U S N E S E N Í

 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 22. listopadu 2012 ve věci stížnosti pro porušení zákona, kterou podal ministr spravedlnosti ve prospěch nezletilého „ tulipána “* ), proti usnesení Krajského soudu v Ostravě, soudu pro mládež, ze dne 20. 6. 2012, sp. zn. 4 Tmo 81/2012, a rozhodl takto :

 Podle § 275 odst. 4 tr. ř. se přerušuje výkon ochranné výchovy nezletilému „ tulipánovi “ uložené rozsudkem Okresního soudu v Mladé Boleslavi ze dne 30. 1. 2007, sp. zn. 4 Rod 5/2006, prodloužené usnesením Okresního soudu v Ostravě, soudu pro mládež, ze dne 30. 5. 2012, sp. zn. 0 Ntm 602/2012, ve spojení s usnesením Krajského soudu v Ostravě, soudu pro mládež, ze dne 20. 6. 2012, sp. zn. 4 Tmo 81/2012.
 O d ů v o d n ě n í :
Nejvyšší soud České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) dne 13. 11. 2012 obdržel stížnost pro porušení zákona podanou ministrem spravedlnosti ve prospěch nezletilého „ tulipána “, směřující proti pravomocnému usnesení Krajského soudu v Ostravě, soudu pro mládež, ze dne 20. 6. 2012, sp. zn. 4 Tmo 81/2012, jímž byly podle § 148 odst. 1 písm. c ) tr. ř. zamítnuty stížnosti státního zástupce a nezl. „ tulipána “ podané proti usnesení Okresního soudu v Ostravě, soudu pro mládež, ze dne 30. 5. 2012, sp. zn. 0 Ntm 602/2012, kterým bylo rozhodnuto o prodloužení ochranné výchovy nezletilého „ tulipána “ podle § 86 odst. 1 z. s. m., neboť byl porušen zákon v neprospěch nezletilého, a to v ustanoveních § 86 odst. 1, § 93 odst. 11 a § 96 z. s. m.

Současně s tímto mimořádným opravným prostředkem ministr spravedlnosti spojil i návrh, aby Nejvyšší soud podle § 275 odst. 4 tr. ř. přerušil výkon rozhodnutí, proti němuž je stížnost pro porušení zákona podána.

Na základě takto podaného návrhu Nejvyšší soud zkoumal otázky s ním spojené. Vycházel z ustanovení § 275 odst. 4 tr. ř. upravující možnost Nejvyššího soudu před rozhodnutím o stížnosti pro porušení zákona odložit nebo přerušit výkon rozhodnutí, proti němuž byla podána stížnost pro porušení zákona. Pokud však takový návrh učinil ministr spravedlnosti, Nejvyšší soud je povinen o něm rozhodnout usnesením nejpozději do čtrnácti dnů po obdržení spisu.

Vzhledem k tomu, že stížnost pro porušení zákona a spisový materiál ve věci nezletilého „ tulipána “ byl Nejvyššímu soudu doručen dne 13. 11. 2012, vyprší uvedená lhůta dne 27. 11. 2012.

Nejvyšší soud v pojednávané věci v souladu s uvedenými podmínkami § 275 odst. 4 tr. ř. zkoumal, zda je návrh na přerušení výkonu rozhodnutí opodstatněný.

Z obsahu předloženého spisu Okresního soudu v Ostravě, sp. zn. 0 Ntm 602/2012, Nejvyšší soud shledal, že nezletilý „ tulipán “, dovršil osmnácti let dne … Tímto dnem měla být ukončena ochranná výchova, která mu byla uložena rozsudkem Okresního soudu v Mladé Boleslavi ze dne 30. 1. 2007, sp. zn. 4 Rod 5/2006, podle § 93 odst. 1 písm. c ) z. s. m. Dne 31. 2. 2012 byl tomuto soudu doručen podnět k prodloužení této ochranné výchovy, jenž byl Okresním soudem v Mladé Boleslavi postoupen k rozhodnutí jako místně příslušnému soudu Okresnímu soudu v Ostravě.

Usnesením Okresního soudu v Ostravě, soudu pro mládež, ze dne 30. 5. 2012, sp. zn. 0 Ntm 602/2012, bylo rozhodnuto podle § 86 odst. 1 z. s. m. o prodloužení ochranné výchovy nezletilého uložené mu výše citovaným rozsudkem Okresního soudu v Mladé Boleslavi, soudu pro mládež.

Krajský soud v Ostravě, soud pro mládež, usnesením ze dne 20. 6. 2012, sp. zn. 4 Tmo 81/2012, podle § 148 odst. 1 písm. c ) tr. ř. jako nedůvodné zamítl stížnosti, které proti tomuto usnesení napadli nezletilý a státní zástupce Okresního státního zastupitelství.

Na základě těchto rozhodnutí se nezletilý stále nachází v ochranné výchově ve V. ú. O., pracoviště J., P.

Vzhledem k tomu, že vady, jež jsou ve stížnosti pro porušení zákona podané ministrem spravedlnosti ve prospěch nezletilého namítány, jsou závažného charakteru, lze očekávat, že v případě, až bude rozhodnuto o důvodnosti vytčených nedostatků, povede takový závěr ke zrušení stížností pro porušení zákona v rozhodnutích, jimiž byla ochranná výchova nezletilému uložena. Vzhledem k tomu, že s ohledem na argumenty uvedené ve stížnosti pro porušení zákona nelze vyloučit, že napadené rozhodnutí je zatíženo vytýkanými vadami, a v takovém případě by rozhodnutí, na jehož základě nezletilý nyní ochrannou výchovu vykonává, pozbylo podkladu, shledal Nejvyšší soud návrh na přerušení nezletilým vykonávané ochranné výchovy důvodným.

Nejvyšší soud proto podle § 275 odst. 4 tr. ř. návrhu ministra spravedlnosti na přerušení výkonu rozhodnutí vyhověl a přerušil výkon ochranné výchovy, kterou nezletilý „ tulipán “ nyní vykonává na základě rozsudku Okresního soudu v Mladé Boleslavi ze dne 30. 1. 2007, sp. zn. 4 Rod 5/2006, poté, co mu byla prodloužena usnesením Okresního soudu v Ostravě, soudu pro mládež, ze dne 30. 5. 2012, sp. zn. 0 Ntm 602/2012, a usnesením Krajského soudu v Ostravě, soudu pro mládež, ze dne 20. 6. 2012, sp. zn. 4 Tmo 81/2012, a to až do doby, než Nejvyšší soud o podané stížnosti pro porušení zákona meritorně rozhodne.

Poučení : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.
V Brně dne 22. listopadu 2012

 Předsedkyně senátu :
 JUDr. Milada Šámalová

* ) byl použit pseudonym ve smyslu zák. č. 218/2003 Sb.

Nejvyšší soud České republiky

sp. zn. 4 Tmo 81/2012

§ 275 odst. 4 tr. ř.

Okresního soudu v Mladé Boleslavi

sp. zn. 4 Rod 5/2006

sp. zn. 0 Ntm 602/2012

sp. zn. 4 Tmo 81/2012

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

sp. zn. 4 Tmo 81/2012

§ 148 odst. 1 písm. c ) tr. ř.

sp. zn. 0 Ntm 602/2012

§ 86 odst. 1 z. s. m.

Nejvyšší soud

§ 275 odst. 4 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 275 odst. 4 tr. ř.

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

Nejvyššímu soudu

Nejvyšší soud

§ 275 odst. 4 tr. ř.

Okresního soudu v Ostravě

sp. zn. 0 Ntm 602/2012

Nejvyšší soud

Okresního soudu v Mladé Boleslavi

sp. zn. 4 Rod 5/2006

§ 93 odst. 1 písm. c ) z. s. m.

Okresním soudem v Mladé Boleslavi

Okresnímu soudu v Ostravě

sp. zn. 0 Ntm 602/2012

§ 86 odst. 1 z. s. m.

Krajský soud v Ostravě, soud pro mládež

sp. zn. 4 Tmo 81/2012

§ 148 odst. 1 písm. c ) tr. ř.

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 275 odst. 4 tr. ř.

Okresního soudu v Mladé Boleslavi

sp. zn. 4 Rod 5/2006

sp. zn. 0 Ntm 602/2012

sp. zn. 4 Tmo 81/2012

Nejvyšší soud

č. 218/2003 Sb.


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele M. Ř., zastoupeného JUDr. Věrou Soldánovou, advokátkou se sídlem Brno, Orlí 14, proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 11. 5. 2011, čj. 49 Co 390/2009 - 245, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

Včasnou ústavní stížností stěžovatel navrhl zrušení v záhlaví uvedeného rozsudku, kterým Krajský soud v Brně změnil rozsudek Městského soudu v Brně ze dne 25. 6. 2009, sp. zn. 25 P 33/2006, vydaný v řízení o návrhu stěžovatele na zvýšení výživného podaného proti svému otci. Stěžovatel v ústavní stížnosti uvedl, že napadeným rozsudkem bylo porušeno jeho základní právo na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod. Je přesvědčen, že Krajský soud v Brně se dopustil řady pochybení, zejména procesních vad.

I když odvolací soud zčásti vyhověl stěžovatelově odvolání, přes podrobně a pečlivě provedené důkazní řízení neaplikoval všechny zásady pro určení výživného, vyplývající z ustanovení § 85 odst. 2, § 96 odst. 1 a § 99 zákona o rodině. Odvolací soud nepřihlédl ke skutečným příjmům povinného a k celkové hodnotě jeho movitého a nemovitého majetku, k vysokým investicím do podnikání, k jeho způsobu života a životní úrovni. Neprovedl důsledné srovnání okolností důležitých pro určování výživného v době dřívějšího rozhodování rozhodnutími Okresního soudu v Jindřichově Hradci a Krajského soudu v Českých Budějovicích, se změněnými okolnostmi v době nového rozhodování.

K zásadní změně na straně stěžovatele došlo zahájením vysokoškolských studií v září 2010. Stěžovatel studuje dvě vysoké školy, u obou má splněny všechny předepsané povinnosti a ukončené první ročníky. Žije ve skromných poměrech s matkou a babičkou, matka má pouze příjmy z pracovního poměru.

Z připojeného rozsudku Krajského soudu v Brně Ústavní soud zjistil, že rozsudkem Městského soudu v Brně byl, ve výroku o výživném, změněn rozsudek Okresního soudu v Jindřichově Hradci ze dne 21. 6. 2006, čj. 9 Nc 225/2003 - 335, ve spojení s rozsudkem Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 6. 9. 2006, sp. zn. 7 Co 1591/2006, tak, že výživné otce MUDr. J. Ř. na zletilého stěžovatele bylo zvýšeno od 1. 1. 2008 na částku 6.500,- Kč měsíčně. Proti tomuto rozsudku podali odvolání všichni účastníci řízení. Odvolací soud dospěl k závěru, že odvolání jsou důvodná pouze částečně a změnil rozsudek městského soudu tak, že za dobu od 1. 1. 2007 do 31. 12. 2007 určil výživné otce pro stěžovatele ve výši 5000,- Kč měsíčně a od 1. 1. 2008 do budoucna výživné zvýšil na 8.000,- Kč měsíčně. Dalšími výroky rozhodl o výši nedoplatku výživného a zamítl návrh stěžovatele, pokud požadoval výživné vyšší. Přihlédl zejména k tomu, že naposledy došlo k úpravě výživného v roce 2006, kdy byla vyživovací povinnost otce ke stěžovateli stanovena částkou 5.000,- Kč měsíčně. Odvolací soud se podrobně zabýval rozborem příjmových a majetkových poměrů matky i otce stěžovatele, na které lze jen odkázat, protože se jedná o skutečnosti, které jsou všem účastníkům řízení známy. Stejně tak se zabýval i současnými poměry stěžovatele a zhodnotil i nově mu vzniklé náklady v souvislosti s vysokoškolským studiem i jeho zájmovou činností.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Její podstata spočívá v nespokojenosti stěžovatele s výší výživného, které mu obecné soudy přiznaly, což se promítá do polemiky s právními závěry odvolacího soudu. Tím tak staví Ústavní soud do postavení jen další přezkumné instance v řízení před obecnými soudy, protože směřuje k tomu, aby Ústavní soud přezkoumal závěry odvolacího soudu o přiměřené výši výživného pro stěžovatele. Tato role však Ústavnímu soudu nepřísluší ( čl. 83 Ústavy ČR ). Jeho posláním je především zkoumat, zda napadeným rozhodnutím soudu nebyla porušena základní práva nebo svobody stěžovatele, zakotvená v ústavních předpisech.

 Na základě argumentů stěžovatele se Ústavní soud zabýval ústavností rozhodnutí odvolacího soudu a zjistil, že se věcí důkladně zabýval, správně aplikoval příslušná ustanovení zákona o rodině a občanského soudního řádu. S argumenty stěžovatele se přesvědčivě vypořádal. Ve věci nebylo shledáno nic, co by ji posouvalo do ústavněprávní roviny. V této souvislosti je zapotřebí připomenout, s odkazem na ustálenou judikaturu, že je zásadně věcí obecných soudů, aby hlediska pro určení výživného, stanovená v § 96 zákona o rodině, uváděly v život aplikací v jednotlivých případech. Ústavní soud není žádnou další superrevizní instancí v systému obecných soudů, která by měla napravovat stěžovatelem tvrzená pochybení, např. ve smyslu přepočítávání výše výživného stanoveného obecnými soudy.

Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem dospěl I. senát Ústavního soudu k závěru, že jsou splněny podmínky § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů. Proto, mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků řízení, usnesením ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný.

Poučení : Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

V Brně dne 8. listopadu 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Brně

čj. 49 Co 390/2009 - 245

Krajský soud

Městského soudu v Brně

sp. zn. 25 P 33/2006

Krajský soud

odvolací soud

Odvolací soud

Okresního soudu v Jindřichově Hradci

Krajského soudu

Krajského soudu v Brně

Ústavní soud

Městského soudu

Okresního soudu v Jindřichově Hradci

čj. 9 Nc 225/2003 - 335

Krajského soudu v Českých Budějovicích

sp. zn. 7 Co 1591/2006

Odvolací soud

městského soudu

Odvolací soud

odvolacího soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

odvolacího soudu

Ústavnímu soudu

čl. 83 Ústavy ČR

Ústavní soud

odvolacího soudu

zákona o rodině

občanského soudního řádu

§ 96 zákona o rodině

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky projednal dne 9. 1. 2013 v neveřejném zasedání návrh Ministerstva spravedlnosti České republiky na přijetí rozhodnutí ve věci občana České republiky, obv. Z. V. , podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, a rozhodl t a k t o :

Podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, se na odsouzení Z. V. , rozsudkem Zemského soudu v Mnichově ze dne 14. 9. 2011, sp. zn. 9 KLs 123 Js 12461/10, pro spáchání obzvlášť těžkého loupežného vydírání, za který mu byl podle § 255, § 253 odst. 1, odst. 2, § 250 odst. 2, číslo 1, bod 1, § 22, § 23 odst. 1, 2, § 25 odst. 2, § 49, odst. 1, § 52, § 53 německého tr. zákona, § 52 odst. 1 bod 2d, § 2 odst. 2, § 29 odst. 1 ve znění Přílohy 2 odst. 2 pododstavec 1, věta 1 zákona o zbraních trest odnětí svobody v trvání 10 ( deset ) let a 6 ( šest ) měsíců, hledí jako na odsouzení soudem České republiky.

O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem německého Zemského soudu v Mnichově ze dne 14. 9. 2011, sp. zn. 9 KLs 123 Js 12461/10, byl obv. Z. V. uznán vinným ze spáchání výše uvedených trestných činů a následně odsouzen k trestu odnětí svobody v trvání 10 ( deseti ) let a 6 ( šesti ) měsíců.

 Podle skutkových zjištění Zemského soudu v Mnichově odsouzený V. společně se spoluobviněným C. na území Spolkové republiky Německo :
1. dne 17. 8. 2010 v 9,25 hod. přepadli filiálku HypoVereinsbank v objektu R. v M. , odsud však neodcizili žádnou finanční hotovost,
2. dne 20. 8. 2010 v 10,01 hod. oba obvinění vstoupili do filiálky Deutsche Bank v objektu S. v M. , odkud si odnesli hotovost v celkové hodnotě 17.614,- €,
3. dne 9. 9. 2010 kolem 11,54 hod. vstoupili oba obvinění do filiálky Landesbank Baden Württemberg v objektu K. ve S. , odkud v důsledku zpuštění alarmu bankovní úřednicí neodcizili žádnou finanční hotovost,
4. dne 10. 9. 2010 ve 14,05 hod. vstoupili obvinění do filiálky Stadtsparkasse Mnichov v objektu A. v M. , odkud odcizili hotovost v celkové výši 550,- €.
Poté oba obvinění pokračovali v trestné činnosti na území Rakouské republiky, kde
5. dne 13. 9. 2010 přepadli oba obvinění pobočku Raiffeisenlandesbank v objektu L. v L. a odcizili odsud finanční hotovost ve výši 20.040,- €,
6. dne 21. 9. 2010 ve 14,38 hod. přepadli oba obvinění tutéž pobočku Raiffeisenlandesbank v L. v L. a odcizili odsud finanční hotovost ve výši 9.770,- €.
Následně se oba obvinění přesunuli na území Spolkové republiky Německo, kde
7. dne 5. 10. 2010 kolem 11,16 hod. přepadli filiálku Targo-banky v objektu W. v B. , odkud však neodcizili žádnou finanční hotovost,
8. dne 5. 10. 2010 kolem 12,25 hod. přepadli filiálku Deutsche Bank v B. v B. a odcizili odsud finanční hotovost ve výši 6.000,- €,
9. dne 7. 10. 2010 kolem 12,30 hod. vstoupili do pobočky Hamburské spořitelny v objektu A. J. v H. a odcizili odsud finanční hotovost ve výši 8.180,- €.

Ministerstvo spravedlnosti České republiky podalo dopisem pod sp. zn. 173/2012-MOT-T/7 ze dne 5. 12. 2012, Nejvyššímu soudu České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) návrh na přijetí rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ zákon “ ). Tento návrh byl doručen Nejvyššímu soudu dne 10. 12. 2012.

Podle § 4a odst. 3 může Nejvyšší soud na návrh Ministerstva spravedlnosti ČR rozhodnout, že se na odsouzení občana České republiky soudem jiného členského státu Evropské unie hledí jako na odsouzení soudem České republiky, jestliže se týká činu, který je trestný i podle právního řádu České republiky a je-li to odůvodněno závažností činu a druhem trestu, který za něj byl uložen.

Nejvyšší soud věc přezkoumal a shledal, že odsouzený Z. V. je občanem České republiky, byl odsouzen cizozemským soudem a odsouzení se týká skutků, které vykazují znaky trestného činu i podle příslušných právních předpisů České republiky ( trestný čin loupeže podle § 173 tr. zákoníku ). Pokud jde o druh a závažnost uděleného trestu, ze spisového materiálu vyplynulo, že odsouzenému byl uložen trest odpovídající vysoké závažnosti předmětného trestného činu, tj. trest odnětí svobody ve výměře 10 ( deseti ) let a 6 ( šesti ) měsíců.

Z toho vyplývá, že jsou splněny všechny podmínky pro to, aby se na výše uvedené odsouzení obv. Z. V. hledělo jako na odsouzení soudem České republiky, a proto Nejvyšší soud návrhu Ministerstva spravedlnosti České republiky vyhověl.

Poučení : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

 V Brně dne 9. ledna 2013
 Předseda senátu :
 JUDr. Stanislav Rizman

Nejvyšší soud České republiky

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Zemského soudu v Mnichově

sp. zn. 9 KLs 123 Js 12461/10

Zemského soudu v Mnichově

sp. zn. 9 KLs 123 Js 12461/10

sp. zn. 173/2012-MOT-T/7

Nejvyššímu soudu České republiky

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyššímu soudu

§ 4a odst. 3

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 173 tr. zákoníku

Nejvyšší soud


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dnešního dne bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Ivany Janů a Pavla Holländera o ústavní stížnosti stěžovatelky H. M., zastoupené JUDr. Jiřím Novákem, advokátem, se sídlem Sokolská 60, 120 00 Praha 2, doručovací adresa Nám. T.G.M. 11, 750 02 Přerov, proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě, pobočky v Olomouci, ze dne 9. 6. 2011, č. j. 70 Co 146/2011-198, za účasti Krajského soudu v Ostravě, pobočky v Olomouci, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Ve včas podané ústavní stížnosti, která i jinak splňuje náležitosti ústavní stížnosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatelka navrhla, aby Ústavní soud zrušil v záhlaví usnesení uvedený rozsudek. Stěžovatelka tvrdí, že napadeným rozhodnutím byla porušena její základní práva plynoucí z čl. 36 odst. 1 a čl. 32 odst. 4 Listiny základních práv a svobod a čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod.

Z ústavní stížnosti a jejích příloh Ústavní soud zjistil, že napadeným rozsudkem Krajského soudu v Ostravě, pobočky v Olomouci, ze dne 9. 6. 2011, č. j. 70 Co 146/2011-198, bylo rozhodnuto tak, že ( výrokem I. ) výživné ve prospěch stěžovatelky se zvyšuje s účinností od 1. 9. 2008 do 23. 10. 2010 na částku 6 000 Kč měsíčně. Výrokem II. bylo rozhodnuto, že vyživovací povinnost žalovaného vůči žalobkyni se s účinností od 24. 10. 2010 zrušuje. Návrh žalovaného, aby vyživovací povinnost byla zrušena již s účinností od 26. 8. 2008, byl výrokem III. zamítnut. Výrokem IV. bylo rozhodnuto o nákladech řízení.

Z odůvodnění napadeného rozsudku především plyne, že krajský soud shledal, že stěžovatelka je absolventkou gymnázia a dosáhla tedy středoškolského vzdělání s maturitní zkouškou. Stěžovatelka vysokou školu začala studovat hned v prvém školním roce po absolvování gymnázia. Prvý ročník však nezvládla a studium ukončila na základě vlastního rozhodnutí, protože neměla potřebný počet kreditů. V následujícím školním roce nastoupila znovu na stejnou vysokou školu do úplně stejného oboru. Ani podruhé však studium nezvládla, opět ze stejného důvodu - nedosáhla na nezbytný počet kreditů, přičemž tentokrát ji ze studia dokonce vyloučila přímo vysoká škola.

Podle názoru krajského soudu nelze uvedený způsob studia žalobkyně hodnotit jako úspěšnou a řádnou přípravu na budoucí povolání. Krajský soud považuje za možné akceptovat to, že žalobkyni se poprvé, tj. ve školním roce 2008/2009, nepodařilo první ročník vysoké školy dokončit. Takový názor krajský soud zastává i přesto, že důvod jejího neúspěchu byl pouze na její straně a spočíval v její vlastní studijní nedostatečnosti, protože žádný jiný objektivní důvod zjištěn nebyl. Důvodem tohoto názoru je, že každému studentovi se může stát, že i bez objektivní příčiny se mu nepodaří zkoušky zvládnout. Pokud tedy žalobkyně v uvedeném školním roce neuspěla a hned v dalším školním roce 2009/2010 nastoupila znovu na tutéž vysokou školu do prvního ročníku téhož oboru, pak vyživovací povinnost otce k ní nadále trvala, i když žalobkyně první ročník vysoké školy vlastně opakovala, a tím by se vyživovací povinnost otce k ní prodloužila o rok, za předpokladu následného řádného studia a jeho ukončení.

Krajský soud však zdůraznil, že situace stěžovatelky je jiná, a to pouze z důvodů na její straně, ve studiu na uvedené vysoké škole nepokračuje, protože ani podruhé započatý první ročník nedokončila, z toho samého důvodu jako poprvé - neudělala zkoušky, což tentokrát vedlo dokonce k tomu, i že byla z vysoké školy přímo vyloučena z důvodu neplnění studijních povinností. To znamená, že za dva roky od ukončení gymnázia žalobkyně žádný ročník započatého vysokoškolského studia řádně neukončila a v září 2010 začala první ročník studovat znovu potřetí, navíc na úplně jiné škole a zcela jiný obor. Takový přístup žalobkyně nelze podle názoru krajského soudu považovat za řádnou přípravu na budoucí povolání. Tento závěr vedl krajský soud k takové interpretaci a aplikaci § 85 zákona o rodině, dle níž vyživovací povinnost žalovaného ke stěžovatelce zanikla.

V ústavní stížnosti stěžovatelka namítá, že skutková zjištění učiněná krajský soudem jsou nedostatečná a že právní posouzení je založeno na nepřípustně restriktivním výkladu vyživovací povinnosti rodičů vůči dětem. Stěžovatelka zvláště poukazuje na své řádné studium na vyšší odborné škole, na kterou nastoupila po předchozích dvou letech na vysoké škole, a na fakt, že během studia na vyšší odborné škole se připravovala na další studium na vysoké škole, přičemž hodlá takto studovat dvě školy formou prezenčního studia. Při takto obtížném studiu nebude mít možnost obstarávat si prostředky na obživu. Podle stěžovatelky se nelze ztotožnit se skutkovým závěrem krajského soudu, že nenavázala na dosud dosažené vzdělání.

Ve vztahu k právnímu hodnocení stěžovatelka namítá, že interpretace § 85 zákona o rodině provedená krajským soudem je nepřípustnou libovůlí. Poukazuje zejména to, že citované ustanovení neuvádí přesný časový úsek, kdy vyživovací povinnost rodičů vůči dětem končí. Proto má stěžovatelka za to, že teprve dokončením terciárního vzdělání a následným nastoupením do zaměstnání ztrácí nárok na výživu. Stěžovatelka považuje za rozhodný samotný fakt, že je na výživu rodičů nadále odkázána a zároveň není jinak schopna uhrazovat své hmotné i nehmotné potřeby. Stěžovatelka dále odkázala na nález Ústavního soudu sp. zn. II. ÚS 2155/09, jehož závěrů se dovolává, neboť považuje za nepochybné, že se studiem na vyšší odborné škole a vysoké škole připravuje na své budoucí povolání, přičemž se jedná o soustavnou časovou i obsahovou přípravu. Stěžovatelka navrhla, aby ústavní stížnost byla projednána přednostně ( § 39 zákona o Ústavním soudu ) a aby Ústavní soud odložil vykonatelnost napadeného rozhodnutí ( § 79 odst. 2 zákona o Ústavním soudu ).

II.

Ústavní soud je podle článku 83 Ústavy České republiky soudním orgánem ochrany ústavnosti, není tedy součástí soustavy obecných soudů a není ani povolán k instančnímu přezkumu jejich rozhodnutí. Směřuje-li ústavní stížnost proti rozhodnutí soudu vydanému v soudním řízení, není proto samo o sobě významné, je-li namítána jeho věcná nesprávnost. Pravomoc Ústavního soudu je založena výlučně k přezkumu rozhodnutí z hlediska dodržení ústavněprávních principů, tj. zda v řízení ( rozhodnutím v něm vydaným ) nebyla dotčena předpisy ústavního pořádku chráněná práva nebo svobody jeho účastníka, zda řízení bylo vedeno v souladu s ústavními principy, a zda je lze jako celek pokládat za spravedlivé.

Podle § 85 odst. 1 zákona o rodině platí, že vyživovací povinnost rodičů k dětem trvá do té doby, pokud děti nejsou samy schopny se živit.

V předložené věci ústavněprávní rozměr námitek stěžovatelky zjištěn nebyl. V rovině skutkových zjištění se stěžovatelka dovolává faktu, že ve třetím roce ( pomaturitního ) studia ( resp. v době rozhodné ) začala studovat vyšší odbornou školu, kterou řádně studuje. Touto skutečností se však krajský soud dostatečně zabýval a explicitně ji do svých úvah zahrnul. Kromě jiného na str. 9 rozsudku poznamenává, nakolik je reálné, aby stěžovatelka studovala souběžně vyšší odbornou a vysokou školu, pokud před tím nezvládla jednu vysokou školu. Výslovně však krajský soud hodnotí návaznost právě dvou let vysokoškolského studia a studia na vyšší odborné škole ve vztahu k odlišnosti studovaných oborů. Tedy skutkově ze skutečnosti průběžného studia stěžovatelky krajský soud vyšel.

Po stránce právního hodnocení krajský velice podrobně podepřel svůj závěr, že stěžovatelka se nepřipravuje na budoucí povolání řádně, kterýžto požadavek odvodil z § 85 zákona o rodině na základě závěrů doktrinální nauky. Podle názoru Ústavního soudu tak učinil v souladu s ústavní úlohou moci soudní, do níž spadá i výklad jednoduchého práva, do nějž Ústavní soud zásadně nemá pravomoc ani ambici ( v roli orgánu sjednocujícího judikaturu ) zasahovat.

Ve stěžovatelkou odkazovaném nálezu sp. zn. II. ÚS 2155/09 ze dne 24. 11. 2009 ( N 245/55 SbNU 361 ) Ústavní soud konstatoval, že sama okolnost, že stěžovatelka v plném rozsahu, třeba i z důvodu vlastní nedostatečné důslednosti ve studiu, nesložila maturitní zkoušku v řádném termínu, ale až o několik měsíců později, automaticky nevyvolává zánik vyživovací povinnosti rodičů. Vytkl tak obecnému soudu formalismus a nerespektování individuálního rozměru dané věci. Do této situace se však krajský soud v nyní předložené věci nedostal, neboť věc hodnotil při znalosti citované judikatury a zároveň při mimořádně pečlivém hodnocení dané věci. Dostatečně srozumitelně vyložil, proč nepovažuje studium stěžovatelky za řádné, a rovněž zdůvodnil, proč neshledal návaznost studovaného oboru. V dané věci proto zdůraznil, že není podstatné, že stěžovatelka studuje, ale jak a co stěžovatelka studuje. Jeho úvaha je tedy zjevně opakem formalismu a Ústavní soud ji nehodnotí jako excesivní. Tyto závěry Ústavního soudu dopadají na napadené rozhodnutí v celém rozsahu.

Ústavní soud připomíná, že zákon o Ústavním soudu rozeznává v ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ), jako zvláštní kategorii návrhů, návrhy zjevně neopodstatněné. Zákon tímto ustanovením dává Ústavnímu soudu, v zájmu racionality a efektivity jeho řízení, pravomoc posoudit "přijatelnost" návrhu před tím, než dospěje k závěru, že o návrhu rozhodne meritorně nálezem. V této fázi řízení je zpravidla možno rozhodnout bez dalšího jen na základě obsahu napadených rozhodnutí orgánů veřejné moci a údajů obsažených v samotné ústavní stížnosti a jejích přílohách. Pokud informace zjištěné uvedeným postupem vedou Ústavní soud k závěru, že ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná, ústavní stížnost bude bez dalšího odmítnuta. Ústavní soud jen pro pořádek upozorňuje, že v této fázi jde o specifickou a relativně samostatnou část řízení, která nemá charakter řízení kontradiktorního.

Ústavní soud proto z výše uvedených důvodů ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů. Ústavní soud neshledal podmínky pro postup dle § 39 a § 79 odst. 2 zákona o Ústavním soudu.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 19. června 2012

Vojen Güttler
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

č. j. 70 Co 146/2011-198

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

zákon o Ústavním soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

č. j. 70 Co 146/2011-198

krajský soud

krajského soudu

Krajský soud

krajský soud

krajského soudu

krajský soud

§ 85 zákona o rodině

krajský soudem

krajského soudu

§ 85 zákona o rodině

krajským soudem

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 2155/09

§ 39 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

§ 79 odst. 2 zákona o Ústavním soudu

Ústavní soud

článku 83 Ústavy

Ústavního soudu

§ 85 odst. 1 zákona o rodině

krajský soud

krajský soud

krajský soud

§ 85 zákona o rodině

Ústavního soudu

Ústavní soud

sp. zn. II. ÚS 2155/09

N 245/55 SbNU 361

Ústavní soud

krajský soud

Ústavní soud

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavnímu soudu

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavní soud

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavní soud

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání dne 14. listopadu 2012 v Brně ve věci dovolání nejvyššího státního zástupce, které podal v neprospěch obviněného Ing. P. B., MBA., LLM., a dovolání Ing. P. B., MBA., LL.M., gen. shora, proti usnesení Vrchního soudu v Olomouci ze dne 16. 2. 2012, sp. zn. 6 To 98/2011, v trestní věci vedené u Krajského soudu v Ostravě pod sp. zn. 50 T 4/2009, a rozhodl t a k t o :

Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. se dovolání obviněného Ing. P. B., MBA., LL.M. a nejvyššího státního zástupce o d m í t a j í .

O d ů v o d n ě n í :

 Rozsudkem Krajského soudu v Ostravě ze dne 20. 7. 2011, sp. zn. 50 T 4/2009 byl obviněný Ing. P. B., MBA., LL.M. ( dále zpravidla jen : „ obviněný “ ) uznán vinným zločinem neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 3 alinea druhá tr. zákoníku s přihlédnutím k ustanovení § 238 tr. zákoníku a za tento zločin byl odsouzen podle § 234 odst. 3 tr. zákoníku k trestu odnětí svobody v trvání čtyř roků. Podle § 56 odst. 3 tr. zákoníku byl obviněný pro výkon trestu odnětí svobody zařazen do věznice s dozorem.

 Jako uvedený zločin posoudil Krajský soud v Ostravě skutek spočívající v tom, že obviněný dne 10. 6. 2004 podal ke Krajskému soudu v Ústí nad Labem návrh na vydání směnečného platebního rozkazu na zaplacení částky celkem 6.842.000,- Kč s příslušenstvím, a to prostřednictvím doporučené zásilky odeslané dne 9. 6. 2004 z pobočky České pošty, s. p., v Ostravě 10, a dne 30. 6. 2004 předal osobně u Krajského soudu v Ústí nad Labem originály dvou směnek vlastních s padělanými podpisy výstavce J. P., přičemž se jednalo o následující směnky : směnku vlastní s datem a místem vystavení dne 20. 10. 2000 v New Port Richey, Florida, USA, znějící na řad Ing. P. B., na směnečnou sumu 5.980.000,- Kč splatnou dne 31. 8. 2003, když za výstavce na této směnce byla označena J. P., a směnku vlastní s datem a místem vystavení dne 20. 1. 2002 v New Port Richey, Florida, USA, znějící na řad Ing. P. B., na směnečnou sumu 862.000,- Kč splatnou dne 31. 8. 2003, když za výstavce na této směnce byla označena J. P., a tyto směnky předložil Krajskému soudu v Ústí nad Labem jako pravé, přestože věděl, že J. P. tyto směnky jako výstavce nepodepsala a tedy ani nevystavila, a tyto směnky jsou padělané.

 Proti tomuto rozsudku podal obviněný proti výrokům o vině a trestu odvolání a státní zástupce podal odvolání proti výroku o vině a trestu v neprospěch obviněného. O těchto odvoláních rozhodl Vrchní soud v Olomouci usnesením ze dne 16. 2. 2012, sp. zn. 6 To 98/2011, tak, že podle § 256 tr. ř. odvolání státního zástupce a obviněného Ing. P. B., MBA., LL.M., zamítl.

 Proti tomuto usnesení podal obviněný dovolání v zákonné lhůtě u příslušného soudu prostřednictvím svého obhájce JUDr. Tomáše Chlebika z důvodu uvedeného v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., protože podle jeho názoru napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Další obhájce obviněného, a to Mgr. Jindřich Skácel učinil podání elektronicky označené jako dovolání, v němž uvedl dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. Nejvyšší soud nemohl k tomuto podání přihlížet, neboť nemá náležitosti podání ve smyslu § 59 odst. 1 tr. ř., neboť není v souladu se zákonem elektronicky podepsáno.

Obhájce JUDr. Tomáš Chlebik odůvodnil své dovolání polemikou s obsahem provedených důkazů a prezentací vlastní verze skutkového stavu a dále odkazem na rozhodnutí Nejvyššího soudu ve věci sp. zn. 8 Tdo 1332/2009 i nález Ústavního soudu České republiky ze dne 30. 4. 2007, sp. zn. III. ÚS 299/2006-1, který se zabývá otázkou prověření a hodnocení jediného usvědčujícího důkazu. V závěru dovolání namítá, že obecné soudy provedly rozporné a neúplné hodnocení důkazů a zjištěný skutkový stav je v rozporu s provedenými důkazy, právem na spravedlivý soudní proces podle čl. 6 Úmluvy o ochraně základních lidských práv a svobod a že napadeným rozhodnutím byl porušen princip zákonnosti postupu orgánů státní moci ve smyslu čl. 2 odst. 3 Ústavy a čl. 2 odst. 2 Listiny základních práv a svobod. V závěru dovolání obviněný uvedl, že byl odsouzen na základě výpovědi svědků J. P. a F. P., a dále na základě znaleckých posudků znalců z řad Policie České republiky a že tyto důkazy podle obviněného ve svém souhrnu neumožňují stanovit kategoricky závěr, který neobsahuje pochybnosti o správnosti právního závěru o jeho vině učiněného na základě takových skutkových zjištění. Poukázal na to, že byl odsouzen za zločin neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 3 alinea druhá tr. zákoníku s přihlédnutím k § 238 tr. zákoníku. Tento zločin spadá pod činy úmyslné a k naplnění znaku jeho skutkové podstaty nestačí nedbalost při zjišťování či ověřování pravosti podpisů, ale úmysl přímý či nepřímý o tom, že podpis na směnce jakožto platebním prostředku, není pravým podpisem jejího domnělého či tvrzeného výstavce. Právní posouzení skutku považuje za nepřiléhavé a nesprávné, protože i kdyby bylo možno dospět k závěru v souladu s písmoznaleckými posudky o tom, že na směnkách nejsou pravé podpisy J. P., pak ani popření pravosti podpisů, uplatnění směnek u soudu, návrh obviněného na ustanovení opatrovníka J. P., ani návrh obviněného na vypracování písmoznaleckého posudku, nejsou důkazem o tom, že obviněný uplatnil směnky u soudu s vědomím, že domnělý výstavce tyto směnky podepsal.

 Obviněný z těchto důvodů navrhl, aby Nejvyšší soud jako soud dovolací dovolání zcela vyhověl a napadené rozhodnutí zrušil. Vzhledem k tomu, že obviněný vykonává trest odnětí svobody, předložil ke zvážení i žádost o odložení vykonatelnosti napadeného rozhodnutí.

 Proti usnesení Vrchního soudu v Olomouci ze dne 16. 2. 2012, sp. zn. 6 To 98/2011, podal v zákonné lhůtě u příslušného soudu nejvyšší státní zástupce dovolání v neprospěch obviněného Ing. P. B., MBA., LL.M., které se opírá o dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. l ) alinea druhá tr. ř., neboť napadeným rozhodnutím bylo rozhodnuto o zamítnutí řádného opravného prostředku proti rozsudku soudu prvního stupně uvedenému v § 265a odst. 2 písm. a ) tr. ř., a v řízení, které předcházelo vydání tohoto rozhodnutí, byl dán důvod dovolání uvedený v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. spočívající v nesprávném právním posouzení skutku.

 Nejvyšší státní zástupce namítl, že soudy obou stupňů založily svá rozhodnutí na nesprávném právním posouzení skutku, který neposoudily podle § 234 odst. 3 alinea druhá, odst. 5 písm. b ) tr. zákoníku s přihlédnutím k § 238 tr. zákoníku. Podle § 234 odst. 3 alinea druhá, odst. 5 tr. zákoníku spáchá zločin neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku ten, kdo padělaný nebo pozměněný platební prostředek užije jako pravý nebo platný, spáchá-li takový čin ve velkém rozsahu. Podle nejvyššího státního zástupce je klíčovou otázkou výklad a aplikace znaku ve velkém rozsahu. Jedná se o znak objektivní stránky skutkové podstaty trestného činu, který je nutno podle přesvědčení nejvyššího státního zástupce vykládat v daném případě v úzké vazbě na ustanovení § 138 tr. zákoníku. Poukázal především na to, že obžaloba byla podána na obviněného u Krajského soudu v Ostravě dne 25. 3. 2009, tedy za účinnosti zákona č. 140/1961 Sb., trestního zákona, ve znění pozdějších předpisů, pro skutek kvalifikovaný jako trestný čin padělání a pozměňování peněz podle § 140 odst. 2 alinea druhá trestního zákona ve spojení s § 143 trestního zákona. Soud prvního stupně rozhodoval dne 20. 7. 2011, tedy již za účinnosti nového trestního zákoníku, a s odkazem na novou, pro obviněného příznivější právní úpravu, změnil právní kvalifikaci skutku na zločin neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 3 alinea druhá tr. zákoníku s přihlédnutím k § 238 tr. zákoníku.

 V písemném odvolání proti rozsudku soudu prvního stupně státní zástupce Krajského státního zastupitelství v Ostravě vyjádřil právní názor, že jednání obviněného mělo být kvalifikováno podle obžaloby jako trestný čin padělání a pozměňování peněz podle § 140 odst. 2 alinea druhá tr. zák. ve spojení s § 143 tr. zák., protože nová právní úprava je pro obviněného méně příznivá. Naproti tomu v odvolacím řízení vyslovil intervenující státní zástupce Vrchního státního zastupitelství v Olomouci odlišný názor, podle něhož by jednání obviněného mělo být kvalifikováno jako zločin neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 3 alinea druhá, odst. 5 písm. d ) tr. zákoníku s přihlédnutím k § 238 tr. zákoníku. Tento názor je podle nejvyššího státního zástupce správný.

 Nejvyšší státní zástupce nesouhlasí s odůvodněním usnesení odvolacího soudu, který se ztotožnil s právním názorem soudu prvního stupně, že znak „ ve značném rozsahu “, či „ velkém rozsahu “ nelze chápat jen jako přímý ekvivalent značné škody nebo škody velkého rozsahu a že nelze bez dalšího vycházet jen z částky uvedené na směnce. Soudy obou stupňů zjevně vycházely z názoru uvedeného v Komentáři k trestnímu zákoníku, který vydalo nakladatelství C. H. Beck v roce 2010, v němž je použita argumentace k § 234 odst. 4 písm. b ), odst. 5 písm. b ) tr. zákoníku, avšak tyto závěry podle názoru nejvyššího státního zástupce nelze dogmaticky vztahovat na veškeré platební prostředky.

Směnku je nutné považovat za cenný papír s povahou platebního prostředku, jehož významnou funkcí je funkce uhrazovací, přesto na ni nelze uplatňovat stejná měřítka jako na peníze. Zatímco peníze jsou vydávány v nominálních hodnotách stanovených v právních předpisech, takže např. v České republice je možné držet a samozřejmě i padělat bankovku v maximální finanční hodnotě 5.000,- Kč, v případě směnky je výše směnečné sumy neomezená. Pomocí peněz lze uhrazovat statky přímo, kdežto pomocí směnky při jejím předložení v době splatnosti lze získat pouze finanční prostředky ve formě peněz, a pokud při předložení směnky její výstavce odmítne finanční prostředky vyplatit, je nutné uplatňovat plnění ze směnky u soudu. Proto nelze předpokládat, že pachatel bude padělat desítky nebo stovky směnek nízké nominální hodnoty, s jejichž uplatněním by měl bezesporu problémy, ale naopak se bude zabývat paděláním směnek v co nejmenším počtu kusů, avšak s co nejvyšší možnou nominální hodnotou. Skutečnost, že v případě obviněného byly padělány pouze dvě směnky se směnečnými sumami 5.890.000,- Kč a 862.000,- Kč, nemůže vést k závěru, že tato trestná činnost je méně společensky škodlivá. V rámci těchto úvah se nelze ztotožnit s kritérii pro posuzování znaku velkého rozsahu a značného rozsahu uvedenými ve shora zmíněném komentáři k trestnímu zákoníku u § 234 odst. 4, 5 pro nepřiléhavost ve vztahu k padělání směnek. Při posouzení naplnění znaků kvalifikovaných skutkových podstat trestného činu podle § 234 trestního zákoníku by se nemělo vycházet z množství padělaných směnek, nýbrž z hodnoty padělaných směnek s tím, že základním vodítkem jsou částky uvedené v § 138 odst. 1 tr. zákoníku.

Nejvyšší státní zástupce dodal, že zmíněný komentář k trestnímu zákoníku, o nějž oba soudy opřely svá rozhodnutí, není v otázce výkladu pojmů „ větší “, „ značný “ nebo „ velký rozsah “ nijak jednoznačný, a proti argumentaci u § 234 odst. 4, 5 tr. zákoníku lze postavit výklad stejného autora k § 138 tr. zákoníku, podle kterého tam, kde lze rozsah a obsah pojmu ( myšleno „ větší “, „ značný “ nebo „ velký rozsah “ ) v konkrétním případě vyjádřit v penězích, je možno se obdobně řídit hledisky uvedenými v § 138 odst. 1 tr. zákoníku. Jako příklad, kdy takto nelze postupovat, uvádí pouze přečin neoprávněného podnikání podle § 251 odst. 1 tr. zákoníku. Je nepochybné, že u padělání směnek přesně určených hodnot dosahujících v součtu částky 6.842.000,- Kč lze rozsah a obsah pojmu „ ve velkém rozsahu “ snadno vyjádřit v penězích a soudy se tak měly řídit hledisky uvedenými v § 138 odst. 1 tr. zákoníku, protože částka 6.842.000,- Kč převyšuje hranici škody velkého rozsahu, a měly jednání obviněného právně kvalifikovat jako zločin neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 3 alinea druhá, odst. 5 písm. b ) tr. zákoníku s přihlédnutím k § 238 tr. zákoníku. Nejvyšší státní zástupce poukázal též na judikaturu Nejvyššího soudu, zejména na usnesení ze dne 15. 2. 2011, sp. zn. 7 Tdo 1317/2010, v němž Nejvyšší soud zaujal názor, že znak „ ve velkém rozsahu “ může být naplněn jen jednou padělanou směnkou. Zmínil také právní názory judikatury, pokud jde o znak „ většího rozsahu “ u trestného činu zkrácení daně, poplatku a podobné povinné platby, podle § 148 odst. 1 tr. zák. účinného do 31. 12. 2009, i pokud jde o výklad znaku „ větší rozsah “ u trestného činu zkrácení daně, poplatku a podobné povinné platby podle § 240 tr. zákoníku. Nejvyšší státní zástupce pokládá rozhodovací činnost Vrchního soudu v Olomouci za nejednotnou, pokud jde o posuzování jednání, které naplňuje znak kvalifikované skutkové podstaty zmíněného zločinu, tj. spáchání činu ve velkém rozsahu.

Nejvyšší státní zástupce z výše uvedených důvodů navrhl, aby Nejvyšší soud České republiky podle § 265k odst. 1, 2 tr. ř. za splnění podmínky uvedené v § 265p odst. 1 tr. ř. zrušil usnesení Vrchního soudu v Olomouci ze dne 16. 2. 2012, sp. zn. 6 To 98/2011, a rozsudek Krajského soudu v Ostravě ze dne 20. 7. 2011, sp. zn. 50 T 4/2009, v celém rozsahu, aby zrušil všechna rozhodnutí na zrušená rozhodnutí obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu, a aby poté podle § 265l odst. 1 tr. ř. přikázal Krajskému soudu v Ostravě, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl. Souhlasil s projednáním dovolání v neveřejném zasedání za podmínek § 265r odst. 1 tr. ř. a podle § 265r odst. 1 písm. c ) tr. ř. vyslovil souhlas s projednáním dovolání v neveřejném zasedání i pro případ jiného, než navrhovaného rozhodnutí.

K dovolání obviněného Ing. P. B., MBA., LL.M. :

Obviněný Ing. P. B., MBA., LL.M., spatřuje naplnění dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. v tom, že soudy nesprávně posoudily výpovědi svědků i znalecké posudky, přičemž tyto důkazy při jejich neúplném a rozporném hodnocení vedly soudy k nesprávnému právnímu posouzení skutku a k jeho odsouzení. Na podporu svých argumentů zmiňuje některá rozhodnutí Nejvyššího soudu a Ústavního soudu a dovozuje, že bylo porušeno jeho právo na spravedlivý proces a porušen princip zákonnosti postupu orgánů státní moci. Obviněný uplatnil také dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř., který zakládá na existenci důvodu dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. lze dovolání podat, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení.

Z dikce uvedeného ustanovení plyne, že ve vztahu ke zjištěnému skutku je možné dovoláním vytýkat výlučně vady hmotně právní. Protože zpochybnění správnosti skutkových zjištění nelze zahrnout do zákonem vymezeného okruhu dovolacích důvodů podle § 265b tr. ř., je dovolací soud vázán skutkovými zjištěními soudu prvního, event. druhého stupně a skutkový stav věci zjištěný těmito soudy je pro něj východiskem pro posouzení skutku z hlediska hmotného práva. Dovolací soud tedy musí vycházet ze skutkového stavu věci tak, jak byl zjištěn v průběhu trestního řízení a jak je vyjádřen především ve výroku odsuzujícího rozsudku, a je povinen zjistit, zda právní posouzení skutku je v souladu s vyjádřením způsobu jednání v příslušné skutkové podstatě trestného činu s ohledem na zjištěný skutkový stav. V mezích dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. lze tedy namítat, že skutek, jak byl soudem zjištěn, byl nesprávně právně kvalifikován jako trestný čin, ačkoliv o trestný čin nejde, nebo že jde o jiný trestný čin, než kterým byl obviněný uznán vinným. Vedle vad, které se týkají právního posouzení skutku, lze vytýkat též „ jiné nesprávné hmotně právní posouzení “. Rozumí se jím zhodnocení otázky, která nespočívá přímo v právní kvalifikaci skutku, ale v právním posouzení jiné skutkové okolnosti, která má význam z hlediska hmotného práva.

Na podkladě dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. nelze ovšem namítat, přezkoumávat a hodnotit správnost a úplnost skutkového stavu věci ani prověřovat úplnost provedeného dokazování a správnost hodnocení důkazů, poněvadž tato činnost soudu spočívá v aplikaci procesních ustanovení a nikoliv ustanovení hmotně právních. Nejvyšší soud v rámci dovolacího řízení neprovádí dokazování buď vůbec, anebo jen zcela výjimečně, a to pouze za účelem rozhodnutí o dovolání ( § 265r odst. 7 tr. ř. ), a není tak oprávněn, pouze na podkladě spisu a bez možnosti provedené důkazy zopakovat za dodržení zásad ústnosti a bezprostřednosti, zpochybňovat dosavadní skutková zjištění a prověřovat správnost hodnocení důkazů provedeného soudy nižších stupňů. Dovolání lze tedy opírat jen o námitky hmotně právní povahy, nikoli o námitky skutkové.

Současně platí, že obsah konkrétně uplatněných námitek, o něž se opírá existence určitého dovolacího důvodu, musí věcně odpovídat zákonnému vymezení takového dovolacího důvodu podle § 265b tr. ř. a nestačí jen formální odkaz na příslušné ustanovení obsahující některý z dovolacích důvodů.

 Aplikují-li se tyto zásady na trestní věc obviněného, že obviněný neuvádí jedinou námitku, která by směřovala proti právnímu posouzení skutku uvedenému ve výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně ve spojení s usnesením odvolacího soudu. Veškeré námitky obviněného směřují výhradně proti správnosti a úplnosti provedeného dokazování, Jedná se výhradně o procesní námitky, které neodpovídají žádnému dovolacímu důvodu. Obviněný kromě skutkových námitek uplatnil i právní námitku, kterou formuloval tak, že byl odsouzen za zločin neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 3, alinea druhá tr. zákoníku s přihlédnutím k § 238 tr. zákoníku, přičemž u tohoto zločinu nestačí nedbalost při zjišťování nebo ověřování pravosti podpisů, ale úmysl přímý či nepřímý o tom, že podpis na směnce jako platebním prostředku není pravým podpisem jejího domnělého či tvrzeného výstavce. Tuto právní námitku shledal dovolací soud zjevně neopodstatněnou.

 K dovolání nejvyššího státního zástupce :

 Vrchní soud v Olomouci se vypořádal s otázkou právní kvalifikace skutku na str. 12 až 13 napadeného usnesení. Především uvedl, že soud prvního stupně nepochybil, pokud jednání obviněného Ing. P. B., MBA., LL.M., podřadil pod skutkovou podstatu zločinu neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 3 alinea druhá tr. zákoníku, s přihlédnutím k ustanovení § 238 tr. zákoníku. Směnka má podle něj povahu cenného papíru, který je mj. používán jako bezhotovostní platební prostředek. I když text zák. č. 191/1950 Sb., zákona směnečného a šekového neobsahuje zákonnou definici směnky, v právní teorii je definována zpravidla jako dlužnický cenný papír vydaný v zákonem stanovené formě, kterým se určitá osoba zavazuje zaplatit v určitém místě a čase částku uvedenou na směnce. Z výše uvedených důvodů je tedy nutno považovat směnku za platební prostředek ve smyslu ustanovení § 234 odst. 1 tr. zákoníku. Výsledky provedeného dokazování bylo prokázáno, že došlo ke kompletnímu vyrobení směnek opatřených nepravým podpisem svědkyně J. P., které měly potvrzovat fiktivní právní vztah existující mezi svědkyní J. P. a obviněným Ing. P. B., MBA., LL.M. Odvolací soud zdůraznil, že obviněnému Ing. P. B., MBA., LL.M., nebylo kladeno za vinu, že to byl on, kdo předmětné směnky padělal, a proto veškeré jeho výhrady v tomto směru jsou právně irelevantní. Podstatou trestní odpovědnosti obviněného je to, že platební prostředek, o kterém věděl, že byl padělán, použil jako pravý, a to v souvislosti se směnečným řízením, které bylo vedeno před Krajským soudem v Ústí nad Labem. V této souvislosti odvolací soud konstatoval, že pro naplnění znaku „ použije padělaný nebo pozměněný platební prostředek jako pravý “, stačí jakékoliv jednání pachatele, které využívá padělaného platebního prostředku jako pravého nebo platného.

 Vrchní soud v Olomouci dále uvedl, že soud prvního stupně v odůvodnění svého rozsudku na straně 15 podrobně rozvedl důvody, které ho vedly k tomu, že neakceptoval názor, že obviněný spáchal čin ve velkém rozsahu. S touto argumentací se odvolací soud ztotožnil a odkázal na ni. Otázku, zda byl zločin neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku spáchán ve velkém rozsahu, je třeba vždy posoudit na základě konkrétních okolností případu, zejména na základě počtu padělaných platebních prostředků a jejich využitelnosti v posuzovaném případě, resp. pokud již byly použity, i v rozsahu, v jakém se tak stalo. Důležité je též zjištění, zda pachatel jednal ojediněle nebo zda šlo o soustavnou a déletrvající činnost, např. ve formě padělatelské dílny, což je u velkého rozsahu pravidlem. Ve srovnání se spácháním výše uvedeného zločinu ve značném rozsahu, musí jít o několikanásobně vyšší rozsah, zejména z hlediska množství opatřených padělaných platebních prostředků, a to i s přihlédnutím k počtu provedených akcí či operací. Odvolací soud uzavřel své úvahy tím, že v konkrétně projednávaném případě činila nominální finanční hodnota uvedená na padělaných směnkách v prvém případě 5.980.000 Kč a ve druhém pak 862.000 Kč. Jednalo se tedy o dvě směnky, které byly s největší pravděpodobností vytvořeny ve stejné době a byly poté také současně uplatněny a šlo o jednorázovou záležitost. Podle názoru odvolacího soudu uvedené skutečnosti nemohou odůvodnit závěr, že by obviněný spáchal zločin neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku ve velkém rozsahu podle § 234 odst. 5 písm. b ) tr. zákoníku.

Pokud dovolání nejvyššího státního zástupce odkazuje na obsah usnesení Nejvyššího soudu ze dne 15. 2. 2011, sp. zn. 7 Tdo 1317/2010-I., je třeba dodat, že v této věci se jednalo o skutek spočívající v tom, že obviněný D. Ř. v době nejméně od 19. 12. 2008 do 16. 2. 2009 v Č. T. a jinde, spolu s dalším nezjištěným pachatelem či dalšími nezjištěnými pachateli, se záměrem vylákat 260.000.000,- Kč formou vymáhání fiktivního peněžitého plnění z tzv. jistící směnky, která mu byla údajně předána v přesně nezjištěném dni počátkem března 2008 v Č. T., ve Š. ulici, ve vstupní chodbě domu č. …, jednatelem společnosti DONGHEE Czech, s. r. o., T. Y. Y., který měl před ním směnku údajně osobně podepsat za výstavce směnky, za což mu měl předat peněžní půjčku, částku 8.200.000 Euro v různých bankovkách uložených ve dvou kufrech s kolečky, což v přepočtu mělo činit 206.066.000,- Kč, proto nejprve v době do 19. 12. 2008 vyhotovil vlastní směnku údajného výstavce společnosti DONGHEE Czech, s. r. o., IČ 277 93 117, se sídlem v Českém Těšíně, Hlavní třída 28/2020, v dvojjazyčném znění, v jazyce českém a anglickém, na níž byl napodoben podpis jednatele této společnosti T. Y. Y., občana Korejské republiky, a za nezjištěných okolností byla opatřena razítkem této společnosti s číselným označením „ 2 v kolečku “, a tato směnka byla vyhotovena jako směnka bez protestu s údajným datem vystavení „ v Č. T. 18. března 2008 “ a s datem splatnosti dne 18. prosince 2008 včetně vyznačení, že se jedná o směnku na řad jeho osoby, označenou jeho rodným číslem a adresou trvalého bydliště, poté dne 19. 12. 2008 takto vyhotovenou směnku uložil do bezpečnostní schránky, zřízené téhož dne u České spořitelny, a. s., oblastní pobočky v Ostravě, Ostrava, nám. Dr. E. Beneše č. 6, tuto směnku poté vymáhal prostřednictvím svého právního zástupce, JUDr. Otto Walacha, advokáta se sídlem advokátní kancelář Třinec, 1. máje 493, kterému předložil fotokopii předmětné směnky a který v jeho zastoupení dne 28. 1. 2009 zaslal společnosti DONGHEE Czech, s. r. o., předžalobní upomínku, v níž ji upozorňoval, že směnka splatná dne 18. 12. 2008 nebyla uhrazena a společnost vyzval k úhradě dlužné částky nejpozději do 6. 2. 2009, k dalšímu vymáhání plnění ze směnky nedošlo pouze proto, že obviněný byl dne 16. 2. 2009 zadržen příslušníky Policie České republiky v Č. T. v hotelu P. při jednání se zástupci společnosti DONGHEE Czech, s. r. o.

 Směnečná suma činila v přepočtu 206.066.000 Kč a beze všech pochybností je zřejmé, že v tomto případě byl naplněn znak spáchání zločinu ve velkém rozsahu podle § 234 odst. 3 alinea první, odst. 5 písm. b ) tr. zákoníku.

 Nejvyšší soud zjistil, že při absenci zákonné definice či pravidla, podle něhož by bylo možno vyložit obsah pojmu „ spáchá čin ve velkém rozsahu “, je právní názor odvolacího soudu v souladu s dosud převažujícím názorem judikatury i výkladem uvedeného pojmu v uznávaném komentáři k novému trestnímu zákoníku. Nejvyšší soud proto posoudil námitky nejvyššího státního zástupce proti právní kvalifikaci skutku obviněného jako zjevně neopodstatněné.

 Nejvyšší soud shledal dovolání obviněného Ing. P. B., MBA., LL.M., v jeho celku zjevně neopodstatněným, a proto dovolání odmítl podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. Dovolání nejvyššího státního zástupce posoudil rovněž jako zjevně neopodstatněné, a z tohoto důvodu dovolání odmítl podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. Rozhodnutí o obou dovoláních učinil v neveřejném zasedání, které konal za podmínek ustanovení § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

 Nejvyšší soud neshledal u obviněného zákonné podmínky podle § 265o odst. 1 tr. ř. k rozhodnutí o přerušení výkonu rozhodnutí.

Poučení : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný.
V Brně dne 14. listopadu 2012
Předseda senátu
 JUDr. Jindřich Urbánek

Nejvyšší soud

Vrchního soudu v Olomouci

sp. zn. 6 To 98/2011

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 50 T 4/2009

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 50 T 4/2009

§ 234 odst. 3 alinea druhá tr. zákoníku

§ 238 tr. zákoníku

§ 234 odst. 3 tr. zákoníku

§ 56 odst. 3 tr. zákoníku

Krajský soud v Ostravě

Krajskému soudu v Ústí nad Labem

Krajského soudu v Ústí nad Labem

Krajskému soudu v Ústí nad Labem

Vrchní soud v Olomouci

sp. zn. 6 To 98/2011

§ 256 tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 59 odst. 1 tr. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 8 Tdo 1332/2009

Ústavního soudu České republiky

sp. zn. III. ÚS 299/2006-1

čl. 2 odst. 3 Ústavy

§ 234 odst. 3 alinea druhá tr. zákoníku

§ 238 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

soud dovolací

Vrchního soudu v Olomouci

sp. zn. 6 To 98/2011

soudu prvního stupně

§ 265a odst. 2 písm. a ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 238 tr. zákoníku

§ 138 tr. zákoníku

Krajského soudu v Ostravě

č. 140/1961 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 143 trestního zákona

Soud prvního stupně

§ 234 odst. 3 alinea druhá tr. zákoníku

§ 238 tr. zákoníku

soudu prvního stupně

§ 140 odst. 2 alinea druhá tr. zák.

§ 143 tr. zák.

§ 238 tr. zákoníku

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 234 odst. 4, 5

§ 138 odst. 1 tr. zákoníku

§ 234 odst. 4, 5 tr. zákoníku

§ 138 tr. zákoníku

§ 138 odst. 1 tr. zákoníku

§ 251 odst. 1 tr. zákoníku

§ 138 odst. 1 tr. zákoníku

§ 238 tr. zákoníku

Nejvyššího soudu

sp. zn. 7 Tdo 1317/2010

Nejvyšší soud

§ 148 odst. 1 tr. zák.

účinného do 31. 12. 2009

§ 240 tr. zákoníku

Vrchního soudu v Olomouci

Nejvyšší soud České republiky

§ 265k odst. 1, 2 tr. ř.

§ 265p odst. 1 tr. ř.

Vrchního soudu v Olomouci

sp. zn. 6 To 98/2011

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 50 T 4/2009

§ 265l odst. 1 tr. ř.

Krajskému soudu v Ostravě

§ 265r odst. 1 tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. c ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyššího soudu

Ústavního soudu

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b tr. ř.

dovolací soud

Dovolací soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265r odst. 7 tr. ř.

§ 265b tr. ř.

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 238 tr. zákoníku

dovolací soud

Vrchní soud v Olomouci

soud prvního stupně

§ 234 odst. 3 alinea druhá tr. zákoníku

§ 238 tr. zákoníku

č. 191/1950 Sb.

§ 234 odst. 1 tr. zákoníku

Odvolací soud

Krajským soudem v Ústí nad Labem

odvolací soud

Vrchní soud v Olomouci

soud prvního stupně

odvolací soud

Odvolací soud

odvolacího soudu

§ 234 odst. 5 písm. b ) tr. zákoníku

Nejvyššího soudu

sp. zn. 7 Tdo 1317/2010-I

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265o odst. 1 tr. ř.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 31. 10. 2012 o dovoláních, která podali obvinění N. Q. O. , D. H. H. , a L. M. H. , proti rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 15. 12. 2011, sp. zn. 3 To 66/2011, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Krajského soudu v Praze pod sp. zn. 4 T 21/2010, t a k t o :

Podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. řádu se dovolání obviněných N. Q. O. , D. H. H. a L. M. H. o d m í t a j í .

O d ů v o d n ě n í :

 Obvinění N. Q. O. , D. H. H. a L. M. H. byli rozsudkem Krajského soudu v Praze ze dne 10. 6. 2011, sp. zn. 4 T 21/2010, uznáni vinnými zločinem zkrácení daně, poplatku a podobné povinné platby podle § 240 odst. 1, odst. 2 písm. a ), odst. 3 zákona č. 40/2009 Sb., trestního zákoníku, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen ve zkratce „ tr. zákoník “ ), přečinem padělání a pozměnění předmětů k označení zboží pro daňové účely a předmětů dokazujících splnění poplatkové povinnosti podle § 245 odst. 1 alinea 2, odst. 2 písm. a ) tr. zákoníku a přečinem porušení práv k ochranné známce a jiným označením podle § 268 odst. 1 a 2 tr. zákoníku, přičemž tyto trestné činy dílem dokonali, dílem je spáchali ve stadiu pokusu podle § 21 odst. 1 tr. zákoníku a dopustili se jich ve spolupachatelství podle § 23 tr. zákoníku, a to skutkem konkretizovaným ve výroku o vině v citovaném rozsudku.

 Za tyto trestné činy byl každému obviněnému uložen podle § 240 odst. 3 tr. zákoníku za použití § 43 odst. 1 tr. zákoníku úhrnný nepodmíněný trest odnětí svobody v trvání 7 let a 6 měsíců, pro jehož výkon byli podle § 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku zařazeni do věznice s ostrahou. Dále byl obviněným uložen podle § 67 odst. 1 a § 68 tr. zákoníku i peněžitý trest každému ve výměře 400 celých denních sazeb s výší jedné denní sazby po 5 000,- Kč, tedy celkem ve výměře 2 000 000,- Kč. Podle § 69 odst. 1 tr. zákoníku byl obviněným pro případ, že by uložený peněžitý trest nebyl ve stanovené lhůtě vykonán, stanoven náhradní trest odnětí svobody každému v trvání 2 roků. Všem obviněným byl rovněž uložen podle § 80 odst. 1 a 2 tr. zákoníku trest vyhoštění na dobu neurčitou. Postupem podle § 228 odst. 1 tr. řádu bylo rozhodnuto o povinnosti obviněných k náhradě škody. Týmž rozsudkem bylo rozhodnuto též o vině a trestu obviněného N. Q. T. a o tom, že další obvinění v této věci se zprošťují obžaloby podle § 226 písm. c ) tr. řádu.

Z podnětu odvolání obviněných N. Q. O. , D. H. H. , L. M. H. , N. Q. T. a státního zástupce Krajského státního zastupitelství v Praze rozhodl Vrchní soud v Praze rozsudkem ze dne 15. 12. 2011, sp. zn. 3 To 66/2011, tak, že podle § 258 odst. 1 písm. d ) a e ), odst. 2 tr. řádu zrušil napadený rozsudek soudu prvního stupně ve všech výrocích o trestech. Podle § 259 odst. 3 tr. řádu odvolací soud nově rozhodl tak, že za výše uvedené trestné činy uložil každému obviněnému ( s výjimkou obviněného N. Q. T. ) podle § 240 odst. 3 tr. zákoníku za použití § 43 odst. 1 tr. zákoníku úhrnný nepodmíněný trest odnětí svobody v trvání 7 let a 6 měsíců, pro jehož výkon byli obvinění podle § 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku zařazeni do věznice s ostrahou. Podle § 256 tr. řádu vrchní soud zamítl odvolání státního zástupce, neboť ho neshledal důvodným.

Obvinění N. Q. O. , D. H. H. a L. M. H. podali proti uvedenému rozsudku Vrchního soudu v Praze prostřednictvím svých obhájců dovolání, která opřeli o dovolací důvod uvedený v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu. Obviněný N. Q. O. tak učinil dne 3. 4. 2012, přičemž podle jeho názoru mezi skutkovými závěry a provedenými důkazy existuje extrémní nesoulad a skutek popsaný ve výroku o vině v rozsudku soudu prvního stupně neodpovídá použité právní kvalifikaci. Jak dále obviněný zdůraznil, popis skutkového děje je možné vyložit několika způsoby, když jeden z nich svědčí o neexistenci trestného jednání obviněného. Obviněný je tedy přesvědčen, že soudy nižších stupňů postupovaly v rozporu se zásadou presumpce neviny a s pravidlem „ in dubio pro reo “. Závěrem svého dovolání proto obviněný navrhl, aby Nejvyšší soud podle § 265k odst. 1 tr. řádu zrušil napadený rozsudek Vrchního soudu v Praze ve spojení s rozsudkem Krajského soudu v Praze a aby podle § 265l odst. 1 tr. řádu přikázal věc soudu prvního stupně k novému projednání a rozhodnutí.

Obviněný D. H. H. podal dovolání dne 17. 4. 2012 a vytkl v něm zejména porušení zásady individuální trestní odpovědnosti, přičemž soudy nižších stupňů se podle něj důkladně nezabývaly rozlišením spolupachatelství a účastenství na trestné činnosti, kterou shledaly u obviněných. V této souvislosti je obviněný přesvědčen, že z hlediska objektivní ani subjektivní stránky nemohl být pachatelem daných trestných činů. Obviněný dále nesouhlasí s provedenými důkazy, zejména pokud jde o výpověď svědka T. M. , záznamy o sledování a odposlechy telefonních hovorů, z nichž podle názoru obviněného jednoznačně nevyplývá, že spáchal žalovaný skutek. Jak dále obviněný zdůraznil, orgány státu nedostály své prevenční povinnosti obsažené v ustanovení § 158 tr. řádu, neboť po významnou dobu monitorovaly jednání obviněných a neučinily žádné úkony k tomu, aby předešly hrozící škodě na majetku státu. Závěrem svého dovolání proto obviněný navrhl, aby Nejvyšší soud podle § 265k odst. 1 tr. řádu zrušil napadený rozsudek Vrchního soudu v Praze ve spojení s rozsudkem Krajského soudu v Praze a aby ho zprostil obžaloby nebo aby podle § 265l odst. 1 tr. řádu přikázal věc soudu prvního stupně k novému projednání a rozhodnutí.

Obviněný L. M. H. podal dovolání dne 17. 4. 2012 a rovněž on shledal extrémní nesoulad mezi skutkovými závěry a provedenými důkazy. Obviněný nesouhlasí se závěry znaleckého posudku z oboru fonoskopie a zpochybňuje svou účast na jakékoli trestné činnosti. Postup soudů nižších stupňů považuje za libovůli a za porušení zásady presumpce neviny a pravidla „ in dubio pro reo “. Závěrem svého dovolání proto obviněný navrhl, aby Nejvyšší soud podle § 265k odst. 1 tr. řádu zrušil napadený rozsudek Vrchního soudu v Praze ve spojení s rozsudkem Krajského soudu v Praze a aby podle § 265l odst. 1 tr. řádu přikázal věc soudu prvního stupně k novému projednání a rozhodnutí.

 Nejvyšší státní zástupce se vyjádřil k dovoláním obviněných N. Q. O. , D. H. H. a L. M. H. prostřednictvím státního zástupce činného u Nejvyššího státního zastupitelství. Podle jeho názoru obviněný N. Q. O. uplatnil ve svém dovolání jen obecné námitky proti právní kvalifikaci skutku, které nejsou způsobilé založit přezkumnou povinnost dovolacího soudu. Výhrady tohoto obviněného směřují do oblasti skutkových zjištění, takže podle státního zástupce obsahově neodpovídají uplatněnému dovolacímu důvodu, přičemž zčásti jde o námitky zaměřené i proti obsahu odůvodnění soudních rozhodnutí, což podle § 265a odst. 4 tr. řádu není přípustné. Pokud jde o dovolání obviněného D. H. H., státní zástupce je přesvědčen, že tento obviněný uplatnil své námitky toliko formálně a neuvádí na jejich podporu žádnou konkrétní hmotněprávní argumentaci. Použitému dovolacímu důvodu však podle státního zástupce neodpovídají ani námitky obviněného, v nichž nesouhlasí s postupem policejního orgánu, ohledně údajného zanedbání prevenční činnosti. Státní zástupce se vyjádřil též k dovolání obviněného L. M. H. , jehož námitky podle státního zástupce rovněž směřují výlučně do oblasti skutkových zjištění, popřípadě odkazují na zásadu presumpce neviny a pravidlo „ in dubio pro reo “, takže nemohou naplnit dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu.

Státní zástupce proto závěrem svého vyjádření navrhl, aby Nejvyšší soud podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. řádu odmítl dovolání všech obviněných, neboť byla podána z jiného důvodu, než jaké jsou uvedeny v ustanovení § 265b tr. řádu.

 Nejvyšší soud jako soud dovolací zjistil, že obvinění N. Q. O. , D. H. H. a L. M. H. podali dovolání jako oprávněné osoby [§ 265d odst. 1 písm. b ) tr. řádu], učinili tak prostřednictvím svých obhájců ( § 265d odst. 2 tr. řádu ), včas a na správném místě ( § 265e tr. řádu ), jejich dovolání směřují proti rozhodnutí, proti němuž je dovolání obecně přípustné [§ 265a odst. 2 písm. a ), h ) tr. řádu], a podaná dovolání obsahují stanovené náležitosti ( § 265f odst. 1 tr. řádu ).

 Pokud jde o dovolací důvod, obvinění N. Q. O. , D. H. H. a L. M. H. opírají své přesvědčení o jeho naplnění o ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu, tedy že napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo na jiném nesprávném hmotně právním posouzení. K výkladu tohoto dovolacího důvodu Nejvyšší soud připomíná, že může být shledán tehdy, jestliže skutek, pro který byl obviněný stíhán a odsouzen, vykazuje znaky jiného trestného činu, než jaký v něm spatřovaly soudy nižších stupňů, anebo nenaplňuje znaky žádného trestného činu. Nesprávné právní posouzení skutku přichází v úvahu i za situace, když rozhodná skutková zjištění neposkytují dostatečný podklad k závěru o tom, zda je stíhaný skutek vůbec trestným činem, popřípadě o jaký trestný čin se jedná. Podobně to platí o jiném nesprávném hmotně právním posouzení, které lze dovodit pouze v případě, pokud byla určitá skutková okolnost posouzena podle jiného ustanovení hmotného práva, než jaké na ni dopadalo.

 Obvinění N. Q. O. , D. H. H. a L. M. H. však především nesouhlasí se skutkovými zjištěními, která ve věci učinily soudy nižších stupňů, a s hodnocením provedených důkazů, zejména pokud jde o některé výpovědi svědků, záznamy o sledování a odposlechy telefonních hovorů. Tím obvinění zpochybňují výsledky dokazování a shledávají existenci dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu v chybném procesním postupu soudů nižších stupňů. Předpoklady pro jiné právní posouzení spáchaných činů tedy obvinění dovozují nikoli z argumentace odůvodňující odlišnou právní kvalifikaci skutku obsaženého ve výroku o vině v rozsudku soudu prvního stupně, ale jen z jiných ( pro obviněné příznivějších ) skutečností, než jaké vzaly v úvahu soudy obou stupňů.

 K tomu ovšem Nejvyšší soud zdůrazňuje, že – jak vyplývá z ustanovení § 265b odst. 1 tr. řádu – důvodem dovolání nemůže být sama o sobě námitka vytýkající nesprávné ( neúplné či odlišné ) skutkové zjištění nebo vadné dokazování, neboť takový důvod zde není zahrnut. Dovolání nelze považovat za další odvolání, protože je mimořádným opravným prostředkem určeným k nápravě jen některých výslovně uvedených procesních a hmotně právních vad, jež naplňují jednotlivé taxativně stanovené dovolací důvody. Proto není možné podat dovolání ze stejných důvodů a ve stejném rozsahu jako odvolání a dovoláním se nelze úspěšně domáhat jak revize skutkových zjištění učiněných soudy prvního a druhého stupně, tak ani přezkoumání správnosti a zákonnosti jimi provedeného dokazování. Těžiště dokazování je totiž v řízení před soudem prvního stupně a jeho skutkové závěry je oprávněn doplňovat, popřípadě korigovat jen odvolací soud, který může za tím účelem provádět dokazování ( § 259 odst. 3, § 263 odst. 6, 7 tr. řádu ). Dovolací soud není obecnou třetí instancí, v níž by mohl přezkoumávat jakékoli rozhodnutí soudu druhého stupně a z hlediska všech tvrzených vad. Dovolací soud nemůže přezkoumávat správnost skutkových zjištění, resp. provedeného dokazování, a to ani v souvislosti s námitkou vytýkající nesprávné právní posouzení skutku či jiné nesprávné hmotně právní posouzení, už jen z toho důvodu, že není oprávněn bez dalšího přehodnocovat provedené důkazy. Na rozdíl od soudu prvního stupně a odvolacího soudu totiž dovolací soud nemá možnost, aby podle zásad ústnosti a bezprostřednosti sám prováděl či opakoval tyto důkazy v řízení o dovolání, jak je zřejmé z omezeného rozsahu dokazování v dovolacím řízení podle § 265r odst. 7 tr. řádu. Bez opětovného provedení důkazů zpochybňovaných dovolateli ovšem dovolací soud nemůže hodnotit tytéž důkazy odlišně, než jak učinily soudy nižších stupňů.

 Formulace dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu, který uplatnili obvinění N. Q. O. , D. H. H. a L. M. H. , přitom znamená, že předpokladem jeho naplnění je nesprávné použití hmotného práva, ať již jde o hmotně právní posouzení skutku nebo o hmotně právní posouzení jiné skutkové okolnosti. Provádění důkazů, včetně jejich hodnocení a vyvozování skutkových závěrů z důkazů, však neupravuje hmotné právo, ale předpisy trestního práva procesního, zejména pak ustanovení § 2 odst. 5, 6, § 89 a násl., § 207 a násl. a § 263 odst. 6, 7 tr. řádu. Jestliže tedy obvinění namítali nesprávnost právního posouzení skutku, ale tento svůj názor dovozovali v podstatě jen z námitek zaměřených proti hodnocení provedených důkazů a z odlišné verze skutkového stavu, pak nevytýkali soudům nižších stupňů vady při aplikaci hmotného práva, nýbrž porušení procesních ustanovení. Porušení určitých procesních ustanovení sice může být rovněž důvodem k dovolání, nikoli však podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu, ale jen v případě výslovně stanovených jiných dovolacích důvodů [zejména podle § 265b odst. 1 písm. a ), b ), c ), d ), e ), f ) a l ) tr. řádu], které ovšem rovněž nespočívají v namítaných vadách při provádění nebo hodnocení důkazů.

Proto při posuzování otázky, zda je oprávněné tvrzení dovolatele o existenci dovolacího důvodu uvedeného v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu, je Nejvyšší soud vždy vázán konečným skutkovým zjištěním, které ve věci učinily soudy nižších stupňů. V trestní věci obviněných N. Q. O. , D. H. H. a L. M. H. to pak znamená, že pro Nejvyšší soud je rozhodující skutkové zjištění, podle něhož se obvinění dopustili skutku tak, jak je popsán ve výroku o vině v rozsudku soudu prvního stupně, s jehož skutkovými a právními závěry se ztotožnil i odvolací soud. Kdyby měl Nejvyšší soud učinit odlišné právní posouzení tohoto skutku, jak se toho obvinění domáhají ve svých dovoláních, musel by modifikovat zmíněná rozhodná skutková zjištění, k nimž dospěly soudy nižších stupňů, resp. odhlédnout od těch skutkových zjištění, která se stala podkladem pro právní kvalifikaci skutku jako zločinu zkrácení daně, poplatku a podobné povinné platby podle § 240 odst. 1, odst. 2 písm. a ), odst. 3 tr. zákoníku, přečinu padělání a pozměnění předmětů k označení zboží pro daňové účely a předmětů dokazujících splnění poplatkové povinnosti podle § 245 odst. 1 alinea 2, odst. 2 písm. a ) tr. zákoníku a přečinu porušení práv k ochranné známce a jiným označením podle § 268 odst. 1 a 2 tr. zákoníku, přičemž tyto trestné činy dílem dokonali a dílem je spáchali ve stadiu pokusu podle § 21 odst. 1 tr. zákoníku, a to ve spolupachatelství podle § 23 tr. zákoníku. Taková změna skutkových zjištění, které se obviněný domáhají ve svých dovoláních, ovšem není v dovolacím řízení možná ani přípustná, jak již výše Nejvyšší soud zdůraznil.

Totéž platí o námitce obviněných N. Q. O. a L. M. H. , v níž poukazují na existenci tzv. extrémního nesouladu mezi skutkovými zjištěními a provedenými důkazy. Ani zmíněné tvrzení obviněných totiž neodpovídá hmotně právní povaze dovolacího důvodu vymezeného v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu. V tomto směru lze rovněž poukázat na dosavadní judikaturu Nejvyššího soudu k výkladu a použití dovolacího důvodu podle citovaného ustanovení, jak je souhrnně vyjádřena např. pod č. 36/2004, s. 298, Sb. rozh. tr., nebo v četných dalších rozhodnutích Nejvyššího soudu a např. též v usnesení velkého senátu jeho trestního kolegia ze dne 28. 6. 2006, sp. zn. 15 Tdo 574/2006. Takový výklad byl potvrzen i řadou rozhodnutí Ústavního soudu ( např. usnesením Ústavního soudu ze dne 9. 9. 2004, sp. zn. III. ÚS 95/04, uveřejněným pod č. 45 ve svazku 34 Sbírky nálezů a usnesení Ústavního soudu ), v nichž se Ústavní soud ztotožnil s dosavadní praxí Nejvyššího soudu při interpretaci dovolacího důvodu uvedeného v § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu, takže zde není důvodu odchylovat se od této ustálené soudní judikatury. Navíc tvrzení o tzv. extrémním nesouladu mezi učiněnými skutkovými zjištěními a provedenými důkazy používá Ústavní soud k odůvodnění své vlastní rozhodovací praxe, při které z podnětu ústavních stížností výjimečně zasahuje do rozhodnutí obecných soudů, pokud má jejich nesprávná realizace důkazního řízení za následek porušení základních práv a svobod ve smyslu dotčení postulátů spravedlivého procesu ( viz souhrnně zejména nález Ústavního soudu ze dne 18. 11. 2004, sp. zn. III. ÚS 177/04, publikovaný pod č. 172 ve svazku 35 Sbírky nálezů a usnesení Ústavního soudu ). Nejde tedy o žádný dovolací důvod podle § 265b tr. řádu, jímž by byl Nejvyšší soud vázán.

Jestliže tedy obvinění N. Q. O. a D. H. H. poněkud obecně zpochybnili svou trestní odpovědnost za shora uvedené trestné činy, založili své námitky na popření rozhodných skutkových okolností, což rovněž neodpovídá dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu, který obvinění uplatnili ve svých dovoláních. Navíc, jak je patrné ze závěrů soudů nižších stupňů učiněných na podkladě provedených důkazů, obvinění věděli o tom, jakým způsobem, v součinnosti s kým a v jakém rozsahu zkrátili spotřební daň, daň z přidané hodnoty a clo, přičemž byli minimálně srozuměni s takovým průběhem skutkového děje. Příslušné slovní vyjádření všech zákonných znaků spáchaných trestných činů je pak obsaženo nejen v návětí skutkové věty a ve vztahu k jednotlivým obviněným i v jejích dalších částech ve výroku o vině v rozsudku soudu prvního stupně, nýbrž je dále rozvedeno také v odůvodnění rozsudků soudů obou stupňů.

Pokud jde o námitku obviněného D. H. H. , kterou vytkl nesprávné posouzení otázky spolupachatelství v této věci, založil ji rovněž na argumentech, které nejsou způsobilé naplnit uplatněný dovolací důvod. Jen pro úplnost Nejvyšší soud připomíná, že spolupachatelství podle § 23 tr. zákoníku sice vyžaduje společné jednání a úmysl spolupachatelů směřující ke společnému spáchání trestného činu. Tento společný ( shodný ) úmysl spolupachatelů ovšem nelze ztotožňovat s jejich výslovnou dohodou, ale postačí, jestliže je takový úmysl zřejmý alespoň z konkludentního jednání všech spolupachatelů a z jejich neformální dohody. Proto i kdyby pachatel sám nerozhodoval o některých úkonech a nepodílel se na všech aktivitách směřujících ke spáchání trestného činu, není vyloučeno hodnotit jeho jednání jako spolupachatelství. Popis skutku v této trestní věci pak obsahuje konkrétní skutečnosti, z nichž je zřejmé, že jmenovaný obviněný zajišťoval chod nelegální výrobny tabáku dodávkami potřebného množství tabáku a dalších komponentů na výrobu cigaret, zajišťoval dělníky a prováděl či monitoroval přepravu tabáku. V žádném případě se tak nemohlo jednat o jinou formu trestné součinnosti ( např. o účastenství ), jak uvedl obviněný ve svém dovolání. Posouzení činů obviněného jako spolupachatele jednajícího společně s obviněnými N. Q. O. a L. M. H. vystihuje v dané věci povahu a závažnost těchto trestných činů. Obviněný D. H. H. totiž jen neusnadňoval či neumožňoval činnost těchto ostatních spolupachatelů, ale společně s nimi se podílel na podstatě posuzované trestné činnosti.

Na podkladě všech popsaných skutečností dospěl Nejvyšší soud k závěru, že obvinění N. Q. O. , D. H. H. a L. M. H. i přes svůj formální poukaz na dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu podali dovolání z jiných než zákonem stanovených důvodů. Proto Nejvyšší soud podle § 265i odst. 1 písm. b ) tr. řádu odmítl dovolání obviněných, aniž byl oprávněn věcně přezkoumat zákonnost a odůvodněnost napadeného rozhodnutí a správnost řízení, které mu předcházelo.

 Podle § 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu mohl Nejvyšší soud rozhodnout o dovoláních obviněných N. Q. O. , D. H. H. a L. M. H. v neveřejném zasedání, proto tak učinil.

Poučení : Proti rozhodnutí o dovolání není přípustný opravný prostředek s výjimkou obnovy řízení ( § 265n tr. řádu ).

V Brně dne 31. 10. 2012

Předseda senátu :
JUDr. František P ú r y

Nejvyšší soud České republiky

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 3 To 66/2011

soudu odvolacího

Krajského soudu v Praze

sp. zn. 4 T 21/2010

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. řádu

Krajského soudu v Praze

sp. zn. 4 T 21/2010

ve znění pozdějších předpisů

§ 268 odst. 1 a 2 tr. zákoníku

§ 21 odst. 1 tr. zákoníku

§ 23 tr. zákoníku

§ 240 odst. 3 tr. zákoníku

§ 43 odst. 1 tr. zákoníku

§ 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku

§ 67 odst. 1 a § 68 tr. zákoníku

§ 69 odst. 1 tr. zákoníku

§ 80 odst. 1 a 2 tr. zákoníku

§ 228 odst. 1 tr. řádu

§ 226 písm. c ) tr. řádu

Vrchní soud v Praze

sp. zn. 3 To 66/2011

soudu prvního stupně

§ 259 odst. 3 tr. řádu

odvolací soud

§ 240 odst. 3 tr. zákoníku

§ 43 odst. 1 tr. zákoníku

§ 56 odst. 2 písm. c ) tr. zákoníku

§ 256 tr. řádu

Vrchního soudu v Praze

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

§ 265k odst. 1 tr. řádu

Vrchního soudu v Praze

Krajského soudu v Praze

§ 265l odst. 1 tr. řádu

soudu prvního stupně

§ 158 tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265k odst. 1 tr. řádu

Vrchního soudu v Praze

Krajského soudu v Praze

§ 265l odst. 1 tr. řádu

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

§ 265k odst. 1 tr. řádu

Krajského soudu v Praze

§ 265l odst. 1 tr. řádu

soudu prvního stupně

dovolacího soudu

§ 265a odst. 4 tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. řádu

§ 265b tr. řádu

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265d odst. 1 písm. b ) tr. řádu

§ 265d odst. 2 tr. řádu

§ 265e tr. řádu

§ 265a odst. 2 písm. a ), h ) tr. řádu

§ 265f odst. 1 tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 tr. řádu

soudem prvního stupně

odvolací soud

Dovolací soud

Dovolací soud

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

dovolací soud

§ 265r odst. 7 tr. řádu

dovolací soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

soudu prvního stupně

odvolací soud

Nejvyšší soud

§ 268 odst. 1 a 2 tr. zákoníku

§ 21 odst. 1 tr. zákoníku

§ 23 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

Nejvyššího soudu

č. 36/2004, s. 298, Sb. rozh. tr.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 15 Tdo 574/2006

Ústavního soudu

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 95/04

Ústavního soudu

Ústavní soud

Nejvyššího soudu

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

Ústavní soud

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 177/04

Ústavního soudu

§ 265b tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

§ 23 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. b ) tr. řádu

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. řádu

Nejvyšší soud

§ 265n tr. řádu