována k podání návrhu na zvýšení jeho výživného; pokud jde o výživné za dobu jeho nezletilosti, nepřestala nikdy být účastnicí řízení, a proto se mohla nejen odvolat, ale nepochybně může též podat ústavní stížnost. Stran stěžovatele a ) je situace ještě jednoznačnější : o jeho nárocích na zvýšení výživného, ať již před nebo po dosažení zletilosti, se v řízení rozhodovalo po celou dobu, a proto nelze v žádném případě uvažovat o tom, že by byl někým zjevně neoprávněným k podání ústavní stížnosti ve smyslu § 43 odst. 1 písm. c ) zákona o Ústavním soudu.

Ústavní stížnost je tedy podaná osobami, jež nelze považovat za zjevně neoprávněné k jejímu podání, avšak na druhou stranu je ústavní stížnost zjevně neopodstatněná [§ 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu].

Ústavní soud opakovaně ve své judikatuře uvedl, že není vrcholem soustavy obecných soudů ( čl. 81, čl. 90 Ústavy ČR ) a není oprávněn zasahovat do jejich jurisdikční činnosti, a proto na sebe nemůže atrahovat právo přezkumného dohledu ( viz např. nález sp. zn. III. ÚS 23/93, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 1, str. 40 ). To ale platí jen potud, pokud tyto soudy ve své činnosti postupují ve shodě s obsahem hlavy páté Listiny ( čl. 83 Ústavy ČR ); ani skutečnost, že se obecný soud opřel o právní názor ( resp. výklad zákona, příp. jiného právního předpisu ), se kterým se stěžovatel neztotožňuje, nezakládá sama o sobě důvod k ústavní stížnosti ( viz nález sp. zn. IV. ÚS 188/94, Ústavní soud České republiky, Sbírka nálezů a usnesení, svazek 3, str. 281 ). Jestliže stížnost směřuje proti rozhodnutí soudu, vydanému v občanskoprávním řízení, není samo o sobě významné, je-li namítána jeho věcná nesprávnost; protože Ústavní soud není součástí soustavy obecných soudů a není ani povolán k instančnímu přezkumu jejich rozhodnutí, je jeho pravomoc založena výlučně k přezkumu z hlediska dodržení principů ústavněprávních, tj. zda v řízeních ( rozhodnutími v nich vydaných ) nebyly dotčeny předpisy ústavního pořádku, chráněná práva nebo svobody jeho účastníka.

V souladu s výše uvedeným se Ústavní soud nezabývá přehodnocováním dokazování prováděného obecnými soudy. To mu přísluší pouze za situace, kdy dokazováním byla porušena ústavně zaručená základní práva nebo svobody. K tomu může dojít tehdy, jsou-li právní závěry soudu v extrémním nesouladu s provedenými skutkovými zjištěními, anebo z nich v žádné možné interpretaci soudního rozhodnutí nevyplývají, popřípadě skutková zjištění jsou v extrémním nesouladu s provedenými důkazy.

Posláním Ústavního soudu je tedy především zkoumat, zda napadenými rozhodnutími soudu nebyla porušena základní práva nebo svobody stěžovatelů, zakotvená v ústavních předpisech. To se však v souzené věci nestalo.

Ústavní soud neshledal důvodnou argumentaci stěžovatelů, podle níž obecné soudy měly vycházet ze skutečností, které nemají oporu v provedeném dokazování. Procesní spis však k takovému závěru žádné podklady neskýtá. Ostatně sama ústavní stížnost uvedený závěr staví pouze na tvrzení, že soud měl učinit opakovaný dotaz na ČSOB ohledně penzijního připojištění Stabilita a dále ži si měl zjistit, nejenom jaký je aktuální stav na účtu žalovaného otce u České spořitelny, ale i jaký byl pohyb na účtu od roku 2004, kdy došlo k výběru atd. Tato tvrzení tedy ve skutečnosti obecným soudům nevytýkají, že jejich skutková zjištění nemají oporu v provedeném dokazování, ale že měly provést i důkazy další, resp. že neprovedly všechny důkazy, které stěžovatelé v průběhu řízení navrhli. Ani s takto postavenými výtkami však nelze souhlasit, neboť postup soudů obou stupňů nelze podřadit pod pojem tzv. opomenutých důkazů. Odvolací soud ve svém rozhodnutí vyložil, proč s ohledem na již učiněná zjištění není zapotřebí provádět další doplnění dokazování, které navrhli stěžovatelé, a vysvětlil rovněž, z jakého důvodu nepovažuje za nutné zjišťovat pohyb na účtu žalovaného otce. Nelze tedy říci, že by důkazní návrhy stěžovatelů byly opomenuty; sám fakt, že odvolací soud důkazním návrhům nevyhověl, neznamená porušení ústavně garantovaných práv stěžovatelů. Odvolací soud svůj postup náležitě odůvodnil; krom toho se rozhodnutí soudů obou stupňů zakládají na dostatečně rozsáhle provedeném dokazování, takže nelze obecným soudům vytýkat ani to, že dokazování zůstalo kusé či neúplné. Za této situace Ústavnímu soudu nepřísluší, aby do skutkových zjištění, učiněných obecnými soudu, jakkoliv zasahoval.

Na základě výše uvedených skutečností dospěl Ústavní soud k závěru, že napadenými rozhodnutími obecných soudů nebyla porušena základní práva stěžovatelů, daná ústavními zákony nebo mezinárodními smlouvami, kterými je Česká republika vázána.

Ústavní soud z těchto důvodů ústavní stížnost odmítl podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako zjevně neopodstatněnou.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné ( § 43 odst. 3 zákona o Ústavním soudu ).

V Brně dne 12. března 2009

František Duchoň
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Městského soudu v Praze

čj. 21 Co 114/2008-294

Obvodního soudu pro Prahu 5

čj. 5 P 167/2001-270

Městského soudu

Obvodního soudu pro Prahu 5

čl. 3 a čl. 18 Úmluvy o právech dítěte

odvolací soud

Ústavní soud

Obvodní soud pro Prahu 5

čj. 5 P 167/2001-270

zákona o rodině

Městský soudu v Praze

čj. 21 Co 114/2008-294

§ 96 odst. 1 zákona o rodině

Odvolací soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

§ 176 a násl. o. s. ř.

§ 94 odst. 1 o. s. ř.

§ 176 o. s. ř.

Ústavní soud

čl. 81, čl. 90 Ústavy ČR

sp. zn. III. ÚS 23/93

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy ČR

sp. zn. IV. ÚS 188/94

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Odvolací soud

odvolací soud

Odvolací soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 43 odst. 3 zákona o Ústavním soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dne 12. dubna 2011 v senátu složeném z předsedkyně Dagmar Lastovecké a soudců Stanislava Balíka a Elišky Wagnerové ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatelky L. O., zastoupené JUDr. Ludvíkem Ševčíkem, advokátem se sídlem Kobližná 19, Brno, směřující proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 9. 12. 2010 č. j. 14 Co 248/2010-136, ve znění opravného usnesení ze dne 24. 2. 2011 č. j. 14 Co 248/2010-148, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Ústavní stížností doručenou Ústavnímu soudu dne 21. 3. 2011, tedy podanou ve lhůtě 60 dnů od doručení napadeného rozhodnutí ( § 72 odst. 3 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), brojí stěžovatelka proti výše citovanému rozhodnutí krajského soudu, neboť má za to, že jím bylo porušeno její právo na spravedlivý proces garantované čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ) a dále jím měly být porušeny čl. 8 odst. 1 a čl. 10 odst. 2 Listiny, čl. 12 odst. 2 Úmluvy o právech dítěte a čl. 3 písm. b ) Evropské úmluvy o výkonu práv dětí.

Napadeným rozsudkem Krajský soud v Brně k odvolání stěžovatelky - matky nezl. K. a J. O. změnil napadený rozsudek Okresního soudu v Břeclavi ze dne 24. 10. 2008 č. j. 12 Nc 231/2008-43 tak, že výživné otce k nezl. K. O. se zvyšuje od 9. 6. 2009 do 31. 8. 2009 na částku 5 400 Kč měsíčně, od 1. 9. 2009 do 31. 12. 2009 na částku 5 800 Kč měsíčně a od 1. 1. 2010 do budoucna na částku 5 000 Kč měsíčně, a výživné k nezl. J. O. se zvyšuje od 9. 6. 2009 do 31. 12. 2009 na částku 5 200 Kč měsíčně a od 1. 1. 2010 do budoucna na částku 4 800 Kč měsíčně, vše splatné 5. den v měsíci předem k rukám matky nezl. Dále rozhodl o nedoplatku na zvýšeném výživném za uvedené období u nezletilých v celkové výši 26 969 Kč, které je otec nezl. povinen zaplatit. Právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů krajský soud nepřiznal žádnému z účastníků řízení.

Stěžovatelka v ústavní stížnosti na podporu svých tvrzení o porušení základních práv předestřela obdobné námitky, které již byly obsahem jak jejího návrhu na změnu výživy nezletilých před okresním soudem, tak následně i odvolání, tj. polemika se způsobem zjišťování a posouzení majetkových poměrů a finančních možností obou rodičů ze strany obecných soudů a z nich vyvozenými nesprávnými závěry o výši vyživovací povinnosti otce nezl. dětí. Tuto argumentaci stěžovatelka doplnila v ústavní stížnosti o námitku stran porušení práva na spravedlivý proces spočívající v postupu krajského soudu, který v průběhu řízení odmítl vyslechnout nezl. děti, ačkoliv dle jejího přesvědčení by výslech byl nepochybně způsobilým pramenem potřebných skutkových poznatků. Tím své rozhodnutí zatížil vadou, když své právní závěry založil na nedostatečně zjištěném skutkovém stavu. Proto navrhla, aby Ústavní soud v záhlaví citované rozhodnutí svým nálezem zrušil.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud ustáleně judikuje, že jeho úkolem je jen ochrana ústavnosti a nikoliv "běžné" zákonnosti ( čl. 83 Ústavy České republiky ). Ústavní soud není povolán k přezkumu správnosti aplikace "jednoduchého" práva a zasáhnout do rozhodovací činnosti obecných soudů může jen tehdy, shledá-li současně porušení základního práva či svobody ( § 82 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu ). Ústavní soud ve svých četných rozhodnutích zřetelně definoval podmínky, při jejichž existenci má vadná aplikace jednoduchého práva obecným soudem za následek porušení základních práv či svobod jednotlivce. Jedná se o případy, v nichž Ústavní soud posuzuje, zda obecné soudy v dané věci ústavně souladně posoudily konkurenci norem jednoduchého práva sledujících určitý ústavně chráněný účel či konkurenci interpretačních alternativ jedné konkrétní normy nebo o otázku, zda obecné soudy neaplikovaly jednoduché právo svévolně ( srov. nález sp. zn. III. ÚS 321/03 ze dne 30. 6. 2004 ( N 90/33 SbNU 371 ).

S námitkami stěžovatelky ohledně porušení jejích základních práv, resp. práv jejích nezl. dětí, které mělo spočívat v nesprávném posouzení věci krajským soudem, kdy své právní závěry o určení výše výživného a nedoplatku na výživném otce nezl. založil na nedostatečně zjištěném skutkovém stavu z důvodu nevyslechnutí nezl. dětí, se Ústavní soud se stěžovatelkou neztotožňuje, neboť takový zásah neshledal. Jak již bylo výše uvedeno, Ústavní soud zásadně není povolán k přezkumu správnosti aplikace "jednoduchého" práva a zpravidla mu ani nepřísluší přehodnocovat "hodnocení" důkazů prováděných před obecnými soudy. Navíc po důkladném seznámení se s napadeným rozhodnutím Ústavní soud konstatuje, že krajský soud věc po právní stránce hodnotil přiléhavě, v souladu s příslušnými ustanoveními zákona o rodině i s ustanoveními občanského soudního řádu, která upravují průběh řízení, a do nichž se promítají principy obsažené v hlavě páté Listiny. Ústavní soud je toho názoru, že krajský soud při rozhodování přihlédl ke všem okolnostem, které vyšly v průběhu řízení před soudy obou stupňů najevo. Vycházel tak z dostatečného množství relevantních podkladů klíčových jednak pro posouzení otázky určení výše výživného stanoveného otci nezl. dětí ( majetkové poměry a finanční možnosti otce i matky nezl. ), což krajský soud koneckonců vedlo i ke změně výše výživného, pro stěžovatelku nepochybně příznivější oproti původní úpravě obsažené v rozsudku okresního soudu, jednak pro posouzení výše nedoplatku na výživném, které byl otec nezl. povinen za vymezené období doplatit, přičemž svá rozhodnutí učiněná na základě takto zjištěného skutkového stavu řádně odůvodnil. Nelze tak souhlasit s tvrzením stěžovatelky, že krajský soud z důvodu nevyslechnutí nezl. dětí své právní závěry o určení výše výživného a nedoplatku na výživném otce nezl. založil na nedostatečně zjištěném skutkovém stavu, neboť důkaz výslechem nezl. dětí, stěžovatelkou toliko uplatňovaný až v průběhu odvolacího řízení, a to za účelem zjištění "zda a jaká příležitostná ( zejména naturální ) plnění otec dětem skutečně poskytoval", krajský soud nepovažoval pro učinění svých závěrů za relevantní, když "tato plnění nepovažoval s ohledem na výši stanoveného výživného za plnění, o něž by bylo třeba částku nedoplatků na výživném ponižovat." ( str. 6 rozsudku ). Ze skutečnosti, že se stěžovatelka zcela neztotožňuje se závěry krajského soudu obsaženými v napadeném rozhodnutí, ačkoliv jím krajský soud z velké části vyhověl jejímu odvolání, nelze bez dalšího dovozovat porušení jejího práva na spravedlivý proces, neboť právo na spravedlivý proces nelze interpretovat tak, že by znamenalo právo na příznivé rozhodnutí ve věci. Postup krajského soudu tak nelze označit za svévolný, Ústavní soud jej považuje za ústavně konformní a napadené rozhodnutí proto neporušilo základní práva stěžovatelky, jak tvrdila v ústavní stížnosti.

Odkaz stěžovatelky na nález Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 3007/09 Ústavní soud nepovažuje za relevantní a na posuzovaný případ stěžovatelky nedopadá, neboť Ústavní soud v citovaném nálezu jednak shledal arbitrárnost rozhodování obecných soudů v tom, že odmítly provedení navrhovaného důkazu výslechem nezl. dítěte, přičemž neuvedly žádný důvod pro jeho neprovedení, jednak porušení práva nezletilého dítěte být vyslechnuto shledal Ústavní soud v řízení, kterým bylo obecnými soudy rozhodováno o umístění nezl. do ústavní výchovy, což představuje nejen zásah do jeho soukromého a rodinného života, ale do jisté míry i zásah do jeho osobní svobody.

S ohledem na výše uvedené Ústavní soud podanou ústavní stížnost odmítl bez přítomnosti účastníků mimo ústní jednání podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 12. dubna 2011

Dagmar Lastovecká
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Brně

č. j. 14 Co 248/2010-136

č. j. 14 Co 248/2010-148

Ústavnímu soudu

§ 72 odst. 3 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

krajského soudu

čl. 8 odst. 1 a čl. 10 odst. 2 Listiny

čl. 12 odst. 2 Úmluvy o právech dítěte

Krajský soud

Okresního soudu v Břeclavi

č. j. 12 Nc 231/2008-43

krajský soud

okresním soudem

krajského soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy České republiky

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 321/03

krajským soudem

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

krajský soud

zákona o rodině

hlavě páté Listiny

Ústavní soud

krajský soud

krajský soud

okresního soudu

krajský soud

krajský soud

krajského soudu

krajský soud

krajského soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 3007/09

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 21. listopadu 2012 o dovolání, které podal obviněný Z. P., proti rozsudku Vrchního soudu v Olomouci ze dne 24. 5. 2012, sp. zn. 6 To 23/2012, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Krajského soudu v Brně pod sp. zn. 39 T 2/2012, takto :

Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. se dovolání o d m í t á .

O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem Krajského soudu v Brně ze dne 2. 3. 2012, sp. zn. 39 T 2/2012, byl obviněný Z. P. ( dále jen „ obviněný “ ) uznán vinným ( v bodě 1. ) zločinem znásilnění podle § 185 odst. 1, 2 písm. a ), odst. 3 písm. c ) tr. zákoníku a ( v bodě 2. ) pokusem zločinu znásilnění podle § 21 odst. 1 tr. zákoníku k § 185 odst. 1, 2 písm. a ) tr. zákoníku, přečinem krádeže podle § 205 odst. 1 písm. d ) tr. zákoníku a přečinem neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 1 tr. zákoníku, neboť podle skutkových zjištění jmenovaného soudu „ 1. dne 16. července 2011 v době od 01 :20 hod. do 03 :30 hod. v B. na rohu ulic B. a G., zezadu přistoupil od pasu dolů nahý k V. B., pravou rukou jí zakryl ústa a zatáhl ji do křoví a řekl jí, pokud bude křičet, že ji zabije, povalil ji na zem a opakovaně na ní vykonal soulož v různých polohách a přiměl ji k felaci; v důsledku uvedeného jednání V. B. od uvedeného data trpěla posttraumatickou stresovou poruchou, která ji citelně omezovala v obvyklém způsobu života po dobu přesahující délku šesti týdnů,
2. dne 24. srpna 2011 v době kolem 23 :55 hod. v B. na schodech vyúsťujících z podchodu na roh ulic S. a B., zezadu přistoupil od pasu dolů nahý k P. P., osahával ji pod oblečením na prsou a v rozkroku, když začala křičet, upozornil ji, bude-li v křiku pokračovat, že ji zabije, požadoval po ní felaci; P. P. se obžalovanému vysmekla a utekla, při snaze o vysmeknutí se obžalovanému jí obžalovaný vzal téměř novou kabelku v hodnotě 400 Kč, ve které měla peněženku pořízenou před dvěma lety za 300 Kč, částku 100 Kč, kartu zdravotní pojišťovny, roční jízdenku v hodnotě 1.000 Kč, občanský průkaz, na jehož obnovení vynaložila 100 Kč, mobilní telefon zakoupený před dvěma lety za 2.000 Kč, který nyní oceňuje částkou 1.000 Kč, který jí byl vrácen, kartu mobilního operátora za 100 Kč, klíče od domu, na jejichž nové pořízení včetně zámku vynaložila 1.200 Kč a kartu, která jí umožňovala výběr z bankomatů České spořitelny, a.s. “. Za tuto trestnou činnost byl obviněný podle § 185 odst. 3 tr. zákoníku za použití § 43 odst. 1 tr. zákoníku odsouzen k úhrnnému trestu odnětí svobody v trvání pěti let, pro jehož výkon byl podle § 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku zařazen do věznice s ostrahou. Podle § 99 odst. 2 písm. a ), odst. 4 tr. zákoníku mu bylo uloženo ochranné léčení sexuologické ve formě ústavní. Podle § 228 odst. 1 tr. ř. byl obviněný zavázán k povinnosti zaplatit poškozené P. P. na náhradě škody částku ve výši 3.200,- Kč.

 O odvoláních, která proti tomuto rozsudku podali obviněný a v jeho neprospěch státní zástupce, rozhodl ve druhém stupni Vrchní soud v Olomouci. Rozsudkem ze dne 24. 5. 2012, sp. zn. 6 To 23/2012, podle § 258 odst. 1 písm. e ), odst. 2 tr. ř. z podnětu odvolání státního zástupce napadený rozsudek částečně zrušil, a to ve výroku o trestu a za podmínek § 259 odst. 3 tr. ř. nově rozhodl tak, že obviněnému podle § 185 odst. 3 tr. zákoníku za použití § 43 odst. 1 tr. zákoníku uložil úhrnný trest odnětí svobody v trvání šesti a půl roku, pro jehož výkon ho podle § 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku zařadil do věznice s ostrahou. Podle § 256 tr. ř. odvolání obviněného zamítl.

Proti citovanému rozsudku Vrchního soudu v Olomouci podal obviněný dovolání, přičemž uplatnil dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

V odůvodnění svého mimořádného opravného prostředku namítl, že skutkový stav, tak jak je popsán v jednotlivých výrocích rozhodnutí, nenaplňuje všechny znaky skutkových podstat trestných činů, jimiž byl uznán vinným. Poznamenal, že v daném řízení byla porušena základní práva obžalovaného, když soudy obou stupňů nerespektovaly základní zásady trestního řízení vyplývající z § 2 tr. ř., zejména při hodnocení důkazů nepostupovaly v souladu s § 2 odst. 5, 6 tr. ř. a pominuly presumpci neviny, tedy pravidlo in dubio pro reo a pravidlo, podle něhož musí být obviněnému vina dokázána a na to navazující zásadu, že doznání obviněného nezbavuje orgány činné v trestním řízení této povinnosti dostát. Konstatoval, že předmětné skutky má soud za prokázané z výpovědí obou poškozených a svědka J. S. a z jeho doznání. V této souvislosti zdůraznil, že poškozené popisují skutkový děj shodně jako obžaloba, avšak nijak neztotožňují, že se tohoto jednání dopustil on, resp. že ani svědek J. S. ve své výpovědi nezaměnitelně nepopisuje jeho osobu, toliko uvádí, že si myslel, že je to on. Dále připomněl, že znalkyně z oboru zdravotnictví, odvětví psychiatrie, sexuologie potvrdila nejen jeho nemoc, ale i skutečnost, že doposud nebyl medikamentózně léčen, resp. že v době, kdy došlo k přeměně ústavního léčení na ambulantní, nebyl podroben znaleckému zkoumání ( což lze mít za zásadní pochybení ). Shledal, že návrhy obžaloby a závěry soudu vycházejí z naprosto nedostatečně zjištěného skutkového stavu věci. Podle jeho názoru se orgány činné v trestním řízení spokojily pouze s jeho doznáním, jeho vinu nijak důkazně nedoložily, neboť provedené dokazování bylo naprosto formální ( konkrétně nebyly provedeny fotografická rekognice jeho osoby poškozenými ani vyšetřovací pokus na místě samém a orgány činné v trestním řízení nezajistily žádné použitelné stopy z místa činu ). Rovněž upozornil, že poškozená B. s ním měla strávit více než dvě hodiny, přitom se vůbec nepokusila osvobodit, zavolat o pomoc a dokonce s ním vykouřila cigarety. V neposlední řadě zmínil závěry odborných vyjádření z oboru kriminalistiky, odvětví biologie a genetika Eč. KRPB-3534-l/KT-2011 a Eč. KRPB-4062-l/KT-2011, jakož i zprávy o ambulantním vyšetření poškozené B. ze dne 16. 7. 2011. Prohlásil, že konstatování soudu, že v daném čase nebylo v B. hlášeno jiné obdobné jednání, je nedostačující pro závěr, že se uvedeného skutku dopustil nezpochybnitelně on, a proto o jeho vině stále existují pochybnosti, které lze odstranit jedině řádným došetřením věci. Také shledal, že pouhé konstatování soudu, že musel předpokládat, že se v kabelce nachází platební karty, je pro uznání jeho viny trestným činem podle § 234 odst. 1 tr. zákoníku a uložení trestu nedostatečné. Za správný označil závěr soudu o jeho nemoci i o tom, že prioritou je její léčení. Ohradil se však proti tomu, že nejprve má být vykonán trest odnětí svobody, a pak teprve navazující ochranné léčení sexuologické ve formě ústavní. Podle jeho slov se nepodmíněný úhrnný trest odnětí svobody ve věznici s ostrahou vzhledem k jeho nemoci nejeví správně voleným, neboť další odklad léčby může jeho onemocnění zhoršit, a tudíž se přiklání k neprodlenému zahájení léčení umístěním do ústavní léčebny namísto výkonu trestu. Uzavřel, že svým jednáním nenaplnil všechny znaky skutkových podstat trestných činů kladených mu za vinu, že je zde celá řada pochybností o jeho vině, že u některých skutků vůbec nebyl prokázán jeho úmysl se jednání mu vytýkaných dopustit, že jsou zde extrémní rozpory mezi závěry učiněnými soudy a provedenými důkazy a že z jeho strany k jednáním popsaným v jednotlivých výrocích rozhodnutí nedošlo, a proto měl být obžaloby zproštěn.

Z těchto důvodů obviněný navrhl, aby Nejvyšší soud České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) napadený rozsudek Vrchního soudu v Olomouci ve spojení s rozsudkem Krajského soudu v Brně podle § 265k odst. 1 tr. ř. v celém rozsahu zrušil a sám rozhodl o zproštění jeho osoby obžaloby.

K tomuto dovolání se za podmínek § 265h odst. 2 tr. ř. vyjádřil státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství ( dále jen „ státní zástupce “ ). Upozornil, že s odkazem na dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. se nelze úspěšně domáhat opravy skutkových zjištění učiněných soudy prvního a druhého stupně, ani přezkoumávání správnosti jimi provedeného dokazování. Dodal, že zásah do skutkových zjištění je možné připustit v určitém rozsahu i v rámci řízení o dovolání, avšak zejména tehdy, existuje-li extrémní nesoulad mezi učiněnými skutkovými zjištěními na straně jedné a právními závěry soudu na straně druhé. Taková situace však v dané věci nenastala.

Státní zástupce konstatoval, že při hodnocení správnosti vyslovené hmotně právní kvalifikace tedy bude nutné zohlednit skutkové závěry, k nimž dospěly soudy činné dříve ve věci, podle nichž se obviněný dopustil jednání tak, jak je popsáno ve výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně, resp. jak je dále rozvedeno v odůvodnění rozhodnutí soudů obou stupňů. Pokud proto obviněný tyto závěry zpochybňuje, resp. pokud napadá rozsah provedeného dokazování, není možné k takové argumentaci přihlížet. Následně shledal, že relevantně ve vztahu k uplatněnému dovolacímu důvodu obviněný namítl nesprávné právní posouzení skutku popsaného v bodu 2. výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně jako ( mimo jiné ) přečinu neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 1 tr. zákoníku. Zrekapituloval, že v posuzované věci bylo provedeným dokazováním zjištěno, že obviněný v rámci předmětného útoku přistoupil v nočních hodinách k poškozené P. P. a začal ji osahávat a nutit k pohlavnímu styku srovnatelnému se souloží, poškozená se však obviněnému vytrhla a utekla, přičemž jí obviněný strhl kabelku, v níž měla peněženku, osobní doklady, mobilní telefon a bankovní kartu, umožňující výběry z bankomatů České spořitelny, a.s. Poté, co odcitoval § 234 odst. 1 tr. zákoníku, seznal, že k trestnosti činu postačí pouhé jednání pachatele spočívající v tom, že sobě nebo jinému opatří, zpřístupní, přijme nebo přechovává platební prostředek jiného. Přitom jde o trestný čin úmyslný [§ 15 odst. 1 písm. a ) či b ) tr. zákoníku]. Jak dále konstatovala soudní praxe ( srov. zejména usnesení Nejvyššího soudu ze dne 13. 4. 2011, sp. zn. 8 Tdo 398/2011, nebo ze dne 25. 8. 2011, sp. zn. 4 Tdo 884/2011 ), situace ve společnosti ohledně platebních karet doznala, zejména od nálezu Ústavního soudu České republiky ( dále jen „ Ústavní soud “ ) ze dne 17. 6. 2004, sp. zn. IV. ÚS 37/03, výrazných změn, když v současné době bývá pravidlem, že dospělí lidé u sebe mívají ve svých kabelkách a příručních taškách nejen doklady a peníze, nýbrž též nepřenosné platební karty či větší množství platebních karet, které nosí většinou ve svých peněženkách. Platební karty jsou již běžným platební prostředkem, a proto obviněný musel důvodně předpokládat, tedy jinak řečeno musel být srozuměn s tím, že odcizuje-li poškozené kabelku, tedy v danou chvíli jediné její zavazadlo, budou v něm právě všechny běžné věci, které nosí dospělí lidé u sebe, tedy i platební karty, stejně jako peníze či osobní doklady ( což se také všechno skutečně v kabelce nacházelo ). Obviněný tudíž ve vztahu k opatření si nepřenosné platební karty poškozené jednal v úmyslu nepřímém podle § 15 odst. 1 písm. b ) tr. zákoníku, což v konečném důsledku značí, že právní posouzení jeho jednání jako přečinu neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 1 tr. zákoníku bylo učiněno správně a bez vad.

Poté státní zástupce připomněl, že námitky vůči druhu a výměře uloženého trestu s výjimkou trestu odnětí svobody na doživotí lze v dovolání úspěšně uplatnit, avšak jen v rámci dovolacího důvodu uvedeného v ustanovení § 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř., tedy jen tehdy, jestliže byl obviněnému uložen druh trestu, který zákon nepřipouští, nebo trest ve výměře mimo trestní sazbu stanovenou zákonem na trestný čin, jímž byl uznán vinným. Jiná pochybení soudu spočívající v nesprávném druhu či výměře uloženého trestu, zejména nesprávné vyhodnocení kritérií uvedených v § 39 tr. zákoníku a v důsledku toho uložení údajně neadekvátního, nepřiměřeného přísného nebo naopak mírného trestu, nelze v dovolání namítat prostřednictvím ani tohoto ani jiného dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 tr. ř. ( srov. rozhodnutí č. 22/2003 Sb. rozh. tr. ). Pokud tedy obviněný zpochybňoval vhodnost uložení trestu odnětí svobody, avšak bez argumentace ve smyslu § 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř., nelze k tomu přihlížet.

Vzhledem k těmto skutečnostem státní zástupce navrhl, aby podané dovolání bylo v neveřejném zasedání [§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.] jako zjevně neopodstatněné podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. odmítnuto. Současně, pro případ odlišného stanoviska Nejvyššího soudu, vyslovil ve smyslu § 265r odst. 1 písm. c ) tr. ř. souhlas s tím, aby i jiné rozhodnutí bylo učiněno v neveřejném zasedání.

 Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 265c tr. ř. ) především zkoumal, zda je výše uvedené dovolání přípustné, zda bylo podáno včas a oprávněnou osobou, zda má všechny obsahové a formální náležitosti a zda poskytuje podklad pro věcné přezkoumání napadeného rozhodnutí či zda tu nejsou důvody pro odmítnutí dovolání. Přitom dospěl k následujícím závěrům :

Dovolání proti rozsudku Vrchního soudu v Olomouci ze dne 24. 5. 2012, sp. zn. 6 To 23/2012, je přípustné z hlediska ustanovení § 265a odst. 1, 2 písm. a ) tr. ř. Obviněný je podle § 265d odst. 1 písm. b ) tr. ř. osobou oprávněnou k podání dovolání ( pro nesprávnost výroku rozhodnutí soudu, který se ho bezprostředně dotýká ). Dovolání, které splňuje náležitosti obsahu dovolání podle § 265f odst. 1 tr. ř., podal prostřednictvím svého obhájce, tedy v souladu s ustanovením § 265d odst. 2 tr. ř., ve lhůtě uvedené v § 265e odst. 1 tr. ř. a na místě určeném zákonným ustanovením § 265e odst. 3 tr. ř.

 Protože dovolání lze podat jen z důvodů uvedených v ustanovení § 265b tr. ř., bylo dále zapotřebí posoudit otázku, zda uplatněný dovolací důvod, resp. konkrétní argumenty, o něž se dovolání opírá, lze považovat za důvod uvedený v předmětném zákonném ustanovení.

Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je dán v případech, kdy rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Uvedenou formulací zákon vyjadřuje, že dovolání je určeno k nápravě právních vad rozhodnutí ve věci samé, pokud tyto vady spočívají v právním posouzení skutku nebo jiných skutečností podle norem hmotného práva, nikoliv z hlediska procesních předpisů. Tento dovolací důvod neumožňuje brojit proti porušení procesních předpisů, ale výlučně proti nesprávnému hmotně právnímu posouzení ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 1. 9. 2004, sp. zn. II. ÚS 279/03 ). Skutkový stav je při rozhodování o dovolání hodnocen pouze z toho hlediska, zda skutek nebo jiná okolnost skutkové povahy byly správně právně posouzeny, tj. zda jsou právně kvalifikovány v souladu s příslušnými ustanoveními hmotného práva. S poukazem na tento dovolací důvod totiž nelze přezkoumávat a hodnotit správnost a úplnost zjištění skutkového stavu, či prověřovat úplnost provedeného dokazování a správnost hodnocení důkazů ve smyslu § 2 odst. 5, 6 tr. ř. ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 15. 4. 2004, sp. zn. IV. ÚS 449/03 ). Nejvyšší soud není povolán k dalšímu, již třetímu justičnímu zkoumání skutkového stavu ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 73/03 ). Případy, na které dopadá ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., je tedy nutno odlišovat od případů, kdy je rozhodnutí založeno na nesprávném skutkovém zjištění. Dovolací soud musí vycházet ze skutkového stavu tak, jak byl zjištěn v průběhu trestního řízení a jak je vyjádřen především ve výroku odsuzujícího rozsudku, a je povinen zjistit, zda je právní posouzení skutku v souladu s vyjádřením způsobu jednání v příslušné skutkové podstatě trestného činu s ohledem na zjištěný skutkový stav.

Nejvyšší soud dále zdůrazňuje, že ve smyslu ustanovení § 265b odst. 1 tr. ř. je dovolání mimořádným opravným prostředkem určeným k nápravě výslovně uvedených procesních a hmotně právních vad, ale nikoli k revizi skutkových zjištění učiněných soudy prvního a druhého stupně ani k přezkoumávání jimi provedeného dokazování. Těžiště dokazování je totiž v řízení před soudem prvního stupně a jeho skutkové závěry může doplňovat, popřípadě korigovat jen soud druhého stupně v řízení o řádném opravném prostředku ( § 259 odst. 3, § 263 odst. 6, 7 tr. ř. ). Tím je naplněno základní právo obviněného dosáhnout přezkoumání věci ve dvoustupňovém řízení ve smyslu čl. 13 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod ( dále jen „ Úmluva “ ) a čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě. Dovolací soud ovšem není obecnou třetí instancí zaměřenou na přezkoumání všech rozhodnutí soudů druhého stupně a samotnou správnost a úplnost skutkových zjištění nemůže posuzovat už jen z toho důvodu, že není oprávněn bez dalšího přehodnocovat provedené důkazy, aniž by je mohl podle zásad ústnosti a bezprostřednosti v řízení o dovolání sám provádět ( srov. omezený rozsah dokazování v dovolacím řízení podle § 265r odst. 7 tr. ř. ). Pokud by zákonodárce zamýšlel povolat Nejvyšší soud jako třetí stupeň plného přezkumu, nepředepisoval by katalog dovolacích důvodů. Už samo chápání dovolání jako mimořádného opravného prostředku ospravedlňuje restriktivní pojetí dovolacích důvodů Nejvyšším soudem ( viz usnesení Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 73/03 ).

Ze skutečností blíže rozvedených v předcházejících odstavcích tedy vyplývá, že východiskem pro existenci dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. jsou v pravomocně ukončeném řízení stabilizovaná skutková zjištění vyjádřená především v popisu skutku v příslušném výroku rozhodnutí ve věci samé, popř. i další soudem ( soudy ) zjištěné okolnosti relevantní z hlediska norem hmotného práva ( trestního, ale i jiných právních odvětví ).

V posuzované věci však uplatněné dovolací námitky obviněného směřují z podstatné části právě do oblasti skutkové a procesní. Obviněný totiž soudům vytýká rovněž ( převážně ) neúplné důkazní řízení, nesprávné hodnocení důkazů, porušení základních zásad trestního řízení ( zejména těch vyplývajících z § 2 odst. 2, 5, 6, tr. ř. ) a vadná skutková zjištění. Také ( převážně ) z uvedených skutkových ( procesních ) výhrad vyvozuje závěr o nesprávném právním posouzení skutků. V tomto směru tak nenamítá rozpor mezi skutkovými závěry vykonanými soudy po zhodnocení důkazů a užitou právní kvalifikací ani jiné nesprávné hmotně právní posouzení soudy zjištěných skutkových okolností.

Pokud obviněný ve svém dovolání namítá existenci extrémního nesouladu mezi provedenými důkazy a skutkovými a právními závěry soudů, lze poznamenat, že soudy obou stupňů si byly vědomy důkazní situace a z odůvodnění jejich rozhodnutí je zřejmé, k jakým závěrům dospěly - je zjevná logická návaznost mezi provedenými důkazy, skutkovými zjištěními učiněnými po zhodnocení provedených důkazů a právními závěry. Lze konstatovat, že jejich rozhodnutí nevybočila z mezí daných ustanovením § 125 odst. 1 tr. ř., tudíž jim nelze vytýkat svévoli. Činí-li za této situace obviněný kroky ke zpochybnění skutkových závěrů vyjádřených v uvedených rozhodnutích a rovněž z toho vyvozuje vadnost právního posouzení skutků, pak je nutno zdůraznit, že jde o námitky z pohledu uplatněného dovolacího důvodu irelevantní. V této souvislosti lze zmínit usnesení Ústavního soudu ze dne 4. 5. 2005, sp. zn. II. ÚS 681/04, podle něhož právo na spravedlivý proces ve smyslu čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod není možno vykládat tak, že garantuje úspěch v řízení či zaručuje právo na rozhodnutí, jež odpovídá představám obviněného. Uvedeným základním právem je „ pouze “ zajišťováno právo na spravedlivé soudní řízení, v němž se uplatní všechny zásady soudního rozhodování podle zákona v souladu s ústavními principy.

Formulace dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. znamená, že předpokladem jeho existence je nesprávná aplikace hmotného práva, ať již jde o hmotně právní posouzení skutku nebo o hmotně právní posouzení jiné skutkové okolnosti. Provádění důkazů, včetně jejich hodnocení a vyvozování skutkových závěrů z důkazů, ovšem neupravuje hmotné právo, ale předpisy trestního práva procesního, zejména pak ustanovení § 2 odst. 5, 6, § 89 a násl., § 207 a násl. a § 263 odst. 6, 7 tr. ř. Jestliže tedy obviněný namítal nesprávné právní posouzení skutků, ale tento svůj názor ve skutečnosti dovozoval též z tvrzeného neúplného důkazního řízení, nesprávného hodnocení důkazů, porušení základních zásad trestního řízení a z vadných skutkových zjištění, pak soudům nižších stupňů nevytýkal vady při aplikaci hmotného práva, nýbrž porušení procesních ustanovení. Porušení určitých procesních ustanovení sice může být rovněž důvodem k dovolání, nikoli však podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., ale jen v případě výslovně stanovených jiných dovolacích důvodů [zejména podle § 265b odst. 1 písm. a ), b ), c ), d ), f ) a l ) tr. ř.], které však obviněný neuplatnil a svou argumentací ani věcně nenaplnil ( viz přiměř. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31. 1. 2007, sp. zn. 5 Tdo 22/2007 ).

Při posuzování, zda je oprávněné tvrzení dovolatele o existenci dovolacího důvodu uvedeného v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., je dovolací soud vždy vázán konečným skutkovým zjištěním, které ve věci učinily soudy prvního a druhého stupně. Kdyby měl dovolací soud dospět k jinému závěru ohledně předmětných skutků, jak se toho v konečném důsledku ve svém dovolání domáhá obviněný, musel by zásadním způsobem modifikovat zmíněná rozhodná skutková zjištění, k nimž dospěly soudy obou stupňů, resp. od nich odhlédnout. Takový způsob rozhodnutí však není v dovolacím řízení možný ani přípustný, jak již výše Nejvyšší soud zdůraznil.

Nejvyšší soud v tomto směru navíc odkazuje na ustálenou judikaturu k výkladu a aplikaci dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., jak je souhrnně vyjádřena např. pod č. 36/2004, s. 298 Sb. rozh. tr. nebo v četných rozhodnutích Nejvyššího soudu a např. též v usnesení velkého senátu ze dne 28. 6. 2006, sp. zn. 15 Tdo 574/2006. Zejména však připomíná usnesení Ústavního soudu ze dne 9. 10. 2007, sp. zn. I. ÚS 1692/07, v němž jmenovaný soud konstatoval, že „ Nejvyšším soudem vyslovený závěr na dosah dovolacího důvodu zakotveného v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. odpovídá ustálenému judiciálnímu výkladu, který byl ze strany Ústavního soudu opakovaně při posouzení jeho ústavnosti akceptován, a to nejen v rozhodnutích, na něž odkázal dovolací soud ( srov. např. i usnesení sp. zn. III. ÚS 282/03 ). “ Totéž Ústavní soud konstatoval v usnesení ze dne 5. 2. 2009, sp. zn. III. ÚS 3272/07, v němž ještě dodal : „ Ústavní soud se proto ztotožňuje se stanoviskem Nejvyššího soudu, podle kterého dovolací námitky, které se týkají skutkových zjištění a hodnocení důkazů, jsou mimo rámec dovolacího důvodu o nesprávném právním posouzení věci. “

Dále je třeba konstatovat, že námitky vůči druhu a výměře uloženého trestu s výjimkou trestu odnětí svobody na doživotí lze v dovolání úspěšně uplatnit jen v rámci zákonného důvodu uvedeného v ustanovení § 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř. ( který obviněný neuplatnil ), tedy jen tehdy, jestliže byl obviněnému uložen druh trestu, který zákon nepřipouští, nebo trest ve výměře mimo trestní sazbu stanovenou zákonem na trestný čin, jímž byl uznán vinným. Jiná pochybení soudu spočívající v nesprávném druhu či výměře uloženého trestu, zejména nesprávné vyhodnocení kritérií uvedených v § 38 až § 42 tr. zákoníku a v důsledku toho uložení nepřiměřeně přísného nebo naopak mírného trestu, nelze v dovolání namítat prostřednictvím tohoto ani jiného dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 tr. ř. Za jiné nesprávné hmotně právní posouzení, na němž je založeno rozhodnutí ve smyslu důvodu uvedeného v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., je možno, pokud jde o výrok o trestu, považovat jen jiné vady tohoto výroku záležející v porušení hmotného práva, než jsou otázky druhu a výměry trestu, jako je např. pochybení soudu v právním závěru o tom, zda měl či neměl být uložen souhrnný trest nebo úhrnný trest, popř. společný trest za pokračování v trestném činu ( viz rozhodnutí č. 22/2003 Sb. rozh. tr. ).

V daných souvislostech považuje Nejvyšší soud za potřebné k dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř. výslovně uvést usnesení Ústavního soudu ze dne 28. 5. 2008, sp. zn. III. ÚS 2866/07. V tomto rozhodnutí Ústavní soud „ připomíná, že s odkazem na uvedený dovolací důvod lze napadat toliko pochybení soudu týkající se druhu a výměry uloženého trestu v jasně vymezených intencích, tzn. druh trestu musí být podle zákona nepřípustný anebo trest byl uložen mimo hranice příslušné trestní sazby, ať již nezákonným překročením její horní hranice, či nedůvodným prolomením její dolní hranice. … S poukazem na citovaný dovolací důvod se … nelze domáhat zrušení napadeného rozhodnutí pouze pro nepřiměřenou přísnost uloženého trestu, a to ani za situace, kdyby výrokem o trestu nebyla důsledně respektována ustanovení § 23 odst. 1 tr. zák. a § 31 odst. 1, 2 tr. zák., která definují účel trestu a stanoví obecné zásady pro jeho ukládání. “

Vzhledem k rozvedeným teoretickým východiskům nelze námitky obviněného směřující proti uloženému nepodmíněnému trestu odnětí svobody pod uplatněný dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. ( ani jiný dovolací důvod podle § 265b tr. ř. ) podřadit.

Nad tento rámec lze stručně dodat, že obviněnému byl jako úhrnný trest uložen přípustný druh trestu v rámci trestní sazby stanovené v trestním zákoně na trestný čin nejpřísněji trestný z trestných činů, jimiž byl uznán vinným.
Pokud by bylo dovolání podáno jen z těchto důvodů, bylo by nutno je odmítnout podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř. s tím, že jde o dovolání, které bylo podáno z jiného důvodu, než je uveden v § 265b odst. 1 tr. ř.

Obviněný však také namítl nesprávné právní posouzení skutku popsaného pod bodem 2. výroku o vině v rozsudku soudu prvního stupně jako přečinu neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 1 tr. zákoníku. Takovou námitku je možno označit z pohledu důvodu dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. za formálně právně relevantní. Nejvyšší soud ovšem shledal, že jde o námitku ( a tedy i dovolání jako celek ) zjevně neopodstatněné.

Skutkovou podstatu přečinu neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 1 tr. zákoníku naplní pachatel, který sobě nebo jinému bez souhlasu oprávněného držitele opatří, zpřístupní, přijme nebo přechovává platební prostředek jiného, zejména nepřenosnou platební kartu identifikovatelnou podle jména nebo čísla, elektronické peníze, příkaz k zúčtování, cestovní šek nebo záruční šekovou kartu.
Podle právní nauky i praxe soudů se neoprávněným opatřením rozumí jakékoliv získání platební karty bez právního důvodu ( srov. rozhodnutí č. 6/2007 Sb. rozh. tr. ). Nevyžaduje se, aby pachatel platební kartu použil k placení zboží nebo služeb, nebo aby se o to pokusil.

Po subjektivní stránce je u tohoto přečinu třeba úmysl. Přitom postačí, když úmysl zahrnuje opatření, zpřístupnění, přijetí či přechovávání platebního prostředku jiného bez souhlasu oprávněné osoby. Není zapotřebí, aby úmysl směřoval k použití platebního prostředku k bezhotovostní platbě, k výběru hotovosti či jiné operaci.

Trestný čin je spáchán úmyslně, jestliže pachatel :
a ) chtěl způsobem uvedeným v trestním zákoně porušit nebo ohrozit zájem chráněný takovým zákonem [§ 15 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku], nebo
b ) věděl, že svým jednáním může takové porušení nebo ohrožení způsobit, a pro případ, že je způsobí, byl s tím srozuměn [§ 15 odst. 1 písm. b ) tr. zákoníku].

Zavinění je vybudováno :
a ) na složce vědění ( intelektuální ), která zahrnuje vnímání pachatele tj. odraz předmětů, jevů a procesů ve smyslových orgánech člověka, jakož i představu předmětů a jevů, které pachatel vnímal dříve, nebo ke kterým dospěl svým úsudkem na základě znalostí a zkušeností, a
b ) na složce vůle zahrnující především chtění nebo srozumění, tj. v podstatě rozhodnutí jednat určitým způsobem se znalostí podstaty věci. Jestliže pachatel rozhodné skutečnosti nechce ani s nimi není srozuměn, není tu žádný volní vztah.

Jak složka vědění, tak i složka volní nemusí zcela přesně odpovídat objektivní realitě, nemusí vždy zcela přesně odrážet skutečnosti příslušnými ustanoveními zvláštní části trestního zákona předpokládané a nemusí se vztahovat ke všem podrobnostem, které jsou pro daný čin charakteristické. Postačí, když skutečnosti spadající pod zákonné znaky skutkové podstaty uvedené ve zvláštní části trestního zákona jsou zahrnuty v představě pachatele alespoň v obecných rysech.

V případě úmyslného zavinění je třeba konstatovat, že pro oba druhy úmyslu je společné, že intelektuální složka zahrnuje u pachatele představu rozhodných skutečností alespoň jako možných, rozdíl je v odstupňování volní složky. U přímého úmyslu pachatel přímo chtěl způsobit porušení nebo ohrožení zájmu chráněného trestním zákonem, u nepřímého úmyslu byl pro případ, že takový následek způsobí, s tímto srozuměn. Na srozumění pachatele, které vyjadřuje aktivní volní vztah ke způsobení následku relevantního pro trestní právo, je možno usuzovat z toho, že pachatel nepočítal s žádnou konkrétní okolností, která by mohla zabránit následku, který si pachatel představoval jako možný ( k uvedené problematice subjektivní stránky viz Šámal, P. a kol. Trestní zákoník I. § 1 až 139. Komentář. 1. vydání. Praha : C. H. Beck, 2009, s. 170, 171 ).

V daných souvislostech není od věci ( ve shodě se státním zástupcem ) poukázat na právní závěry vyslovené v relevantní judikatuře Nejvyššího soudu. V usnesení ze dne 13. 4. 2011, sp. zn. 8 Tdo 398/2011, Nejvyšší soud konstatoval, že pokud obviněný odcizil peněženku z kabelky poškozené, kterou měla vedle sebe, musel si být minimálně vědom možnosti, že součástí jejího obsahu budou mj. i finanční prostředky, ať už v podobě finanční hotovosti či obecně rozšířených a používaných platebních karet. Peněženka typicky slouží a je určena k ukládání peněz, platebních karet, poukázek, stravenek, šeků a jiných cenin sloužících k platebnímu styku. Pokud tedy obviněný poškozené z dámské kabelky vzal peněženku včetně všeho, co v danou chvíli obsahovala, jednal ve vztahu k těmto předmětům minimálně v úmyslu nepřímém, neboť se jednalo o předměty běžně se v peněženkách vyskytující. V usnesení ze dne 25. 8. 2011, sp. zn. 4 Tdo 884/2011, potom Nejvyšší soud seznal, že v současné době je u každého dospělého jedince běžné každodenní používání platebních karet, které jsou obvyklým platebním prostředkem. V případě odcizení příruční kabelky nebo peněženky lze předpokládat, že s nimi bude odcizena i platební karta či platební karty v nich vložené. Není tedy pochyb o tom, že obviněný mohl důvodně předpokládat, resp. musel být minimálně srozuměn s tím, že v odcizené příruční tašce poškozeného se mohou kromě peněz a dalších dokladů nacházet také platební karty, proto ve vztahu k opatření si nepřenosné platební karty poškozeného jednal v úmyslu nepřímém podle § 15 odst. 1 písm. b ) tr. zákoníku.

Z tzv. skutkové věty výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně se podává, že při snaze poškozené o vysmeknutí se obviněnému jí tento vzal téměř novou kabelku, v níž měla vedle peněženky, finanční hotovosti, karty zdravotní pojišťovny, roční jízdenky, občanského průkazu, mobilního telefonu, karty mobilního operátora a klíčů od domu také kartu, která jí umožňovala výběr z bankomatů České spořitelny, a.s. Je tudíž zřejmé, že obviněný získal platební kartu poškozené bez právního důvodu, resp. že si tento platební prostředek opatřil bez souhlasu jeho oprávněné držitelky.

Ze skutkových závěrů soudů dříve ve věci činných zřetelně plyne také úmyslné zavinění obviněného ve formě úmyslu eventuálního podle § 15 odst. 1 písm. b ) tr. zákoníku, zahrnující jednání, následek ( účinek ) i příčinný vztah mezi jednáním a následkem. Obviněný totiž v okamžiku, kdy poškozené vzal její kabelku, musel být minimálně srozuměn s tím, že v této kabelce se může nacházet rovněž platební karta, neboť platební karta je věc, která se v současné době v příručních taškách dospělých osob běžně vyskytuje.

Soudy nižších stupňů proto nepochybily, pokud jednání obviněného popsané v bodě 2. výroku o vině v rozsudku nalézacího soudu posoudily také jako přečin neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 1 tr. zákoníku.
Z těchto důvodů Nejvyšší soud dospěl k závěru o zjevné neopodstatněnosti formálně právně relevantní argumentace dovolání obviněného.

Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. Nejvyšší soud dovolání odmítne, jde-li o dovolání zjevně neopodstatněné. S ohledem na shora uvedené důvody Nejvyšší soud dovolání obviněného v souladu s citovaným ustanovením zákona odmítl. Za podmínek § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř. Nejvyšší soud takto rozhodl v neveřejném zasedání.
P o u č e n í : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný ( § 265n tr. ř. ).

V Brně dne 21. listopadu 2012

Předseda senátu :
 JUDr. Vladimír Veselý

Nejvyšší soud České republiky

Vrchního soudu v Olomouci

sp. zn. 6 To 23/2012

soudu odvolacího

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 39 T 2/2012

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Krajského soudu v Brně

sp. zn. 39 T 2/2012

§ 21 odst. 1 tr. zákoníku

§ 185 odst. 1, 2 písm. a ) tr. zákoníku

§ 205 odst. 1 písm. d ) tr. zákoníku

§ 234 odst. 1 tr. zákoníku

§ 185 odst. 3 tr. zákoníku

§ 43 odst. 1 tr. zákoníku

§ 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku

§ 228 odst. 1 tr. ř.

Vrchní soud v Olomouci

sp. zn. 6 To 23/2012

§ 258 odst. 1 písm. e ), odst. 2 tr. ř.

§ 259 odst. 3 tr. ř.

§ 185 odst. 3 tr. zákoníku

§ 43 odst. 1 tr. zákoníku

§ 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku

§ 256 tr. ř.

Vrchního soudu v Olomouci

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř

§ 2 tr. ř.

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

§ 234 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

Vrchního soudu v Olomouci

Krajského soudu v Brně

§ 265k odst. 1 tr. ř.

§ 265h odst. 2 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

§ 234 odst. 1 tr. zákoníku

§ 234 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyššího soudu

sp. zn. 8 Tdo 398/2011

sp. zn. 4 Tdo 884/2011

Ústavního soudu České republiky

Ústavní soud

sp. zn. IV. ÚS 37/03

§ 15 odst. 1 písm. b ) tr. zákoníku

§ 234 odst. 1 tr. zákoníku

§ 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř.

§ 39 tr. zákoníku

§ 265b odst. 1 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Nejvyššího soudu

§ 265r odst. 1 písm. c ) tr. ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. ř.

Vrchního soudu v Olomouci

sp. zn. 6 To 23/2012

§ 265a odst. 1, 2 písm. a ) tr. ř.

§ 265d odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

§ 265d odst. 2 tr. ř.

§ 265e odst. 1 tr. ř.

§ 265e odst. 3 tr. ř.

§ 265b tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 279/03

§ 2 odst. 5, 6 tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 449/03

Nejvyšší soud

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 73/03

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Dovolací soud

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 tr. ř.

soudem prvního stupně

§ 259 odst. 3, § 263 odst. 6, 7 tr. ř.

čl. 2 odst. 1 Protokolu č. 7 k Úmluvě

Dovolací soud

§ 265r odst. 7 tr. ř.

Nejvyšší soud

Nejvyšším soudem

Ústavního soudu

sp. zn. IV. ÚS 73/03

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 2 odst. 2, 5, 6, tr. ř.

§ 125 odst. 1 tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 681/04

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 5 Tdo 22/2007

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

dovolací soud

dovolací soud

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 15 Tdo 574/2006

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 1692/07

Nejvyšším soudem

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Ústavního soudu

dovolací soud

sp. zn. III. ÚS 282/03

Ústavní soud

sp. zn. III. ÚS 3272/07

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

§ 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř.

§ 38 až § 42 tr. zákoníku

§ 265b odst. 1 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. h ) tr. ř.

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 2866/07

Ústavní soud

§ 23 odst. 1 tr. zák.

§ 31 odst. 1, 2 tr. zák.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b tr. ř.

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 234 odst. 1 tr. zákoníku

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 234 odst. 1 tr. zákoníku

§ 15 odst. 1 písm. a ) tr. zákoníku

§ 15 odst. 1 písm. b ) tr. zákoníku

Nejvyššího soudu

sp. zn. 8 Tdo 398/2011

Nejvyšší soud

sp. zn. 4 Tdo 884/2011

Nejvyšší soud

§ 15 odst. 1 písm. b ) tr. zákoníku

soudu prvního stupně

§ 15 odst. 1 písm. b ) tr. zákoníku

§ 234 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265n tr. ř.