Typ rozhodnutí : ROZSUDEK
Heslo :
Dotčené předpisy : § 199 předpisu č. 65/1965Sb.
§ 91 předpisu č. 94/1963Sb.
§ 96 odst. 1 předpisu č. 94/1963Sb.
Kategorie rozhodnutí : C

 21 Cdo 1815/2003
ROZSUDEK

JMÉNEM REPUBLIKY

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Zdeňka Novotného a soudců JUDr. Ljubomíra Drápala a JUDr. Mojmíra Putny v právní věci žalobkyně M. J., zastoupené advokátkou, proti žalované S. L., a.s., za účasti K. p., a.s., jako vedlejšího účastníka na straně žalované, o náhradu nákladů na výživu pozůstalé manželky, vedené u Okresního soudu v Liberci pod sp. zn. 19 C 724/99, o dovolání žalobkyně proti rozsudku Krajského soudu v Ústí nad Labem – pobočky v Liberci ze dne 28. března 2003 č.j. 36 Co 526/2002-191, takto :

 I. Dovolání žalobkyně se zamítá.

II. Žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů dovolacího řízení.

 O d ů v o d n ě n í :

 Žalobkyně se domáhala, aby jí žalovaná zaplatila na náhradě nákladů na její výživu za dobu od 15.4.1999 do 31.8.2002 částku 273.740,- Kč s 8% úrokem z prodlení z částky 189.300,- Kč od 1.12.2001 do 31.8.2002 a „ dalším zákonným úrokem “ z částky 273.740,- Kč od 1.9.2002 do zaplacení a aby jí z tohoto důvodu platila od 1.9.2002 částku 9.380,- Kč měsíčně. Žalobu odůvodnila tím, že její manžel J. J. jako zaměstnanec žalované utrpěl dne 15.4.1999 pracovní úraz, na jehož následky téhož dne zemřel. Protože za odškodnění pracovního úrazu „ přinejmenším zčásti “ odpovídá žalovaná, náleží žalobkyni jako pozůstalé manželce ve smyslu ustanovení § 197 odst. 1 zák. práce náhrada nákladů na její výživu ve výši odpovídající „ rozdílu mezi tím, co by měla mít k dispozici “ ( tj. #190; součtu průměrného výdělku zemřelého ve výši 15.056,- Kč a jejího průměrného výdělku ve výši 11.000,- Kč, respektive po 30.6.2001 jejího starobního důchodu ve výši 7.559,- Kč ), „ a tím, co skutečně v jednotlivých měsících měla “ ( tj. její průměrný výdělek, respektive starobní důchod, a vdovský důchod ).

Žalovaná namítala, že podle ustanovení § 191 odst. 1 zák. práce se odpovědnosti za smrtelný pracovní úraz J. J. ( manžela pozůstalé žalobkyně ) zcela zprostila, neboť podle výsledků šetření inspektorátu bezpečnosti práce a Policie České republiky si jej poškozený přivodil v opilosti zcela vlastní vinou, přičemž opilost poškozeného byla jedinou příčinou pracovního úrazu.

Okresní soud v Liberci mezitímním rozsudkem ze dne 30.1.2001 č.j. 19 C 724/99-106 rozhodl, že „ základ žalobního nároku je zcela opodstatněn “. Dospěl k závěru, že „ za situace, kdy mechanismus zranění mohl vzniknout i jinak než žalovanou tvrzeným způsobem “, žalovaná neunesla důkazní břemeno ohledně tvrzení, že opilost poškozeného byla jedinou nebo, jednou z příčin smrtelného úrazu, a proto „ podle 190 ost. 1 zákoníku práce odpovídá za vzniklou škodu v plném rozsahu “.

K odvolání žalované Krajský soud v Ústí nad Labem – pobočka v Liberci rozsudkem ze dne 20.6.2001 č.j. 36 Co 183/2001-121 potvrdil rozsudek soudu prvního stupně „ ve správném znění, že žalovaná plně odpovídá za škodu vzniklou pracovním úrazem J. J. ze dne 15.4.1999 “. Podle názoru odvolacího soudu „ je sice skutečností “, že v rámci soudní pitvy byla zjištěna přítomnost alkoholu v krvi poškozeného zaměstnance a že podle jeho množství znalec hodnotí stav poškozeného před smrtí jako střední opilost, avšak k prokázání tvrzení žalované, že „ příčinou úrazu byl alkohol, je třeba nezvratného důkazu “. Jelikož takový důkaz „ navržen nebyl a nemůže jím být pouhé zjištění, že postižený zaměstnanec byl před úrazem ve stavu opilosti “ ( nelze totiž „ jednoznačně vyloučit “ takový úrazový děj, který nemá žádnou příčinnou souvislost s opilostí ), přisvědčil odvolací soud závěru soudu prvního stupně, že žalovaná neprokázala, že opilost byla jedinou, nebo jednou z příčin úrazu, a že z tohoto důvodu „ plně odpovídá ve smyslu § 190 odst. 1 zák. práce za škodu vzniklou pracovním úrazem J. J. “.

Okresní soud v Liberci poté rozsudkem ze dne 16.9.2002 č.j. 19 C 724/99-165 uložil žalované, aby zaplatila žalobkyni na náhradě nákladů na její výživu v době od 16.4.2000 do 20.11.2000 částku 13.670,- Kč a počínaje dnem 1.7.2001 částku 440,- Kč měsíčně, dále 7% úrok z částky 13.670,- Kč od 1.12.2001 do zaplacení a 4% úrok z částky 4.400,- Kč od 1.9.2002 do zaplacení; žalobu za období od 15.4.1999 do 15.4.2000 a od 21.11.2000 do 30.6.2001 a „ ve zbylém rozsahu “ ohledně příslušenství zamítl a za období od 16.4.2000 do 20.11.2000 žalobu zamítl „ v rozsahu 6.542,- Kč měsíčně a od 1.7.2001 nadále v rozsahu 8.940,- Kč měsíčně “; zároveň rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení a že žalovaná je povinna zaplatit České republice na účet Okresního soudu Liberec soudní poplatek ve výši 400,- Kč a „ náklady vzniklé vyplaceným znalečným a svědečným “ ve výši 4.734,50 Kč. Soud prvního stupně vycházel ze zjištění, že součet průměrného výdělku žalobkyně a jejího manžela v rozhodném období zjištěný podle ustanovení § 17 zákona č. 1/1992 Sb. činil 26.000,- Kč měsíčně. Protože - jak zdůraznil - rozsah nákladů na výživu pozůstalých se podle předpisů zákona o rodině stanoví tak, aby hmotná a kulturní úroveň obou manželů byla stejná, náleží každému z nich 13.000,- Kč, a protože žalobkyně dosahovala průměrného výdělku 11.000,- Kč, „ svědčí jí pro zachování shodné životní úrovně nárok na dorovnávací podíl v rozsahu 2.000,- Kč “. Za období od 15.4.1999 do 15.4.2000 a od 21.11.2000 do 30.6.2001, kdy žalobkyně „ měla náhradu nákladů uhrazenu zcela vdovským důchodem “, soud prvního stupně neshledal uplatněný nárok opodstatněným; za období od 16.4.2000 do 20.11.2000, kdy byla výplata vdovského důchodu přerušena, přiznal žalobkyni náhradu nákladů na její výživu ve výši 2.000,- Kč měsíčně ( celkem tedy 13.670,- Kč ) a od 1.7.2001, kdy žalobkyně nastoupila do starobního důchodu a její příjem tvořil starobní důchod ve výši 5.997,- Kč a redukovaný vdovský důchod ve výši 1.562,- Kč, náleží žalobkyni podle jeho názoru z tohoto titulu pouze 440,- Kč měsíčně, neboť „ od uznaného nároku 2.000,- Kč “ je třeba odečíst přiznaný vdovský důchod ve výši 1.562,- Kč.

K odvolání žalobkyně a vedlejšího účastníka Krajský soud v Ústí nad Labem – pobočka v Liberci rozsudkem ze dne 28.3.2003 č.j. 36 Co 526/2002-191 rozsudek soudu prvního stupně změnil tak, že žalovaná je povinna zaplatit žalobkyni na náhradě nákladů na její výživu za období od 16.4.1999 do 31.3.2003 částku 92.853,- Kč spolu s 7,5% úrokem z prodlení z částky 31.618,- Kč od 1.12.2001 do 30.9.2002 a z částky 69.468,- Kč od 1.10.2002 do zaplacení, a počínaje dnem 1.4.2003 měsíčně částku 4.010,- Kč; zamítl žalobu o zaplacení další částky 245.286,- Kč za období od 16.4.1999 do 31.3.2003, částky 5.370,- Kč měsíčně od 1.4.2003 a dalších úroků z prodlení a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů a že žalovaná je povinna zaplatit České republice na účet Okresního soudu Liberec soudní poplatek ve výši 900,- Kč, náhradu nákladů řízení ve výši 1.278,- Kč a „ doplatit “ soudní poplatek za odvolací řízení ve výši 500,- Kč. Odvolací soud se ztotožnil se závěrem soudu prvního stupně, že při určení výše náhrady na výživu pozůstalé manželky ( žalobkyně ) podle ustanovení § 199 odst. 2 zák. práce je třeba vycházet z hledisek uvedených v ustanoveních § 91 a § 96 odst.1 zákona o rodině, neboť v daném případě „ nebyly zjištěny žádné mimořádné okolnosti, které by odůvodňovaly přiznání náhrady na výživu žalobkyně ve vyšším ani nižším rozsahu než takovém, která představuje zásadně stejnou hmotnou a kulturní úroveň obou manželů “. Částku, kterou by žalobkyně – nebýt smrti manžela - měla do svého odchodu do starobního důchodu každý měsíc k dispozici, stanovil odvolací soud ve výši 13.028,- Kč ( respektive od 1.12.2000 ve výši 13.479,- Kč ), odpovídající jedné polovině ze součtu průměrného výdělku zemřelého ve výši 15.055,- Kč ( po valorizaci od 1.12.2000 ve výši 15.958,- Kč ) a průměrného výdělku žalobkyně ve výši 11.000,- Kč. Za dobu od 16.4.1999 do 16.4.2000 a od 21.11.2000 do 30.6.2001, kdy žalobkyně vedle svého průměrného měsíčního výdělku 11.000,- Kč pobírala vdovský důchod ve výši 4.285,- Kč, respektive 4.434,- Kč, pak stejně jako soud prvního stupně dovodil, že žalobkyni žádná náhrada nepřísluší, neboť „ je zřejmé, že v uvedeném období jí žádná ztráta nevznikla “. Za období od 16.4.2000 do 20.11.2000, kdy žalobkyni nebyl vyplácen vdovský důchod a pobírala pouze mzdu ve výši 11.000,- Kč ( a do 13.028,- Kč jí tak scházela měsíčně částka 2.028,- Kč ), odvolací soud přiznal žalobkyni celkem 14.526,- Kč. Pokud jde o období od 1.7.2001, kdy byl žalobkyni přiznán starobní důchod ve výši 5.997,- Kč a vedle něho i částečný vdovský důchod ve výši 1.562,- Kč, vycházel odvolací soud ze součtu průměrného výdělku zemřelého „ valorizovaného “ podle příslušných právních předpisů ( od 1.12.2000 na 15.958,- Kč, od 1.12.2001 na 16.692,- Kč a od 1.1.2003 na 17.142,- Kč ) a starobního důchodu žalobkyně. Protože žalobkyně měla v tomto období z #189; součtu těchto příjmů k dispozici pouze 5.997,- Kč, její nárok na výživu vůči manželovi by tak podle názoru odvolacího soudu do 30.11.2001 odpovídal částce 4.980,50 Kč, do 31.12.2002 částce 5.347,50 Kč od 1.1.2003 nadále částce 5.572,50 Kč; po odečtení vdovského důchodu ve výši 1.562,- Kč pak přísluší žalobkyni za období od 1.7.2001 do 31.3.2003 náhrada nákladů na její výživu v celkové výši 78.327,- Kč a počínaje dnem 1.4.2003 částka 4.010,- Kč měsíčně.

Proti tomuto rozsudku odvolacího soudu podala žalobkyně dovolání z důvodu „ dle ust. § 241a odst. 3 o.s.ř. “. Připustila, že závěr odvolacího soudu o tom, že rozsah náhrady je určen rozsahem výživného, které by jí náleželo podle § 91 a § 96 odst. 1 zákona o rodině, je správný, avšak podle jejího názoru „ to neznamená, že součet příjmů žalobkyně a zemřelého manžela má být aritmeticky rozdělen na polovinu “. Takový postup totiž „ zcela pomíjí výdaje, které žalobkyni v převážné míře zůstávají i po smrti manžela “ ( tj. výdaje na bydlení, provoz auta či podporování zdravotně těžce postižené starší dcery J. J. ), i skutečnost, že „ zemřelý manžel měl minimální osobní spotřebu, takže odčerpával minimum příjmů rodiny “. Žalobkyně v průběhu řízení vycházela z rozdělení součtu příjmů na čtyři díly, kdy po jednom dílu počítala sebe a manžela ( jejichž „ osobní potřeby byly skutečně nízké “ ) a dva díly na provoz domácnosti, který jí zůstává zachován i po smrti manžela, a „ jako spravedlivější se jí proto jeví předpoklad “, že by měla mít i po smrti manžela k dispozici #190; jejich společných příjmů a nikoli jen polovinu, jak předpokládají soudy obou stupňů. Dovolatelka má zato, že jí zvolený postup odpovídá judikatuře i „ hlediskům obsaženým v ust. § 199 zák. práce a komentáři k němu “. Navrhla, aby dovolací soud napadený rozsudek zrušil a aby věc vrátil odvolacímu soudu k dalšímu řízení.

Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací ( § 10a o.s.ř. ) po zjištění, že dovolání bylo podáno proti pravomocnému rozsudku odvolacího soudu oprávněnou osobou ( účastníkem řízení ) v zákonné lhůtě ( § 240 odst. 1 o.s.ř. ) a že jde o rozsudek, proti kterému je podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. a ) o.s.ř. dovolání přípustné, přezkoumal napadený rozsudek bez nařízení jednání ( § 243a odst. 1, věta první o.s.ř. ) a dospěl k závěru, že dovolání není opodstatněné.

 I když žalobkyně v dovolání uvedla že uplatňuje dovolací důvod podle ustanovení § 241a odst. 3 o.s.ř., z obsahu dovolání ( z vylíčení důvodů dovolání ) vyplývá, že nenapadá skutková zjištění, z nichž odvolací soud vychází, ale že podrobuje kritice pouze právní posouzení věci odvolacím soudem ( t.j. způsob, jakým odvolací soud vyložil ustanovení § 199 zák. práce a stanovil rozsah náhrady nákladů na výživu pozůstalé manželky ). Protože soud každý procesní úkon účastníka řízení ( tedy i vymezení dovolacího důvodu ) posuzuje podle jeho obsahu, i když byl nesprávně označen ( srov. ustanovení § 41 odst. 2 o.s.ř. ), nepředstavuje dovolání žalobkyně uplatnění dovolacího důvodu podle ustanovení § 241a odst. 3 o.s.ř., ale uplatnění dovolacího důvodu podle ustanovení § 241a odst. 2 písm. b ) o.s.ř.

 Projednávanou věc je třeba posuzovat - s ohledem na to, že se žalobkyně domáhá peněžitého plnění za období od 16.4.1999 - podle zákona č. 65/1965 Sb., zákoníku práce, ve znění zákonů č. 88/1968 Sb., č. 153/1969 Sb., č. 100/1970 Sb., č. 20/1975 Sb., č. 72/1982 Sb., č. 111/1984 Sb., č. 22/1985 Sb., č. 52/1987 Sb., č. 98/1987 Sb., č. 188/1988 Sb., č. 3/1991 Sb., č. 297/1991 Sb., č. 231/92 Sb., č. 264/1992 Sb., č. 590/1992 Sb., č. 37/1993 Sb., č. 74/1994 Sb., č. 118/1995 Sb., č. 287/1995 Sb. a č. 138/1996 Sb., tedy podle zákoníku práce ve znění účinném do 30.9.1999 ( dále jen „ zák. práce “ ).

Podle ustanovení § 197 odst.1 písm. c ) zák. práce jestliže zaměstnanec následkem pracovního úrazu nebo nemoci z povolání zemřel, je zaměstnavatel povinen v rozsahu své odpovědnosti poskytnout náhradu nákladů na výživu pozůstalých.

Podle ustanovení § 199 odst.1 zák. práce náhrada na výživu pozůstalých přísluší pozůstalým, kterým zemřelý výživu poskytoval nebo byl povinen poskytovat.

Podle ustanovení § 199 odst. 2 zák. práce při výpočtu této náhrady se vychází z průměrného výdělku zemřelého, náhrada nákladů na výživu všech pozůstalých nesmí však úhrnem převýšit částku, do které by příslušela zemřelému náhrada za ztrátu na výdělku podle § 195 a nesmí být poskytována déle, než by příslušela zemřelému podle § 195 odst. 4.

Podle ustanovení § 199 odst.3 zák. práce náhrada nákladů přísluší, pokud není uhrazena dávkami důchodového zabezpečení poskytovanými z téhož důvodu.

Nárok na náhradu nákladů na výživu pozůstalých představuje dílčí nárok na náhradu škody z pracovního úrazu ( nemoci z povolání ), který přísluší pozůstalým, vůči nimž měl zemřelý zaměstnanec vyživovací povinnost podle zákona o rodině nebo jimž výživu ve skutečnosti fakticky poskytoval. V posuzovaném případě je žalobkyně z hlediska ustanovení § 199 odst.1 zák. práce osobou, které byl zemřelý J. J. jako své manželce povinen poskytovat výživu. Soudní praxe, která již v minulosti odmítla způsob výpočtu této náhrady pomocí tzv. „ dílové teorie “, vychází z názoru ( ze kterého vycházejí rovněž soudy obou stupňů v dané věci ), že rozsah náhrady nákladů na výživu pozůstalých je určen rozsahem výživného, které jim náleží podle hledisek zákona o rodině ( srov. například právní názor vyjádřený ve zhodnocení rozhodování soudů o odškodňování pracovních úrazů a nemocí z povolání, schválený občanskoprávním kolegiem býv. Nevyššího soudu ČSR dne 27.1.1975, sp. zn. Cpj 37/74, uveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 11 na str. 56, roč. 1976, a rozsudek býv. Nejvyššího soudu ČSR ze dne 25.4.1972 sp. zn. 2 Cz 7/72, uveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 14, roč. 1973 ).

 Ve vztahu k nároku pozůstalého manžela to znamená, že rozsah náhrady nákladů na jeho výživu je určen rozsahem výživného, které mu náleží ve smyslu ustanovení § 91 a § 96 odst.1 zák. o rodině. Ustanovení § 199 odst. 2 zák. práce pak určuje možnosti a schopnosti zemřelého k plnění výživného, jde-li o jeho výdělek u zaměstnavatele, ve výši jeho průměrného výdělku [s přihlédnutím k jeho případnému zvýšení - tzv. valorizaci ( srov. rozsudek Nejvyššího soudu České republiky ze dne 22.10.2002 sp. zn. 21 Cdo 773/2002, uveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 38, roč. 2003 )], a současně stanoví, že náhrada nákladů na výživu všech pozůstalých nesmí úhrnem převýšit částku, do které by příslušela zemřelému náhrada za ztrátu na výdělku podle ustanovení § 195 zák. práce, a že může být poskytována pozůstalým pouze do doby, do níž by zemřelému nejdéle příslušela náhrada za ztrátu na výdělku podle ustanovení § 195 zák. práce, tedy nejdéle do konce kalendářního měsíce, v němž by zemřelý dovršil 65 let věku.

Z uvedeného je zřejmé, že při určení výše náhrady nákladů na výživu pozůstalého manžela musí být mimo jiné přihlédnuto ke schopnostem a možnostem zemřelého ( určenými výší jeho průměrného výdělku – srov. § 199 odst. 2 zák. práce ), k odůvodněným potřebám druhého manžela [určenými zejména jeho osobními a majetkovými poměry, výší důchodu přiznaného z titulu smrtelného pracovního úrazu ( nemoci z povolání ) a výší jeho vlastních příjmů ( ze zaměstnání, podnikání či ve formě důchodu z jeho důchodového pojištění )] a k péči o společnou domácnost. Rozsah, v jakém zemřelý byl povinen poskytovat výživné, se stanoví tak, aby hmotná a kulturní úroveň obou manželů byla zásadně stejná.

Uvedená hlediska zásadně stejné hmotné a kulturní úrovně obou manželů nemusí být vždy naplněna – a v tom lze s dovolatelkou souhlasit – tak, že by součet příjmů zemřelého zaměstnance a pozůstalého manžela měl být „ aritmeticky rozdělen na polovinu “. Tento postup, jestliže by byl aplikován bez přihlédnutí k okolnostem konkrétního případu, by byl stejně nesprávný, jako tzv. dílová teorie, neboť by stejně jako tato teorie vycházel z mechanických hledisek spočívajících v podstatě na mechanickém rozdělování výdělku zemřelého, resp. součtu výdělků, na určité díly. V posuzovaném případě však odvolací soud – jak se podává z odůvodnění napadeného rozsudku – vycházel ze skutkových okolností vlastních projednávané věci a teprve na základě zjištění, že „ nebyly zjištěny žádné mimořádné okolnosti, které by odůvodňovaly přiznání náhrady na výživu žalobkyně ve vyšším ani nižším rozsahu, než v takovém, který představuje zásadně stejnou hmotnou a kulturní úroveň obou manželů “, akceptoval výsledek úvah soudu prvního stupně. Postup odvolacího soudu při určení rozsahu náhrady nákladů na výživu žalobkyně je za tohoto stavu jen zdánlivě mechanický, neboť vzal v úvahu všechny skutečnosti, které jsou v daném případě významné pro určení vyživovací povinnosti mezi manžely podle hledisek uvedených v ustanovení § 91 a § 96 zák. o rodině.

Z uvedeného vyplývá, že rozsudek odvolacího soudu je z hlediska uplatněného dovolacího důvodu správný. Protože nebylo zjištěno ( a ani dovolatelkou tvrzeno ), že by rozsudek odvolacího soudu byl postižen vadou uvedenou v ustanovení § 229 odst.1, § 229 odst. 2 písm. a ) a b ) a § 229 odst. 3 o.s.ř. nebo jinou vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, Nejvyšší soud České republiky dovolání žalobkyně podle ustanovení § 243b odst. 2, části věty před středníkem o.s.ř. zamítl.

O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle ustanovení § 243b odst. 5, věty první, § 224 odst. 1 a § 151 odst. 1, věty první o.s.ř., neboť žalobkyně s ohledem na výsledek řízení na náhradu svých nákladů nemá právo a žalované v dovolacím řízení žádné náklady, které by byly účelně vynaloženy na obranu jejího práva, nevznikly ( § 142 odst. 1 o.s.ř. ).

 Proti tomuto rozsudku není opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 5. února 2004

JUDr. Zdeněk Novotný, v. r.

předseda senátu

§ 199 předpisu č. 65/1965Sb.

§ 91 předpisu č. 94/1963Sb.

§ 96 odst. 1 předpisu č. 94/1963Sb.

21 Cdo 1815/2003

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Liberci

sp. zn. 19 C 724/99

č.j. 36 Co 526/2002-191

§ 197 odst. 1 zák. práce

§ 191 odst. 1 zák. práce

Okresní soud v Liberci

č.j. 19 C 724/99-106

190 ost. 1 zákoníku práce

č.j. 36 Co 183/2001-121

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 190 odst. 1 zák. práce

Okresní soud v Liberci

č.j. 19 C 724/99-165

Okresního soudu

Soud prvního stupně

§ 17 zákona č. 1/1992 Sb.

soud prvního stupně

č.j. 36 Co 526/2002-191

soudu prvního stupně

Okresního soudu

Odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 199 odst. 2 zák. práce

§ 91 a § 96 odst.1 zákona o rodině

odvolací soud

soud prvního stupně

odvolací soud

odvolací soud

odvolacího soudu

odvolacího soudu

§ 241a odst. 3 o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 91 a § 96 odst. 1 zákona o rodině

§ 199 zák. práce

dovolací soud

odvolacímu soudu

Nejvyšší soud České republiky

soud dovolací

§ 10a o.s.ř.

odvolacího soudu

§ 240 odst. 1 o.s.ř.

§ 237 odst. 1 písm. a ) o.s.ř.

§ 243a odst. 1, věta první o.s.ř.

§ 241a odst. 3 o.s.ř.

odvolací soud

odvolacím soudem

odvolací soud

§ 199 zák. práce

§ 41 odst. 2 o.s.ř.

§ 241a odst. 3 o.s.ř.

§ 241a odst. 2 písm. b ) o.s.ř.

č. 65/1965 Sb.

ve znění zákonů

č. 88/1968 Sb.

č. 153/1969 Sb.

č. 100/1970 Sb.

č. 20/1975 Sb.

č. 72/1982 Sb.

č. 111/1984 Sb.

č. 22/1985 Sb.

č. 52/1987 Sb.

č. 98/1987 Sb.

č. 188/1988 Sb.

č. 3/1991 Sb.

č. 297/1991 Sb.

č. 231/92 Sb.

č. 264/1992 Sb.

č. 590/1992 Sb.

č. 37/1993 Sb.

č. 74/1994 Sb.

č. 118/1995 Sb.

č. 287/1995 Sb.

č. 138/1996 Sb.

zákoníku práce

ve znění účinném do 30.9.1999

§ 197 odst.1 písm. c ) zák. práce

§ 199 odst.1 zák. práce

§ 199 odst. 2 zák. práce

§ 195

§ 195 odst. 4

§ 199 odst.3 zák. práce

§ 199 odst.1 zák. práce

Nevyššího soudu ČSR

sp. zn. Cpj 37/74

Nejvyššího soudu ČSR

sp. zn. 2 Cz 7/72

§ 91 a § 96 odst.1 zák. o rodině

§ 199 odst. 2 zák. práce

Nejvyššího soudu

sp. zn. 21 Cdo 773/2002

§ 195 zák. práce

§ 195 zák. práce

§ 199 odst. 2 zák. práce

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 91 a § 96 zák. o rodině

odvolacího soudu

odvolacího soudu

Nejvyšší soud České republiky

§ 142 odst. 1 o.s.ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Jiřího Nykodýma a soudců Stanislava Balíka a Dagmar Lastovecké o ústavní stížnosti stěžovatele R. V., zastoupeného JUDr. Michalem Račokem, advokátem, se sídlem Štěpánská 49/633, 110 00 Praha 1, směřující proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 10. prosince 2010, č. j. 14 Co 425/2010-142, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.
1. Stěžovatel se podanou ústavní stížností domáhá zrušení v záhlaví uvedeného rozhodnutí s tvrzením, že jím bylo porušeno jeho ústavně zaručené právo na spravedlivý proces ve smyslu čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), jakož i právo na právní slyšení podle čl. 38 odst. 2 Listiny.

2. Krajský soud v Ostravě rozsudkem ze dne 10. prosince 2010, č. j. 14 Co 425/2010-142, v řízení o výživném částečně změnil rozsudek soudu prvního stupně a na jedné straně korigoval jeho rozhodnutí tak, že výživné na dvě nezletilé děti otci ( stěžovateli ) oproti rozhodnutí soudu prvního stupně mírně snížil ( dle specifikace ve výroku I. ), avšak na druhé straně tento rozsudek změnil tak, že otci uložil povinnost zaplatit nedoplatek na výživném vzniklý zvýšením výživného od 8. února 2007 do 31. prosince 2010 ve výši 129.500 Kč na nezletilého R. a ve výši 96.525 na nezletilou K. do 3 dnů od doručení rozhodnutí k rukám matky ( oproti platbě v pravidelných měsíčních splátkách, které otci povolil soud prvního stupně ). Odvolací soud se ztotožnil se závěrem soudu prvního stupně o nutnosti zvýšení výživného oproti stavu před návrhem na jeho zvýšení. Snížení soudem prvního stupně zvýšeného výživného odůvodnil příjmovými poměry otce v rozhodném období. Neuznal s poukazem na § 98 odst. 1 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů, námitku otce, že je výživné možné zvyšovat toliko do budoucna a nepřihlédl ani k námitkám otce, že má vysoké splátky hypotéky, takže tak vysoké výživné nemůže hradit. Odvolací soud se vyslovil i k otázce splatnosti výživného. V této souvislosti uvedl, že v řízení vyšlo najevo, že na zvýšené výživné otec dosud ničeho nezaplatil, a proto rozhodl o splatnosti podle § 160 odst. 1 a 4 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "o. s. ř." ), přičemž poukázal na to, že otec nevyužil dobrodiní splátek poskytnuté soudem prvního stupně.

II.
3. Stěžovatel v ústavní stížnosti namítá porušení shora uvedených ústavně zaručených práv, kterého se měl dopustit odvolací soud zejména tím, že vydal nepředvídatelné rozhodnutí, které je navíc nesrozumitelné a nepřezkoumatelné, takže je projevem libovůle. Stěžovatel vytýká odvolacímu soudu, že řádně neodůvodnil, co jej vedlo ke změně náhledu na splatnost dlužného výživného. V této souvislosti podotýká, že odvolací soud přejal skutková zjištění soudu prvního stupně, přesto však jeho rozhodnutí změnil na základě odlišného právního posouzení, aniž by však účastníky řízení s tímto odlišným právním názorem seznámil. Pokud takto odvolací soud rozhodl, postupoval v rozporu s ustálenou judikaturou Ústavního soudu v otázce předvídatelnosti, resp. v otázce překvapivosti rozhodnutí ( viz rozhodnutí Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 2502/09 a I. ÚS 113/02 ).

III.
4. Ústavní soud se nejdříve zabýval otázkou, zda jsou naplněny předpoklady meritorního projednání ústavní stížnosti [§ 42 odst. 1, 2 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" )], a dospěl k závěru, že se jedná o zjevně neopodstatněný návrh ve smyslu § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu. Uvedené ustanovení v zájmu racionality a efektivity řízení před Ústavním soudem dává tomuto soudu pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem, přičemž jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního, kdy Ústavní soud může obvykle rozhodnout bez dalšího, jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti. Směřuje-li pak ústavní stížnost proti rozhodnutí orgánu veřejné moci, považuje ji Ústavní soud zpravidla za zjevně neopodstatněnou, jestliže napadené rozhodnutí není vzhledem ke své povaze, namítaným vadám svým či vadám řízení, které jeho vydání předcházelo, způsobilé porušit základní práva a svobody stěžovatele, tj. kdy ústavní stížnost postrádá ústavněprávní dimenzi. Zjevná neopodstatněnost ústavní stížnosti, přes její ústavněprávní dimenzi, může rovněž vyplynout z předchozích rozhodnutí Ústavního soudu, řešících shodnou či obdobnou právní problematiku.

5. Ústavní soud již mnohokrát ve svých rozhodnutích konstatoval, že není součástí obecné soudní soustavy a nepřísluší mu proto právo vykonávat dohled nad rozhodovací činností obecných soudů. Do rozhodovací činnosti obecných soudů je Ústavní soud oprávněn zasáhnout pouze tehdy, došlo-li jejich pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byl stěžovatel účastníkem, k porušení základních práv a svobod zaručených ústavním zákonem. Vzhledem k tomu, že stěžovatel se dovolával ochrany svých základních práv obsažených v Listině, přezkoumal Ústavní soud v tomto směru napadená rozhodnutí, a dospěl k závěru, že podaný návrh je zjevně neopodstatněný.

6. Stěžovatel brojí především proti z jeho pohledu překvapivému rozhodnutí odvolacího soudu, který změnil rozhodnutí soudu prvního stupně, aniž by se svým názorem seznámil účastníky řízení. V daném případě je třeba vycházet z toho, že řízení ve věci péče o nezletilé, kam samozřejmě řízení o výživě nezletilých dětí spadá, je vybudováno na odlišných principech, než běžné řízení sporné. Základním hlediskem ve věcech péče o nezletilé je hledisko nejlepšího zájmu nezletilých dětí. Z toho pohledu je třeba nahlížet na postup a rozhodování obecných soudů ve věcech výživného. Tímto hlediskem a výše uvedeným charakterem řízení o výživném jsou pak determinovány i některé procesní instituty, které by se jinak v normálním sporném řízení uplatňovaly.

7. Z napadeného rozhodnutí vyplývá, že odvolací soud vyšel ze skutkových zjištění soudu prvního stupně. Na jejich základě, jakož i s ohledem na další okolnosti věci přehodnotil jednak závěry soudu prvního stupně o výši výživného ( které oproti jeho rozhodnutí snížil ) a jednak dospěl i k odlišnému závěru ohledně splatnosti výživného. Přestože je odůvodnění odvolacího soudu stručné, nelze hovořit o libovůli v rozhodování ani o překvapivém rozhodnutí. Odvolací soud vyšel ze zjištění, že stěžovatel dosud na zvýšeném výživném nic nezaplatil, a proto mu odepřel dobrodiní splátek, které mu poskytl soud prvního stupně. V dané věci byly u odvolacího soudu splněny podmínky pro změnu rozhodnutí soudu prvního stupně podle § 220 odst. l o. s. ř. Nejedná se tedy o překvapivé rozhodnutí ve smyslu judikatury Ústavního soudu, na kterou stěžovatel odkazoval. Předvídatelnost soudního řízení v praxi jistě neznamená stav, kdy by účastníci měli znát výsledný závěr soudu o projednávané věci předtím, než je vysloven v jeho rozhodnutí. Takový postup by byl v rozporu především principem rovnosti účastníků.

8. S ohledem na výše uvedené Ústavní soud nezjistil, že by v daném případě došlo k porušení ústavním pořádkem garantovaných práv stěžovatele, a proto ústavní stížnost mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu, jako návrh zjevně neopodstatněný odmítl.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu n e n í odvolání přípustné.

V Brně dne 30. srpna 2011

Jiří Nykodým v. r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 14 Co 425/2010-142

čl. 38 odst. 2 Listiny

Krajský soud v Ostravě

č. j. 14 Co 425/2010-142

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

Odvolací soud

soudu prvního stupně

soudem prvního stupně

§ 98 odst. 1 zákona č. 94/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Odvolací soud

§ 160 odst. 1 a 4 zákona č. 99/1963 Sb.

soudem prvního stupně

odvolací soud

odvolacímu soudu

odvolací soud

soudu prvního stupně

odvolací soud

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. I. ÚS 2502/09

I. ÚS 113/02

Ústavní soud

§ 42 odst. 1, 2 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavním soudem

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

odvolací soud

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Odvolací soud

soud prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 220 odst. l o. s. ř.

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dnešního dne bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně o ústavní stížnosti stěžovatele 1 ) Ing. R. Š. a 2 ) nezl. J. V., obou právně zastoupených Mgr. Janem Kutějem, advokátem, se sídlem Preslova 1269/17, 150 00 Praha 5, proti rozsudku Krajského soudu v Ústí nad Labem - pobočky v Liberci, ze dne 24. 6. 2009 č. j. 29 Co 698/2007-1188 a rozsudku Okresního soudu v České Lípě ze dne 10. 9. 2007 č. j. P 360/2002-863, za účasti Krajského soudu v Ústí nad Labem - pobočky v Liberci a Okresního soudu v České Lípě, jako účastníků řízení, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Včas a řádně podanou ústavní stížností stěžovatelé napadli v záhlaví tohoto usnesení specifikovaná rozhodnutí obecných soudů a navrhli Ústavnímu soudu jejich zrušení pro rozpor s jejich základními právy zaručenými čl. 36, čl. 37 odst. 3 a čl. 38 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ); dále mělo dojít k porušení čl. 1, čl. 2 odst. 2 Listiny a čl. 2, čl. 4 a čl. 90 Ústavy.

Z ústavní stížnosti, jejích příloh a z kopií listin, které si Ústavní soud zhotovil ze spisu Okresního soudu v České Lípě sp. zn. P 360/2002, zjistil Ústavní soud následující :

Okresní soud v České Lípě svým rozsudkem ze dne 10. 9. 2007 č. j. P 360/2002-863 rozhodl tak, že výrokem I. zamítl návrh stěžovatele ( otce ) na svěření nezl. syna J. do výchovy otce; výrokem II. zamítl návrh stěžovatele na změnu příjmení nezl. J. z V. na Š.; výrokem III. rozhodl o úpravě styku stěžovatele s nezl. J.; výrokem IV. zvýšil výživné pro nezl. J. s účinností od 1. 9. 2006 na částku 5.000,- Kč měsíčně; výrokem V. rozhodl o dlužném výživném za období od 1. 9. 2006 do 31. 8. 2007; a výrokem VI. rozhodl o nákladech řízení.

Krajský soud v Ústí nad Labem - pobočka v Liberci svým rozsudkem ze dne 24. 6. 2009 č. j. 29 Co 698/2007-1188 k odvolání stěžovatele rozhodl tak, že výrokem I. potvrdil prvostupňový rozsudek ve výrocích I., II. a III.; výrokem I. změnil výroky IV. a V. rozsudku soudu prvního stupně ohledně výživného tak, že stěžovateli zvýšil výživné od 1. 9. 2006 na částku 4.000,- Kč měsíčně, vyjma období od února 2008 do března 2009, a rozhodl o dlužném výživném; výrokem III. rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení; a výrokem IV. rozhodl o povinnosti stěžovatele zaplatit České republice na nákladech zálohovaných státem částku 12.160,- Kč v určené lhůtě.

Ve výroku potvrzovacím krajský soud vyšel z obsáhlého dokazování před soudem prvního stupně a dokazování dále doplnil znaleckým posudkem z oboru školství a kultury, odvětví psychologie. Ohledně návrhu na změnu výchovy odkázal ve smyslu § 28 zákona o rodině na nutnost změn v poměrech oproti rozsudku z roku 2001, které však po provedeném dokazování neshledal. Pro změnu příjmení nezletilého, jak bylo určeno dřívějším rozsudkem, rovněž soud neshledal důvody. Ohledně určení rozsahu styku stěžovatele s nezletilým krajský soud konstatoval, že výrok soudu prvního stupně respektoval zájem nezletilého na tom, aby byl v co nejčastějším kontaktu s otcem, k němuž má nezletilý, stejně jako k matce, vytvořen silný citový vztah.

Ve vztahu k výroku II., jímž bylo zvýšeno výživné na nezl. J., krajský soud poukázal na obsáhlé dokazování provedené soudem prvního stupně a dokazování dále doplnil. Uzavřel, že soud prvního stupně zvýšil stěžovateli výživné nepřiměřeně, přičemž nově výživné stanovil na 4.000,- Kč. Ve vztahu k výroku IV. krajský soud uvedl, že provedení důkazu znaleckým posudkem si vyžádala tvrzení stěžovatele, která neobstála, pročež krajský soud aplikoval § 148 odst. 1 a § 211 o. s. ř.

Napadeným rozhodnutím stěžovatelé vytýkají, že řízení jim předcházející je stiženo řadou vad, nezákonností a protiústavností, které ani krajský soud nenapravil. Stěžovatel 1 ) vytýká krajskému soudu, že neuložil soudu prvního stupně, aby rozhodl o předběžné vykonatelnosti výroků I., II. a III. rozsudku soudu prvního stupně. Dále že se nevyrovnal se skutečností, že jsou, podle slov stěžovatele, vedena dvě souběžná řízení o výživném z roku 2003 a 2006, a s námitkou právního zastoupení otce, který v řízení o změně výživného z roku 2003 byl zastoupen advokátem, tento však nebyl k jednání soudu prvního stupně přizván. Stěžovatel zpochybňuje znalecký posudek a osobu znalkyně, kterou považuje za nezkušenou a neznámou, neboť dosud zhotovila pouze 13 posudků. Stěžovateli bylo při jednání odvolacího soudu dne 27. 11. 2008 odňato slovo a byl vybídnut ke zpracování otázek písemně. K tomu však soud nikdy nevydal usnesení, jež by stěžovateli uložilo povinnost zaslat písemně další otázky, což stěžovatel považuje za porušení § 168 odst. 2 o. s. ř. Stěžovateli tak bylo upřeno právo vyjádřit se k prováděnému důkazu a navrhnout přezkum posudku jiným znalcem. Krajský soud stěžovateli nepřipustil odvolání proti usnesení o složení zálohy, ani vůči usnesením ve věci ustanovení znalce. Krajský soud stěžovateli nezaslal usnesení ze dne 25. 3. 2005 ve věci soudního poplatku. Za "tragické" považuje stěžovatel vydání dvou usnesení ve věci předběžného opatření ze dne 8. 12. 2008 ( č. l. 1119 ) a ze dne 3. 4. 2009 ( č. l. 1146 ), které měl vydat věcně nepříslušný soud a zároveň měl stěžovateli upřít možnost opravného prostředku. Usnesením Krajského soudu v Ústí nad Labem - pobočky v Liberci ze dne 3. 4. 2009 č. j. 29 Co 698/2007-1146 měl být nezletilý J. vytržen z rodinného prostředí, což se nepříznivě odrazilo v životě otce i syna. Stěžovatel dále zpochybnil rozsah dokazování ve vztahu ke zjištění majetkových a příjmových poměrů otce i matky. Krajský soud měl dále rozhodnout rozsudkem, navzdory tomu, že několik dní před tím byla stěžovatelem doručena námitka podjatosti vůči celému senátu. Zároveň se z jednání stěžovatel i právní zástupce řádně omluvili; rozsudek tak byl vynesen v jejich nepřítomnosti. V závěru stěžovatelé navrhli, aby Ústavní soud, ve smyslu § 83 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), uložil České republice povinnost nahradit náklady zastoupení. Dále navrhli, aby Ústavní soud odložil vykonatelnost napadených rozhodnutí. V pozdějším podání, které podal stěžovatel 1 ) sám, a nikoliv prostřednictvím advokáta, zpochybnil stěžovatel výrok IV. rozsudku krajského soudu, s tím, že krajský soud zohlednil neúspěch stěžovatele ve věci, ačkoliv se jednalo o řízení, které bylo možno zahájit i bez návrhu.

II.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud připomíná, že jeho úkolem je ochrana ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ). Není součástí soustavy obecných soudů a nepřísluší mu právo dozoru nad rozhodovací činností obecných soudů. Do rozhodovací činnosti obecných soudů je oprávněn zasáhnout pouze tehdy, byla-li jejich pravomocným rozhodnutím porušena základní práva a svobody chráněné ústavním pořádkem České republiky.

Stěžovatelé v ústavní stížnosti předložili řadu námitek z oblasti procesního průběhu řízení a hodnocení důkazů obecnými soudy. Žádná z nich však nemá ústavněprávní charakter a z části ani nesměřují proti napadeným rozhodnutím. Nutno stěžovateli 1 ) a jeho právnímu zástupci především připomenout, že ne každé porušení jednoduchého práva ( zákona ) znamená zároveň porušení práva základního, zvláště pokud se jedná o taková pochybení, která lze v průběhu dalšího řízení odstranit a zhojit, resp. překonat pozdějším procesním vývojem ve věci. K jednotlivým stížnostním bodům uvádí Ústavní soud následující :

K námitce, týkající se postupu soudu prvního stupně v otázce předběžné vykonatelnosti ( části ) rozsudku, konstatuje Ústavní soud, že tato námitka se neváže k napadeným rozhodnutím, přesněji řečeno není zřejmé, proč by ústavnost napadeného rozhodnutí, rozhodl-li ve věci meritorně pravomocně odvolací soud, měla být dotčena. Jinými slovy řečeno, pokud stěžovatel tvrdí, že soud prvního stupně něco protiprávně neučinil, jakým způsobem by došlo k nápravě závadného stavu a ochraně základních práv stěžovatele zrušením konečného rozhodnutí ve věci. Ani k námitce údajného souběhu dvou řízení o změně výživného stěžovatel neargumentuje, jakým konkrétním způsobem by měla být eventuálním porušením § 83 odst. 1 o. s. ř. porušena jeho základní práva za situace, kdy ani netvrdí, že by v druhém řízení soud jednal, resp. že by v něm bylo rozhodováno o jeho právech a povinnostech. V tomto ohledu si Ústavní soud neměl důvod ověřovat, zda došlo ke sloučení obou řízení při jednání před okresním soudem dne 28. května 2007, jak stěžovatel okrajově připouští. Rovněž tvrzená skutečnost, že v řízení před okresním soudem byl stěžovatel 1 ) zastoupen advokátem, který na blíže nespecifikované jednání soudu nebyl přizván, neznamená sama o sobě porušení základních práv a důvod pro zrušení napadených rozhodnutí, neboť tento eventuální procesní deficit bylo možno odstranit v průběhu dalšího řízení, které probíhalo po dobu několika let. Ani v tomto ohledu stěžovatel 1 ) neuvádí, jakým konkrétním způsobem měla být porušena jeho základní práva, zda se toto eventuální procesní pochybení promítlo do výsledku řízení, zda byl takto např. zkrácen na právu navrhovat důkazy či se k provedeným důkazům v řízení před soudem prvního stupně vyjadřovat apod.

Pokud stěžovatel 1 ) zpochybňuje znalecký posudek provedený v řízení před krajským soudem, konstatuje Ústavní soud, že z tvrzené skutečnosti, že znalkyně dosud zpracovala - podle názoru stěžovatele - málo znaleckých posudků, neplyne sama o osobě žádná další ( ústavněprávní ) konsekvence. Pokud fakticky stěžovatel nesouhlasí s obsahem znaleckého posudku a s hodnotícími závěry, které krajský soud ze znaleckého posudku učinil, odkazuje Ústavní soud na § 132 o. s. ř. a zásadu volného hodnocení důkazů, kterou se krajský soud v předložené věci řídil. Z odůvodnění napadeného rozsudku krajského soudu je zcela konkrétně seznatelné, jakým způsobem krajský soud se závěry znaleckého posudku pracoval a proč námitky stěžovatele 1 ) odmítl ( str. 3 a 4 rozsudku ). Ve vztahu k související námitce stěžovatele 1 ), že mu nebylo umožněno klást znalkyni otázky, si Ústavní soud opatřil kopii protokolu o jednání před odvolacím soudem ze dne 27. 11. 2008, z něhož plyne, že stěžovatel 1 ) znalkyni kladl řadu otázek, přičemž k dotazu soudu souhlasil s tím, že otázky na znalkyni zpracuje písemně. Za přiměřenou lhůtu stěžovatel 1 ) označil lhůtu patnácti dnů. Znalkyně s tímto postupem rovněž souhlasila. Odvolací soud následně odročil jednání "na neurčito, za účelem zpracování otázek na znalkyni a vypracování odpovědí na otcem položené otázky". Z podané ústavní stížnosti nikterak neplyne, že by tak stěžovatel skutečně učinil, tedy že by krajskému soudu otázky na znalkyni skutečně zaslal. Krajskému soudu pak v této souvislosti vytýká, že "nikdy nevydal usnesení, jež by otci ukládalo povinnost, aby zaslal písemně další otázky, jak mu ukládá § 168 odst. 2 o. s. ř.", a bez dalšího rozhodl. K tomu dodává Ústavní soud, že z uvedeného ustanovení neplyne povinnost soudu ukládat usnesením stěžovateli vyjadřovat se k provedeným důkazům. Z citovaného protokolu plyne, že stěžovatel s navrženým postupem, dle něhož měl nejprve zaslat dotazy písemně, souhlasil; pokud této možnosti nevyužil, nelze hovořit o porušení práva na spravedlivý proces, resp. práva vyjádřit se ke všem prováděným důkazům. Pokud navíc krajský soud rozhodl napadeným rozsudkem až dne 24. června 2009, lze i lhůtu, kterou měl stěžovatel 1 ) k dispozici, považovat za více než dostačující.

V rovině pouhé polemiky s hodnocením důkazů je i zpochybňování závěrů krajského soudu ve vztahu k výši příjmových a majetkových poměrů otce i matky. I zde však jsou závěry krajského soudu přesvědčivě a logicky odůvodněny ( str. 4 a 5 rozsudku ) a porušení základních práv stěžovatele nic nenasvědčuje.

Námitka, směřující proti tomu, že krajský soud "nepřipustil" odvolání proti usnesením o složení zálohy a o ustanovení znalce, aniž by bylo třeba dalších úvah Ústavního soudu o přípustnosti takových prostředků dle občanského soudního řádu, se zjevně týká jiných usnesení než nyní napadených rozsudků. Stejně jako v předchozích bodech, i zde Ústavní soud postrádá ústavněprávní argumentaci, jak byla základní práva stěžovatele dotčena v konkrétní věci, k čemuž nepostačuje obecný poukaz na "zásadu dvojinstančnosti". Stejně tak námitka, že usnesení ve věci soudního poplatku ze dne 25. 3. 2005 nebylo ke dni podání ústavní stížnosti doručeno zástupci stěžovatele, postrádá vazbu na ústavnost napadených rozsudků.

Pokud dále stěžovatel brojí proti předchozím řízením ve věci předběžného opatření, konstatuje Ústavní soud, že rovněž ani tyto námitky nesměřují proti napadeným rozsudkům, když je zároveň Ústavnímu soudu z vlastní činnosti známo, že proti pozdějšímu ze zpochybňovaných usnesení ( usnesení Krajského soudu v Ústí nad Labem - pobočky v Liberci ze dne 3. 4. 2009 č. j. 29 Co 698/2007-1146 ) stěžovatel podal ústavní stížnost, která však byla Ústavním soudem usnesením ze dne 24. Září 2009 sp. zn. II. ÚS 1349/09 odmítnuta jako zjevně neopodstatněná.

Konečně stěžovatel namítá, že krajský soud rozhodl napadeným rozsudkem navzdory tomu, že krátce před nařízeným odvolacím jednáním, a to podáním došlým dne 18. 6. 2009, vznesl stěžovatel námitku podjatosti vůči všem členům senátu. Krajský soud jednak odkázal na to, že o stejné námitce stěžovatele, směřující vůči dvěma členkám senátu, rozhodl již dne 27. února 2009 pod sp. zn. Nco 3/2009-1132 Vrchní soud v Praze, a jednak poukázal na to, že podle ustanovení § 15b odst. 2 o. s. ř. nemá povinnost předložit námitku nadřízenému soudu, byla-li námitka uplatněna před nebo v průběhu jednání, při němž byla věc rozhodnuta, a má-li soud za to, že námitka není důvodná. S uvedenou námitkou podjatosti se tedy krajský soud vypořádal a Ústavní soud z uvedeného postupu nemá důvodu vyvozovat ústavní konsekvence, když ani stěžovatel svou argumentací v zásadě nevyvrací vyslovený závěr krajského soudu, že uplatněním námitky mělo být dosaženo bezdůvodného protahování řízení. Jelikož stěžovatel svou následnou omluvu z jednání založil právě na faktu účelového podání námitky podjatosti, jak plyne z ústavní stížnosti, nelze považovat postup krajského soudu za nepřiměřený.

Konečně ve vztahu k později doručenému "doplnění ústavní stížnosti" nutno konstatovat, že k němu Ústavní soud nepřihlíží, neboť nebyl podán prostřednictvím advokáta, avšak s ohledem na celkový petit ústavní stížnosti, k výroku IV. rozsudku krajského soudu o nákladech řízení odkazuje na svou ustálenou doktrínu, že problematika nákladů řízení není zpravidla předmětem ústavní ochrany, neboť samotný spor o náhradu nákladů řízení, i když se může citelně dotknout některého z účastníků řízení, nedosahuje intenzity opodstatňující závěr o porušení jejích základních práv či svobod. Tento obecný závěr vyplývá z postavení Ústavního soudu, který není běžnou další instancí v systému všeobecného soudnictví, není soudem nadřízeným obecným soudům a nezkoumá celkovou zákonnost vydaných rozhodnutí, a to ani pokud jde o věc samu. Žádné výjimečné okolnosti, které by aplikaci jednoduchého práva ve věci nákladů řízení posunuly do ústavně právní roviny, nebyly zjištěny.

Ústavní soud připomíná, že zákon o Ústavním soudu rozeznává v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ), jako zvláštní kategorii návrhů, návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti a jejích přílohách. Pokud informace zjištěné uvedeným postupem vedou Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, ústavní stížnost bude bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že v této fázi jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního. Vzhledem k výsledku prvotního posouzení ústavní stížnosti již Ústavní soud dále nečinil další opatření ve vztahu k procesnímu postavení stěžovatele 2 ), který je nezletilý.

Ústavní soud proto z výše uvedených důvodů ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona o Ústavním soudu. Konkrétní důvody pro odklad vykonatelnosti napadených rozhodnutí nebyly stěžovatelem předloženy, neboť obsahovaly pouze parafrázovaný text zákonného ustanovení, proto návrhu nebylo vyhověno. Návrh na postup podle § 83 zákona o Ústavním soudu nemůže být úspěšný proto, že podmínkou aplikace tohoto ustanovení je dosažení meritorního rozhodnutí ve věci, což se nestalo. Uplatní se tedy nyní pravidlo, že akcesorické návrhy sdílejí osud ústavní stížnosti.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 19. 5. 2011

Ivana Janů v. r.
předsedkyně senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

č. j. 29 Co 698/2007-1188

Okresního soudu v České Lípě

č. j. P 360/2002-863

Okresního soudu

Ústavnímu soudu

čl. 1, čl. 2 odst. 2 Listiny

čl. 2, čl. 4 a čl. 90 Ústavy

Ústavní soud

Okresního soudu v České Lípě

sp. zn. P 360/20

Ústavní soud

Okresní soud v České Lípě

č. j. P 360/2002-863

č. j. 29 Co 698/2007-1188

soudu prvního stupně

krajský soud

soudem prvního stupně

§ 28 zákona o rodině

krajský soud

soudu prvního stupně

krajský soud

soudem prvního stupně

soud prvního stupně

krajský soud

krajský soud

§ 148 odst. 1 a § 211 o. s. ř.

krajský soud

krajskému soudu

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 168 odst. 2 o. s. ř.

Krajský soud

Krajský soud

č. j. 29 Co 698/2007-1146

Krajský soud

Ústavní soud

§ 83 zákona č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavní soud

krajského soudu

krajský soud

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy

Ústavní soud

soudu prvního stupně

Ústavní soud

odvolací soud

soud prvního stupně

§ 83 odst. 1 o. s. ř.

Ústavní soud

okresním soudem

okresním soudem

soudem prvního stupně

krajským soudem

Ústavní soud

krajský soud

Ústavní soud

§ 132 o. s. ř.

krajský soud

krajského soudu

krajský soud

Ústavní soud

odvolacím soudem

Odvolací soud

krajskému soudu

Krajskému soudu

§ 168 odst. 2 o. s. ř.

Ústavní soud

krajský soud

krajského soudu

krajského soudu

krajský soud

Ústavního soudu

občanského soudního řádu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

č. j. 29 Co 698/2007-1146

Ústavním soudem

sp. zn. II. ÚS 1349/09

krajský soud

Krajský soud

sp. zn. Nco 3/2009-1132

Vrchní soud v Praze

§ 15b odst. 2 o. s. ř.

krajský soud

Ústavní soud

krajského soudu

krajského soudu

Ústavní soud

krajského soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

zákon o Ústavním soudu

§ 43 odst. 2 písm. a )

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 83 zákona o Ústavním soudu

Ústavního soudu


U S N E S E N Í Nejvyšší soud projednal v neveřejném zasedání dne 12. prosince 2012 v Brně dovolání obviněných M. K., R. M., J. V., P. K., V. K., a M. J., proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 16. 5. 2012, sp. zn. 61 To 194/2012, v trestní věci vedené u Obvodního soudu pro Prahu 8 pod sp. zn. 2 T 78/2011, a rozhodl t a k t o :

 Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. se dovolání obviněných M. K., R. M., J. V., P. K., V. K. a M. J. o d m í t a j í .

O d ů v o d n ě n í :

 Obvodní soud pro Prahu 8 rozsudkem ze dne 26. 10. 2011, sp. zn. 2 T 78/2011, uznal obviněné M. K., R. M., J. V., P. K., V. K. a M. J. vinnými každého zločinem vydírání podle § 175 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku ve spolupachatelství podle § 23 tr. zákoníku, který podle skutkových zjištění soudu spáchali tím, že „ dne 1. 3. 2011 kolem 23.00 hod. v Praze 8, K. ul. č. …, u vstupních dveří baru U Kapitána, z nichž vycházel poškozený R. H., jehož vylákal na schůzku svědek R. Z. pod záminkou, že s ním projedná skutečnost, že známý poškozeného svědek J. L., který byl formálně ustanoven do funkce jednatele a jediného společníka společnosti PALMÁRE, s.r.o., kterou měl v úmyslu fakticky ovládat obviněný M. K., tomuto obviněnému znemožnil přístup k bankovnímu účtu společnosti a začal z něj vybírat finanční prostředky, všichni obvinění nečekaně ve dveřích slovně zaútočili na poškozeného R. H., vyhrožovali mu, že jej zabijí, odvezou do lesa, pokud jim nesdělí místo pobytu svědka J. L., a současně jej společně strkali z baru ven, což vyvolalo v poškozeném R. H. natolik silnou obavu o jeho zdraví a život, že se pokálel, začal hlasitě křičet o pomoc, vzápětí se mu podařilo ze sevření vytrhnout, a utéci pro pomoc k Místnímu oddělení Policie České republiky Praha 8 - Karlín “. Podle § 175 odst. 2 tr. zákoníku odsoudil všechny obviněné, a to každého z nich, k trestu odnětí svobody v trvání dvou let. Podle § 81 odst. 1 tr. zákoníku a § 82 odst. 1 tr. zákoníku všem obviněným výkon trestu podmíněně odložil na zkušební dobu čtyř let.

 Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 16. 5. 2012, sp. zn. 61 To 194/2012, podle § 258 odst. 1 písm. e ), odst. 2 tr. ř. zrušil z podnětu odvolání všech obviněných proti všem výrokům rozsudku soudu prvního stupně tento rozsudek ve výroku o trestu ohledně všech obviněných. Podle § 259 odst. 3 tr. ř. znovu rozhodl tak, že při nezměněném výroku o vině zločinem vydírání podle § 175 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku odsoudil všechny obviněné podle § 175 odst. 2 tr. zákoníku k trestům odnětí svobody v trvání dvou let. Podle § 81 odst. 1 tr. zákoníku a § 82 odst. 1 tr. zákoníku obviněným M. K., R. M., J. V., P. K. a V. K. výkon trestu podmíněně odložil na zkušební dobu dvou let a obviněnému M. J. na zkušební dobu tří let.

 Proti tomuto rozsudku Městského soudu v Praze podali obvinění M. K., R. M. a J. V. včas prostřednictvím společného obhájce obsahově shodná dovolání opírající se o dovolací důvody podle § 265b odst. 1 písm. g ) a l ) tr. ř. Poukázali na vlastní verzi skutkového stavu odlišného od skutkového stavu zjištěného soudy obou stupňů. Namítli, že skutková zjištění soudů obou stupňů jsou neúplná a skutkové závěry soudů obou stupňů jsou v extrémním rozporu s provedeným dokazováním. Uvedli, že ve skutkové větě výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně není popsáno, jak docházelo z jejich strany k součinnosti při spáchání zločinu vydírání podle § 175 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku. Namítli také, že nebyla naplněna subjektivní stránka tohoto zločinu, neboť popis skutku nevyjadřuje jejich úmyslné zavinění. Rozhodnutí soudu druhého stupně postrádá odůvodnění, jakými právními úvahami se soud řídil při hmotně právním posouzení jejich viny, přičemž stupeň škodlivosti jejich jednání pro společnost je nepatrný. Obvinění dále poukázali na to, že soud druhého stupně se v odůvodnění svého rozhodnutí vůbec nezabýval hmotně právním posouzením jejich nutné obrany, protože poškozený R. H. se svědkem J. L. vybrali z účtu společnosti PALMÁRE, s. r. o., finanční prostředky.

 Obvinění M. K., R. M. a J. V. z těchto důvodů navrhli, aby Nejvyšší soud podle § 265k odst. 1 tr. ř. zrušil rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 16. 5. 2012, sp. zn. 61 To 194/2012, a rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 8 ze dne 26. 10. 2011, sp. zn. 2 T 78/2011, podle § 265k odst. 2 tr. ř. zrušil také všechna další rozhodnutí na zrušená rozhodnutí obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu, a aby podle § 265m odst. 1 tr. ř. sám ve věci rozhodl rozsudkem tak, že zprostí obviněné obžaloby v plném rozsahu, protože skutek, pro který jsou stíháni, není zločinem.

 Proti výše zmíněnému rozsudku Městského soudu v Praze podali prostřednictvím svých obhájců včas dovolání také obvinění P. K., V. K. a M. J., která se opírají o dovolací důvody podle § 265b odst. 1 písm. g ), k ) a l ) tr. ř. Dovolání těchto obviněných jsou v podstatě obsahově shodná s dovoláními obviněných M. K., R. M. a J. V., ačkoliv byla podána prostřednictvím různých obhájců. S odkazem na dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. k ) tr. ř. obvinění namítli, že podali odvolání proti všem výrokům rozsudku soudu prvního stupně, ale odvolací soud se vypořádal pouze s výrokem o trestu, zatímco měl podle § 256 tr. ř. zamítnout jejich odvolání proti výroku o vině. Uvedli, že skutková věta soudu prvního stupně, která nebyla rozsudkem soudu druhého stupně nijak dotčena, měla obsahovat takový popis skutku, z něhož by jasně vyplývalo, že úmyslně spáchali zločin vydírání podle § 175 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku společně s ostatními obviněnými. Podle jejich názoru měla skutková věta rozsudku soudu prvního stupně vyjádřovat individuální odpovědnost každého z obviněných, tj. jakým jednáním se každý ze spoluobviněných podílel na trestné činnosti a proč u něj byla naplněna subjektivní stránka zločinu vydírání podle § 175 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku ve spolupachatelství podle § 23 tr. zákoníku. Poukázali také na to, že svědecká výpověď poškozeného R. H. ze dne 11. 3. 2011 je nepoužitelná, neboť jejich trestní stíhání bylo zahájeno až dne 15. 4. 2011, a obhájci obviněných, a to JUDr. Jan Bacílek za obviněného P. K. a JUDr. Michal Račok za obviněného V. K. a Mgr. Pavel Bučina za obviněného M. J., se proto nemohli zúčastnit výslechu tohoto poškozeného. Obvinění dále namítli, že soudy obou stupňů nesprávně hodnotily věrohodnost výpovědi poškozeného R. H., který byl několikrát odsouzen pro trestnou činnost a mezi jeho výpověďmi z přípravného řízení a z řízení před soudem existují zásadní rozpory a ze žádného provedeného důkazu nevyplývá jejich vina. Tím bylo porušeno jejich ústavní právo na spravedlivý proces a existuje extrémní rozpor mezi skutkovými zjištěními soudů obou stupňů a provedenými důkazy.

Obvinění P. K., V. K. a M. J. z těchto důvodů navrhli, aby Nejvyšší soud podle § 265k odst. 1 tr. ř. zrušil rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 16. 5. 2012, sp. zn. 61 To 194/2012, a rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 8 ze dne 26. 10. 2011, sp. zn. 2 T 78/2011, a aby podle § 265l odst. 1 tr. ř. přikázal Obvodnímu soudu pro Prahu 8, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.

Nejvyšší státní zástupce ve vyjádření k dovoláním obviněných M. K., R. M. a J. V. uvedl, že tito obvinění uplatnili především skutkové námitky, které svým obsahem nenaplňují dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. Dále uvedl, že výhrady obviněných proti formulaci skutkové věty jsou námitkami procesní povahy a neodpovídají proto žádnému dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 tr. ř. a že v této trestní věci není nutné ve výroku o vině detailně popisovat jednání jednotlivých obviněných, pokud se společně dopustili úmyslného protiprávního jednání s vědomím, že se na skutku podílí i další spolupachatelé. Námitka, že obvinění jednali v nutné obraně, je nedůvodná, neboť z provedených důkazů nevyplynulo, že by poškozený R. H. odčerpal prostřednictvím svědka J. L. finanční prostředky společnosti PALMÁRE, s. r. o. Tyto finanční prostředky odčerpal svědek J. L. sám bez jakékoli účasti poškozeného R. H..

Nejvyšší státní zástupce ve vyjádření k dovoláním obviněných P. K., V. K. a M. J. uvedl, že obdobné námitky vznesli ve svých dovoláních i obvinění M. K., R. M. a J. V., a odkázal proto na své vyjádření k dovoláním těchto obviněných. Obvinění P. K., V. K. a M. J. navíc uplatnili dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. k ) tr. ř., protože podle jejich názoru se odvolací soud vypořádal pouze s výrokem o trestu, a pokud nevyhověl jejich odvoláním proti výroku o vině, měl v tomto rozsahu podle § 256 tr. ř. zamítnout jejich odvolání. Nejvyšší státní zástupce uvedl, že trestní řád nepřipouští, aby se o odvolání téhož obviněného rozhodovalo dvěma protikladnými výroky. Podané odvolání je možno zcela zamítnout ( případně odmítnout ), zcela mu vyhovět nebo mu vyhovět zčásti, ovšem i v poslední alternativě je tím rozhodnuto o celém odvolání. V rozhodnutí soudu druhého stupně proto žádný výrok nechybí a tato námitka je zjevně neopodstatněná.

Nejvyšší státní zástupce navrhl, aby Nejvyšší soud podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. odmítl dovolání všech obviněných jako zjevně neopodstatněná, a souhlasil s projednáním věci v neveřejném zasedání za podmínek § 265r odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 265c tr. ř. ) shledal, že dovolání všech obviněných jsou přípustná [§ 265a odst. 1, 2 písm. a ) tr. ř.], byla podána obviněnými jako osobami oprávněnými a prostřednictvím obhájce [§ 265d odst. 1 písm. b ), odst. 2 tr. ř.], v zákonné lhůtě a na místě, kde lze podání učinit ( § 265e odst. 1, 2 tr. ř. ). Dovolání obsahují obligatorní náležitosti dovolání stanovené v § 265f odst. 1 tr. ř.

 Nejvyšší soud shledal, že dovolání všech obviněných jsou zjevně neopodstatněná. Vycházel přitom z následujících skutečností.

K dovoláním obviněných M. K., R. M. a J. V.

 K dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Dovolání je mimořádným opravným prostředkem, který na rozdíl od odvolání není možné podat z jakéhokoli důvodu, ale jen z některého z důvodů uvedených v § 265b odst. l písm. a ) až l ) tr. ř. Podání dovolání z jiného důvodu je vyloučeno. Přitom nestačí, aby zákonný dovolací důvod byl jen formálně deklarován. Uplatněné námitky mu musí odpovídat svým obsahem.

Podle § 265b odst. l písm. g ) tr. ř. lze dovolání podat, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Z ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je zřejmé, že právním posouzením skutku se rozumí jeho hmotně právní posouzení. Podstatou takového posouzení je aplikace hmotného práva, tj. trestního zákona, na skutkový stav věci, který zjistily soudy prvního a druhého stupně. Předmětem právního posouzení je skutek, jak ho zjistily soudy, a nikoli jak ho prezentuje či jak se jeho zjištění dožaduje dovolatel. V dovolání proti odsuzujícímu rozhodnutí lze namítat, že skutkový stav věci, který zjistily soudy, nenaplňuje znaky trestného činu, jímž byl obviněný uznán vinným. Je tedy možné vytýkat právní vady v kvalifikaci skutkového stavu zjištěného soudy. Mimo rámec dovolacího důvodu jsou skutkové námitky, tj. takové námitky, jimiž se dovolatel snaží dosáhnout jiného hodnocení důkazů oproti tomu, jak je hodnotily soudy, tím i změny ve skutkových zjištěních soudů a jejich nahrazení jinou verzí skutkového stavu věci, kterou dovolatel prosazuje. Dovolání se tudíž nemůže zakládat na námitkách proti tomu, jak soudy hodnotily důkazy, jaká skutková zjištění vyvodily z důkazů, jak postupovaly při provádění důkazů, v jakém rozsahu provedly dokazování apod. Dovolání jako mimořádný opravný prostředek je určeno k nápravě závažných právních vad pravomocných rozhodnutí, a nikoli k tomu, aby skutková zjištění soudů prvního a druhého stupně byla přezkoumávána ještě třetí soudní instancí. Z podnětu dovolání podaného s odkazem na ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. se Nejvyšší soud zabývá otázkou správnosti právního posouzení skutku zásadně ve vztahu k tomu skutkovému stavu věci, který zjistily soudy prvního a druhého stupně, a nepřihlíží k námitkám proti skutkovým zjištěním soudů.

S ohledem na principy vyplývající z ústavně garantovaného práva na spravedlivý proces může Nejvyšší soud zasáhnout do skutkových zjištění soudů prvního a druhého stupně, která jsou podkladem rozhodnutí napadeného dovoláním, jen zcela výjimečně, pokud to odůvodňuje extrémní rozpor mezi skutkovými zjištěními soudů a provedenými důkazy. Takový rozpor je dán zejména tehdy, jestliže skutková zjištění soudů nemají žádnou obsahovou spojitost s důkazy, jestliže skutková zjištění soudů nevyplývají z důkazů při žádném z logicky přijatelných způsobů jejich hodnocení, jestliže skutková zjištění soudů jsou opakem toho, co je obsahem důkazů, na jejichž podkladě byla tato zjištění učiněna, apod.

Obvinění M. K., R. M. a J. V. právně relevantně namítli, že nebyla naplněna subjektivní stránka zločinu vydírání podle § 175 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku.

Podle § 175 odst. 1 tr. zákoníku kdo jiného násilím, pohrůžkou násilí nebo pohrůžkou jiné těžké újmy nutí, aby něco konal, opominul nebo trpěl, bude potrestán odnětím svobody na šest měsíců až čtyři léta nebo peněžitým trestem. Podle § 175 odst. 2 písm. b ) tr. zákoníku bude pachatel potrestán odnětím svobody na dvě léta až osm let, spáchá-li čin uvedený v § 175 odst. 1 tr. zákoníku nejméně se dvěma osobami.

Nejvyšší soud této námitce obviněných nepřisvědčil. Vycházel ze skutkového stavu, který byl zjištěn v průběhu jejich trestního stíhání a je vyjádřen ve výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně ve spojení s usnesením odvolacího soudu. Z výsledků provedeného dokazování vyplývá, že obvinění M. K., R. M., J. V., P. K., V. K. a M. J. nečekaně u vstupních dveří baru U Kapitána obstoupili poškozeného R. H., slovně na něj zaútočili, vyhrožovali mu, že jej odvezou do lesa a že jej zabijí, pokud jim nesdělí místo pobytu svědka J. L., a současně jej společně strkali z baru ven. Tímto jednáním v poškozeném R. H. vyvolali natolik silnou obavu o jeho zdraví a život, že se pokálel, začal hlasitě křičet o pomoc, přičemž se mu podařilo vytrhnout ze sevření obviněných a utéct pro pomoc k Místnímu oddělení Policie České republiky Praha 8 - Karlín. Obvinění tímto jednáním naplnili všechny zákonné znaky skutkové podstaty zločinu vydírání podle § 175 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku. Právní kvalifikace skutku je správná.

Obvinění M. K., R. M. a J. V. dále právně relevantně namítli, že vůči poškozenému R. H. jednali v nutné obraně.

Podle § 29 odst. 1 tr. zákoníku čin jinak trestný, kterým někdo odvrací přímo hrozící nebo trvající útok na zájem chráněný trestním zákonem, není trestným činem. Podle § 29 odst. 2 tr. zákoníku nejde o nutnou obranu, byla-li obrana zcela zjevně nepřiměřená způsobu útoku.

 Podstatou nutné obrany je odvrácení nebezpečí, které vzniká útokem směřujícím proti zájmu chráněnému trestním zákoníkem, a to činem, který by jinak byl trestným činem, namířeným proti útočníkovi. Nutná obrana znamená uplatnění práva proti bezpráví, přičemž svépomoc nahrazuje nedostatek ochrany zájmů chráněných trestním zákoníkem ze strany veřejné moci. Nutná obrana je důvodem vylučujícím protiprávnost ( nedovolenost ) činu i jeho společenskou škodlivost. Nutná obrana předpokládá odražení útoku přímo hrozícího nebo trvajícího na zájem chráněný trestním zákoníkem, a to, že obrana nesmí být zcela zjevně nepřiměřená způsobu útoku. K nutné obraně je oprávněn kdokoliv, nejen ten, kdo je bezprostředně ohrožen útokem Proti jednání v nutné obraně není nutná obrana přípustná. Zájmem chráněným trestním zákoníkem může být mimo jiné i zájem na ochraně majetku. ( Srov. Šámal, P. a kol. Trestní zákoník I., § 1 až l39. Komentář 1. vydání, Praha : C. H. Beck, 2009, s. 329 až 333 )

Ze skutkových zjištění soudů nevyplývá, že by poškozený R. H. nějakým způsobem útočil proti majetku společnosti PALMÁRE, s.r.o., že by tedy slovy dovolatelů „ plundroval “ majetek společnosti, nebo využíval k tomuto účelu svědka J. L.. Ten z účtu společnosti vybral 150.000 Kč v době, kdy byl jediným jednatelem společnosti PALMÁRE, s.r.o. Podle úplného výpisu z obchodního rejstříku vedeného Městským soudem v Praze, oddíl C, vložka 87767, byl J. L. zapsán jako statutární orgán – jednatel s tím, že jeho funkce vznikla dnem 24. 1. 2011. Téhož dne zanikla funkce jednatele P. Z. Podle uvedeného výpisu jednatel jedná za společnost samostatně bez omezení. Podepisování za společnost se děje tak, že jednatel připojí svůj vlastnoruční podpis k vypsané, otištěné nebo vytištěné obchodní firmě společnosti. Podle společenské smlouvy společnosti PALMÁRE, s.r.o., ze dne 24. 1. 2011 ( č. l. 225-228 spisu ) byl jediným společníkem uvedené společnosti J. L. Společnost jako právnická osoba má svůj majetek. Vzhledem k tomu nemohlo dojít k útoku na majetek obviněných M. K. a R. M., jak se mylně domnívají. Stejně tak je nedůvodné tvrzení dovolatelů o údajném narůstajícím očekávání útoku poškozeného R. H. nevyjímaje brachiální útok proti obviněným M. K. a R. M.. V tomto směru neexistují žádná skutková zjištění, a proto jsou zmíněné námitky dovolatelů o jednání v nutné obraně zcela neopodstatněné.

Ostatní námitky obviněných jsou námitkami procesními a skutkovými. Těmito námitkami obvinění napadli především rozsah provedeného dokazování, způsob hodnocení důkazů, jakož i skutková zjištění učiněná soudy, jimiž je dovolací soud zásadně vázán. Takové námitky však nenaplňují uplatněný dovolací důvod ani jiný důvod dovolání podle § 265b tr. ř. Obvinění tak sice formálně deklarovali dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., avšak učinili tak prostřednictvím námitek, které ho svým obsahem nenaplňují a nejsou podřaditelné pod tento dovolací důvod.

Dovolací soud je zásadně vázán skutkovými zjištěními, které ve věci učinily soudy prvního a druhého stupně, a námitky proti těmto skutkovým zjištěním, tedy i proti hodnocení důkazů jakožto nezbytnému předpokladu vyvození skutkových závěrů soudy, nemohou být předmětem přezkoumání v rámci řízení o dovolání. Dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. není naplněn námitkami, které jsou polemikou se skutkovým zjištěním soudů, se způsobem hodnocení důkazů nebo s postupem při provádění důkazů ( srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24. 9. 2002, sp. zn. 7 Tdo 686/2002 ). Nejvyšší soud neshledal žádný, natož extrémní rozpor mezi skutkovými zjištěními soudů obou stupňů a provedenými důkazy.

K dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř. je dán tehdy, bylo-li rozhodnuto o zamítnutí nebo odmítnutí řádného opravného prostředku proti rozsudku nebo usnesení uvedenému v § 265a odst. 2 písm. a ) až g ) tr. ř., aniž byly splněny procesní podmínky stanovené zákonem pro takové rozhodnutí nebo byl v řízení mu předcházejícím dán důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. a ) až k ) tr. ř. Tento důvod dovolání má dvě alternativy uplatnění. Podstata dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř. je tedy v tom, že soud druhého stupně měl v řízení o odvolání přezkoumat určité rozhodnutí napadené řádným opravným prostředkem po věcné stránce, ale místo toho, aniž byly splněny procesní podmínky pro takový postup, odmítl nebo zamítl řádný opravný prostředek. Druhou alternativou je skutečnost, že odvolateli sice nebylo odepřeno právo na přístup k soudu druhého stupně, ale tento soud - ač v řádném opravném řízení věcně přezkoumával napadené rozhodnutí soudu prvního stupně - neodstranil vadu vytýkanou v řádném opravném prostředku, nebo navíc sám zatížil řízení či své rozhodnutí vadou zakládající některý z dovolacích důvodů podle § 265b odst. 1 písm. a ) až k ) tr. ř.

Nejvyšší soud neshledal s ohledem na skutečnosti uvedené v předchozích částech odůvodnění tohoto rozhodnutí naplnění dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř. v žádné z jeho alternativ.

K dovoláním obviněných P. K., V. K. a M. J.

K dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

K obsahu dovolacího důvodu platí totéž, co bylo uvedeno výše u dovolání obviněných M. K., R. M. a J. V..

Obvinění P. K., V. K. a M. J. právně relevantně namítli, že nebyla naplněna subjektivní stránka zločinu vydírání podle § 175 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku. Nejvyšší soud této námitce nepřisvědčil a pro stručnost ( § 265i odst. 2 tr. ř. ) opět zcela odkazuje na výše uvedené závěry Nejvyššího soudu ke stejné námitce obviněných M. K., R. M. a J. V..

Ostatní námitky obviněných jsou námitky procesní a skutkové. Dovolací soud je zásadně vázán skutkovými zjištěními, které ve věci učinily soudy prvního a druhého stupně, a námitky proti těmto skutkovým zjištěním, tedy i proti hodnocení důkazů jakožto nezbytnému předpokladu vyvození skutkových závěrů soudy, nemohou být předmětem přezkoumání v rámci řízení o dovolání. Dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. není naplněn námitkami, které jsou polemikou se skutkovým zjištěním soudů, se způsobem hodnocení důkazů nebo s postupem při provádění důkazů ( srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24. 9. 2002, sp. zn. 7 Tdo 686/2002 ). Nejvyšší soud neshledal žádný, natož extrémní rozpor mezi skutkovými zjištěními soudů obou stupňů a provedenými důkazy.

K dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. k ) tr. ř.

Dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. k ) tr. ř. je dán tehdy, jestliže v rozhodnutí některý výrok chybí nebo je neúplný. Chybějící výrok spočívá v tom, že nebyl učiněn určitý výrok, který tak v napadeném rozhodnutí chybí a činí jeho výrokovou část neúplnou. Chybějícím výrokem je takový výrok jako celek, který není obsažen v určitém rozhodnutí, přestože podle zákona ho měl soud pojmout do výrokové části rozsudku. Druhá alternativa dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. k ) tr. ř. je dána tehdy, jestliže v rozhodnutí sice byl určitý výrok učiněn, avšak není úplný. Neúplným je takový výrok rozhodnutí, který neobsahuje některou podstatnou náležitost stanovenou zákonem.

Obvinění namítli, že se odvolací soud vypořádal pouze s výrokem o trestu rozsudku soudu prvního stupně, a pokud nevyhověl jejich námitkám proti výroku o vině tohoto rozsudku, měl v tomto rozsahu jejich odvolání podle § 256 tr. ř. zamítnout. Ze zásad, jimiž se řídí rozhodování odvolacího soudu po přezkoumání rozsudku soudu prvního stupně postupem podle § 254 tr. ř. a které jsou obsahem ustanovení § 256 a násl. tr. ř., vyplývá, že odvolací soud rozhoduje o odvolání jako celku, přičemž tento řádný opravný prostředek může buď zamítnout ( zamítnutí odvolání jako nedůvodného podle § 256 tr. ř. přichází v úvahu jedině tehdy, jde-li o plné potvrzení zákonnosti a odůvodněnosti napadeného rozhodnutí, jakož i řízení, které mu předcházelo ) nebo podanému odvolání zcela či zčásti vyhoví, takže zruší napadené rozhodnutí buď v celém rozsahu, nebo jen v té části, v níž shledá vadu. Jestliže soud druhého stupně vyhoví opravnému prostředku pouze částečně, ve zbytku ho již nezamítá, a proto v tomto směru, tj. co do zamítnutí neúspěšné části opravného prostředku nemůže jít o chybějící nebo neúplný výrok v rozhodnutí soudu druhého stupně ( srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 26. 11. 2009, sp. zn. 6 Tdo 1373/2009, a usnesení Nejvyššího soudu ze dne 26. 7. 2012, sp. zn. 6 Tdo 816/2012 ). Jestliže v této trestní věci odvolací soud po provedeném přezkumu dospěl k závěru, že napadený rozsudek je vadný pouze ve výroku o trestu a tento výrok podle § 258 odst. 1 písm. e ), odst. 2 tr. ř. zrušil, nemohl již rozhodnout dalším výrokem tak, že se odvolání podle § 256 tr. ř. zčásti zamítá, neboť odvolání zásadně tvoří jediný celek ( jeden opravný prostředek ) a nelze mu proto zčásti vyhovět a zčásti jej zamítnout.

K dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

K tomuto dovolacímu důvodu platí obdobně totéž, co bylo uvedeno výše u dovolání obviněných M. K., R. M. a J. V..

Nejvyšší soud neshledal s ohledem na skutečnosti uvedené v předchozích částech odůvodnění tohoto rozhodnutí naplnění dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř. ani v první ani v jeho druhé alternativě.

Nejvyšší soud shledal, že dovolání obviněných M. K., R. M., J. V., P. K., V. K. a M. J. jsou ve svém celku zjevně neopodstatněná, a proto je odmítl podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. O dovoláních rozhodl v neveřejném zasedání konaném za podmínek § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

P o u č e n í : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 12. prosince 2012

 Předseda senátu
 JUDr. Jindřich Urbánek

Nejvyšší soud

Městského soudu v Praze

sp. zn. 61 To 194/2012

Obvodního soudu pro Prahu 8

sp. zn. 2 T 78/2011

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Obvodní soud pro Prahu 8

sp. zn. 2 T 78/2011

§ 175 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku

§ 23 tr. zákoníku

§ 175 odst. 2 tr. zákoníku

§ 81 odst. 1 tr. zákoníku

§ 82 odst. 1 tr. zákoníku

Městský soud v Praze

sp. zn. 61 To 194/2012

§ 258 odst. 1 písm. e ), odst. 2 tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 259 odst. 3 tr. ř.

§ 175 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku

§ 175 odst. 2 tr. zákoníku

§ 81 odst. 1 tr. zákoníku

§ 82 odst. 1 tr. zákoníku

Městského soudu v Praze

§ 265b odst. 1 písm. g ) a l ) tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 175 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 265k odst. 1 tr. ř.

Městského soudu v Praze

sp. zn. 61 To 194/2012

Obvodního soudu pro Prahu 8

sp. zn. 2 T 78/2011

§ 265k odst. 2 tr. ř.

§ 265m odst. 1 tr. ř.

Městského soudu v Praze

§ 265b odst. 1 písm. k ) tr. ř.

soudu prvního stupně

odvolací soud

§ 256 tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 175 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku

soudu prvního stupně

§ 175 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku

§ 23 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 265k odst. 1 tr. ř.

Městského soudu v Praze

sp. zn. 61 To 194/2012

Obvodního soudu pro Prahu 8

sp. zn. 2 T 78/2011

§ 265l odst. 1 tr. ř.

Obvodnímu soudu pro Prahu 8

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. k ) tr. ř.

odvolací soud

§ 256 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. ř.

§ 265a odst. 1, 2 písm. a ) tr. ř.

§ 265e odst. 1, 2 tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. l písm. a ) až l ) tr. ř.

§ 265b odst. l písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 175 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku

§ 175 odst. 1 tr. zákoníku

§ 175 odst. 2 písm. b ) tr. zákoníku

§ 175 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 175 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku

§ 29 odst. 1 tr. zákoníku

§ 29 odst. 2 tr. zákoníku

Městským soudem v Praze

dovolací soud

§ 265b tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 7 Tdo 686/2002

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

§ 265a odst. 2 písm. a ) až g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. a ) až k ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 265b odst. 1 písm. a ) až k ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 175 odst. 1, 2 písm. b ) tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 2 tr. ř.

Nejvyššího soudu

Dovolací soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 7 Tdo 686/2002

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. k ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. k ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. k ) tr. ř.

odvolací soud

soudu prvního stupně

§ 256 tr. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 254 tr. ř.

§ 256 a násl. tr. ř.

odvolací soud

§ 256 tr. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 6 Tdo 1373/2009

Nejvyššího soudu

sp. zn. 6 Tdo 816/2012

odvolací soud

§ 258 odst. 1 písm. e ), odst. 2 tr. ř.

§ 256 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.


U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Roberta Waltra a soudců JUDr. Marty Škárové a JUDr. Petra Vojtka v právní věci žalobce doc. JUDr. et Ing. P. G., Ph.D., proti žalovaným 1 ) JUDr. M. K., 2 ) České republice - Ministerstvu spravedlnosti, se sídlem Praha 2, Vyšehradská 16, 3 ) Advokátní kanceláři Kříž a Bělina, spol. s r. o., se sídlem Praha 1, Dlouhá 13, 4 ) prof. JUDr. J. K., 5 ) Mgr. M. N., 6 ) JUDr. T. F., 7 ) JUDr. D. S., o ochranu osobnosti, vedené u Městského soudu v Praze pod sp. zn. 37 C 48/2010, o námitce podjatosti soudců Vrchního soudu v Praze, takto :

Soudci Vrchního soudu v Praze Mgr. Dagmar Javůrková, JUDr. Ludmila Říhová, JUDr. Karel Podolka a JUDr. Romana Vostrejšová nejsou vyloučeni z projednávání a rozhodování věci vedené u Vrchního soudu v Praze pod sp. zn. 1 Co 299/2012.
Odůvodnění :
Městský soud v Praze usnesením ze dne 1. 10. 2012, č.j. 37 C 48/2010-54, ustanovil žalobci podle § 29 odst. 3 o. s. ř. opatrovníka JUDr. J. K. Rozhodnutí odůvodnil tím, že v řízení, vedeném na základě podání ze dne 2. 3. 2010, v němž se žalobce domáhá ochrany osobnosti, uvádí vedle základního žalobního tvrzení též řadu nesourodých, zmatečných a vulgárních postřehů a úsudků zcela nesouvisejících s věcí samou a zejména s označenými žalovanými. V kontextu s jinými podáními žalobce v této věci a s probíhajícím řízením o způsobilosti žalobce k právním úkonům ( vedeným u Obvodního soudu pro Prahu 5 pod sp. zn. 50 Nc 1114/2011 ) spatřuje soud pochybnosti o procesní způsobilosti žalobce, z tohoto důvodu postupoval podle § 29 odst. 3 o. s. ř. a ustanovil žalobci opatrovníka.

Z odvolání žalobce, doručeného na Městskému soudu v Praze dne 22. 10. 2012, lze mimo jiné dovodit námitky podjatosti soudců Vrchního soudu v Praze, zejména JUDr. Karla Podolky, JUDr. Ludmily Říhové, Mgr. Dagmar Javůrkové a JUDr. Romany Vostrejšové.

Vrchní soud v Praze předložil uvedený spis Nejvyššímu soudu k rozhodnutí podle ustanovení § 16 odst. 1 o. s. ř., jelikož první tři shora uvedení soudci jsou členy senátu 1 Co, kterému přísluší projednání a rozhodnutí dané věci podle rozvrhu práce, a poslední jmenovaná je členkou zastupujícího senátu 3 Co.

Soudci Vrchní soudu v Praze Mgr. Dagmar Javůrková, JUDr. Ludmila Říhová, JUDr. Karel Podolka a JUDr. Romana Vostrejšová ve vyjádření k námitce podjatosti uvedli, že jim nejsou známy okolnosti, které by vzbuzovaly pochybnosti o jejich nepodjatosti, přičemž k věci, k účastníkům řízení, ani k jejich zástupcům nemají žádný vztah. JUDr. Ludmila Říhová navíc uvedla, že žalobce byl účastníkem řízení v řadě věci, které byly v neveřejném jednání projednány tamějším vrchním soudem.

Podle § 14 odst. 1 o. s. ř. jsou soudci a přísedící vyloučeni z projednávání a rozhodnutí věci, jestliže se zřetelem na jejich poměr k věci, k účastníkům nebo k jejich zástupcům je tu důvod pochybovat o jejich nepodjatosti.

Podle § 14 odst. 4 o. s. ř. důvodem k vyloučení soudce ( přísedícího ) nejsou okolnosti, které spočívají v postupu soudce ( přísedícího ) v řízení o projednávané věci nebo v jeho rozhodování v jiných věcech.

Rozhodnutí o vyloučení soudce podle § 14 o. s. ř. představuje výjimku z ústavní zásady, podle níž nikdo nesmí být odňat svému zákonnému soudci ( čl. 38 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ). Vzhledem k tomu lze soudce vyloučit z projednávání a rozhodnutí přidělené věci jen výjimečně a ze skutečně závažných důvodů, které mu zjevně brání věc projednat a rozhodnout v souladu se zákonem nezaujatě a spravedlivě či je taková pochybnost objektivně posuzováno dána.

O tom, zda je soudce nebo přísedící vyloučen, rozhodne podle § 16 odst. 1 věta první o. s. ř. nadřízený soud v senátě.

K důvodům vyloučení soudce podle § 14 odst. 1 o. s. ř. je třeba uvést, že soudcův poměr k projednávané věci bývá zpravidla založen na jeho přímém zájmu na výsledku řízení v konkrétní věci. Jeho poměr k účastníkům řízení může být dán příbuzenským nebo obdobným vztahem, popř. jiným vztahem k účastníkům řízení, jenž může být přátelský nebo naopak zjevně nepřátelský. Jde vždy o okolnosti, které mohou vést k důvodným pochybnostem, že určitý soudce nebude schopen ve věci nepodjatě rozhodnout.

V posuzovaném případě Nejvyšší soud neshledal žádné okolnosti či relevantní skutečnosti, z nichž by vyplýval důvod pochybovat o nepodjatosti uvedených soudců Vrchního soudu v Praze. Žalobce v podání neuvádí, v čem konkrétně spatřuje podjatost jmenovaných soudců. Nejvyšší soud v této souvislosti dodává, že rozhodování v jiných právních věcech těmito soudci není důvodem pro jejich vyloučení v projednávané věci ( srov. § 14 odst. 4 o. s. ř. )

Jelikož nebyly shledány zákonné předpoklady pro rozhodnutí o vyloučení uvedených soudců Vrchního soudu v Praze z projednávání a rozhodování věci, nebylo námitce podjatosti, která vyplývá z podání žalobce, vyhověno.

Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
V Brně dne 19. prosince 2012
JUDr. Robert Waltr
předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Městského soudu v Praze

sp. zn. 37 C 48/2010

Vrchního soudu v Praze

Vrchního soudu v Praze

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 1 Co 299/2012

Městský soud v Praze

č.j. 37 C 48/2010-54

§ 29 odst. 3 o. s. ř.

Obvodního soudu pro Prahu 5

sp. zn. 50 Nc 1114/2011

§ 29 odst. 3 o. s. ř.

Městskému soudu v Praze

Nejvyššímu soudu

§ 16 odst. 1 o. s. ř.

§ 14 odst. 1 o. s. ř.

§ 14 odst. 4 o. s. ř.

§ 14 o. s. ř.

§ 16 odst. 1 věta první o. s. ř.

§ 14 odst. 1 o. s. ř.

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 14 odst. 4 o. s. ř.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele JUDr. M. K., zastoupeného Mgr. Zdeňkem Kučerou, advokátem se sídlem Praha 6, Bělohorská 35, proti usnesení Okresního soudu v Berouně ze dne 15. 12. 2009, čj. 23 P 48/2007 - 148, usnesení Krajského soudu v Praze ze dne 29. 6. 2010, čj. 31 Co 65/2010 - 182, a usnesení Nejvyššího soudu ČR ze dne 26. 5. 2011, čj. 21 Cdo 3871/2010 - 199, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včasnou ústavní stížností stěžovatel navrhl zrušení v záhlaví uvedených rozhodnutí, vydaných v řízení o změně opatrovníka pro nezpůsobilého Š. K. Označeným usnesením Okresního soudu v Berouně byl zamítnut návrh stěžovatele, aby byl ustanoven opatrovníkem svého nesvéprávného syna Š. K. namísto jeho nevlastního bratra. Krajský soud v Praze toto usnesení potvrdil a Nejvyšší soud dovolání stěžovatele zamítl.

Stěžovatel v ústavní stížnosti poukázal na čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod ( dále jen "Listina" ), podle něhož péče o děti a jejich výchova je právem rodičů. Práva rodičů mohou být omezena a nezletilé děti mohou být od rodičů odloučeny proti jejich vůli jen rozhodnutím soudu a na základě zákona. Stěžovatel dovodil, že Listina rozlišuje pojem dítě a nezletilé dítě. Z toho vyplývá, že dítě má právo na rodičovskou péči a rodič má právo na péči o dítě, zatímco ochrana nezletilých dětí je striktnější. Tomuto závěru odpovídá podle názoru stěžovatele i znění § 473 ObčZ. Š. K., narozený dne XX. XX. XXXX, je i přes svůj věk stále dítětem svého otce - stěžovatele. Jejich vzájemný vztah je proto pod ochranou Listiny. Stěžovatel má tedy právo o svého syna pečovat. Vzhledem ke své nemoci byl Š. K. rozsudkem Okresního soudu v Berouně ze dne 27. 3. 2006, čj. 23 Nc 1108/2005 - 76, zbaven způsobilosti k právním úkonům, neboť není schopen se sám o sebe starat a živit se.

Stěžovatel uvedl, že původně byla opatrovníkem nezpůsobilému Š. K. ustanovena jeho matka V. H., která zemřela dne XX. XX. XXXX. Poté stěžovatel podal k Okresnímu soudu v Berouně návrh, aby byl ustanoven opatrovníkem on sám, ale bylo mu sděleno, že opatrovníkem Š. K. byl již dne 16. 9. 2009 ustanoven jeho nevlastní bratr A. H. Ten jej nechal umístit do sociálního ústavu v Nouzově, kde se nachází dodnes. V tomto ústavu jej stěžovatel pravidelně navštěvuje, avšak vzhledem k tomu, že není jeho opatrovníkem, nesmí si jej brát na vánoce, prázdniny ani na výlety. Tímto postupem soudu bylo porušeno ústavní právo stěžovatele na péči o dítě.

Z předloženého usnesení Nejvyššího soudu Ústavní soud zjistil, že Okresní soud v Berouně usnesením ze dne 15. 12. 2009, čj. 23 P 48/2007 - 148, zamítl návrh stěžovatele na změnu opatrovníka Š. K., protože jeho opatrovníkem byl již ustanoven A. H. a nejsou dány žádné důvody pro změnu. K odvolání stěžovatele Krajský soud v Praze usnesením ze dne 29. 6. 2010, čj. 31 Co 65/2010 - 182, usnesení okresního soudu potvrdil. Konstatoval, že soudem ustanovený opatrovník A. H. svou funkci vykonává dobře, v souladu se zájmy opatrovance. Proti tomuto rozsudku podal stěžovatel dovolání, které odůvodnil v podstatě tím, že opatrovník a opatrovanec jsou bratři, dědici po své zemřelé matce V. H. Předmětem dědictví jsou m.j. i "nemovitosti v hodnotě několika milionů korun" a dědické řízení není dosud skončeno. Tato skutečnost vylučuje A. H. z funkce opatrovníka.

Poté co dovolací soud dospěl k závěru, že dovolání je přípustné, zamítl je jako neopodstatněné. Poukázal na ustanovení § 192 odst. 1 OSŘ a § 27 odst. 2 ObčZ a konstatoval, že opatrovníkem Š. K. byl ustanoven pravomocným usnesením Okresního soudu v Berouně A. H., protože matka Š. K., V. H., byla na svoji žádost funkce opatrovníka zproštěna. A. H. vykonává funkci opatrovníka řádně, Š. K. navštěvuje, přispívá ze svých prostředků na úhradu poskytovaných mu sociálních služeb a bere si jej k sobě na návštěvy. Matka Š. K. ( a A. H. ), V. K., zemřela a dědické řízení dosud není skončeno.

Dovolací soud zdůraznil, že podle § 192 OSŘ musí soud při výběru opatrovníka dbát především o to, aby skýtal záruky, že se své funkce zhostí v souladu s účelem opatrovnictví a že zajistí všestrannou a efektivní ochranu práv a oprávněných zájmů opatrovance. To může zajistit jen ten, kdo vůči němu nemá protichůdné zájmy, tedy ten, jehož zájmy nejsou v rozporu se zájmy opatrovance. Ne každý rozpor se zájmy opatrovance vylučuje danou osobu z funkce opatrovníka. Musí se jednat o rozpor soustavnější a dlouhodobější povahy, kde je nebezpečí, že opatrovník nebude vůbec nebo po delší období způsobilý jednat jménem opatrovance a hájit jeho práva a zájmy. Nejde proto o případ ojedinělého a dočasného ( možného ) střetu zájmů v určité přechodné právní situaci, který lze řešit prostřednictvím ustanovení zvláštního zástupce, tzv. kolizního opatrovníka, podle ustanovení § 30 ObčZ.

Pokud v projednávané věci hrozí střet zájmů mezi opatrovancem a jeho opatrovníkem při projednávání dědictví po jejich matce V. H., má protichůdnost jejich zájmů jen dočasnou povahu a týká se pouze této přechodné právní situace. Navíc nastala až po ustanovení A. H. do funkce opatrovníka. Není proto namístě dovozovat, že by "protichůdné zájmy" mezi Š. K. a opatrovníkem nabyly takové intenzity, která by odůvodnila závěr, že opatrovník A. H. nadále práva a oprávněné zájmy nezpůsobilého Š. K. nebude řádně hájit. Dojde-li opravdu ke střetu zájmů mezi Š. K. a A. H., bude opatrovanci ustanoven kolizní opatrovník podle § 30 ObčZ.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná. Její podstata spočívá v polemice stěžovatele s právními závěry obecných soudů, a to ve shodném smyslu a rozsahu, jak své námitky uplatnil již v řízení před těmito soudy. Stěžovatel tak staví Ústavní soud do postavení další přezkumné instance v řízení před obecnými soudy. Toto postavení však Ústavnímu soudu nepřísluší ( čl. 83 Ústavy ČR ).

Posláním Ústavního soudu je tedy především zkoumat, zda rozhodnutím soudu nebyla porušena základní práva nebo svobody stěžovatele, zakotvená v ústavních předpisech. Po přezkoumání ústavnosti předmětného řízení a rozhodnutí z něj vzešlých nelze než konstatovat, že obecné soudy správně zjistily skutkový stav věci a vyvodily z něho, podle zásady volného hodnocení důkazů, právní závěry, které náležitě a přesvědčivě odůvodnily. V odůvodnění svých rozhodnutí se přesvědčivě vypořádaly se všemi argumenty stěžovatele, které v průběhu řízení předkládal a které v podstatě zopakoval i v ústavní stížnosti. Důkladně se věcí zabývaly, správně aplikovaly příslušná ustanovení občanského soudního řádu i občanského zákoníku. Zejména pak Nejvyšší soud jasně a srozumitelně vyložil právní otázky, zda a kdy je důvodem pro odvolání opatrovníka okolnost, že může dojít ke střetu jeho zájmů se zájmy opatrovance, co se rozumí protichůdnými zájmy ve smyslu ustanovení § 192 odst. 1 OSŘ. Tyto otázky, které řešil ve svém usnesení odvolací soud, posoudil Nejvyšší soud jako otázky zásadního právního významu, neboť nebyly dosud v rozhodování dovolacího soudu vyřešeny. Ústavní soud tak v projednávané věci neshledal nic, co by ji posouvalo do ústavněprávní roviny. Pokud soudy rozhodly způsobem, s nímž se stěžovatel neztotožňuje, nezakládá to samo o sobě důvod k úspěšné ústavní stížnosti.

Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem dospěl I. senát Ústavního soudu k závěru, že jsou splněny podmínky ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů. Proto, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků, usnesením ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 21. září 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Okresního soudu v Berouně

čj. 23 P 48/2007 - 148

Krajského soudu v Praze

čj. 31 Co 65/2010 - 182

Nejvyššího soudu ČR

čj. 21 Cdo 3871/2010 - 199

Okresního soudu v Berouně

Krajský soud

Nejvyšší soud

§ 473 ObčZ

Okresního soudu v Berouně

čj. 23 Nc 1108/2005 - 76

Okresnímu soudu v Berouně

Nejvyššího soudu

Ústavní soud

Okresní soud v Berouně

čj. 23 P 48/2007 - 148

Krajský soud v Praze

čj. 31 Co 65/2010 - 182

okresního soudu

dovolací soud

§ 192 odst. 1 OSŘ

§ 27 odst. 2 ObčZ

Okresního soudu v Berouně

§ 192 OSŘ

§ 30 ObčZ

§ 30 ObčZ

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavního soudu

občanského soudního řádu

občanského zákoníku

Nejvyšší soud

§ 192 odst. 1 OSŘ

odvolací soud

Nejvyšší soud

dovolacího soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu