U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Vladimíra Mikuška a soudkyň JUDr. Olgy Puškinové a JUDr. Miroslavy Jirmanové, Ph.D. v exekuční věci oprávněné České dráhy, a. s., se sídlem v Praze 1, Nábřeží Ludvíka Svobody 1222, identifikační číslo osoby 70994226, proti povinnému J. V., pro 849,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu ve Zlíně pod sp. zn. 22 Nc 1505/2007, o dovolání povinného proti usnesení Krajského soudu v Brně, pobočky ve Zlíně ze 6. září 2012, č. j. 58 Co 383/2012-131, takto :
Dovolání se odmítá.Odůvodnění :Proti shora označenému rozhodnutí, jímž krajský soud potvrdil usnesení ze 16. 2. 2012, č. j. 22 Nc 1505/2007-117, kterým okresní soud zamítl žádost povinného o ustanovení zástupce z řad advokátů, podal povinný dovolání.

Dovolání není přípustné.

Podle ustanovení § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští.

Přípustnost dovolání proti usnesení upravují ustanovení § 237 až § 239 o. s. ř.

Ustanovení § 238, § 238a a § 239 o. s. ř. nezakládají přípustnost dovolání proto, že usnesení podle § 30 o. s. ř. v jejich taxativních výčtech uvedeno není.

Dovolání není přípustné ani podle ustanovení § 237 odst. 1 o. s. ř., neboť usnesení podle § 30 o. s. ř. není rozhodnutím ve věci samé ( k pojmu „ věc sama “ srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 2. 12. 1997, sp. zn. 2 Cdon 774/97, uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 61/1998 ).

Nejvyšší soud proto, aniž vyžadoval splnění podmínky sepisu dovolání advokátem ( srov. § 241b odst. 2 věta za středníkem o. s. ř. ), bez nařízení jednání ( § 243a odst. 1, věta první, o. s. ř. ) dovolání podle § 243b odst. 5, § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

O případných nákladech exekuce bude rozhodnuto podle ustanovení Hlavy VI. exekučního řádu.
V Brně dne 12. prosince 2012
 JUDr. Vladimír Mikušek, v. r.předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu ve Zlíně

sp. zn. 22 Nc 1505/2007

č. j. 58 Co 383/2012-131

krajský soud

č. j. 22 Nc 1505/2007-117

okresní soud

§ 236 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

§ 237 až § 239 o. s. ř.

§ 238, § 238a a § 239 o. s. ř.

§ 30 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 o. s. ř.

§ 30 o. s. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 2 Cdon 774/97

§ 243a odst. 1, věta první, o. s. ř.

Hlavy VI. exekučního řádu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Vojena Güttlera a Františka Duchoně ( soudce zpravodaj ) ve věci ústavní stížnosti stěžovatelů 1 ) MUDr. H. Š., 2 ) M. W., 3 ) V. H., 4 ) Ing. M. B. a 5 ) Ing. J. W., všech zastoupených Mgr. Stanislavem Němcem, advokátem se sídlem Praha 2, Vinohradská 32, proti rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 7 ze dne 30. 5. 2007, čj. 5 C 3/2007 - 21, a rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 26. 3. 2008, čj. 19 Co 39/2008 - 55, takto :

I. Ústavní stížnost se odmítá.

II. Návrh na zrušení části první zákona č. 107/2006 Sb. a Sdělení Ministerstva pro místní rozvoj č. 333/2006 Sb., č. 151/2007 Sb. a č. 214/2008 Sb. se odmítá.

Odůvodnění :

Včasnou ústavní stížností stěžovatelé navrhli zrušení v záhlaví uvedených rozsudků, z nichž prvým Obvodní soud pro Prahu 7 zamítl jejich žalobu proti žalované P. L., na uložení povinnosti platit za užívání označeného bytu nájemné ve výši 6.800,- Kč měsíčně. Městský soud v Praze rozsudek obvodního soudu potvrdil. V odůvodnění ústavní stížnosti stěžovatelé uvedli, že způsob, jakým obecné soudy přistoupily k interpretaci pramenů práva, zejména nálezů Ústavního soudu ve věci tzv. regulace nájemného, je svévolí a podrývá samé základy právní jistoty a právního státu ve smyslu čl. 1 odst. 1 Ústavy ČR. Označenými rozsudky tak došlo k porušení jejich základních práv podle čl. 11, čl. 3 odst. 1, čl. 2 odst. 3, čl. 1 a čl. 36 Listiny základních práv a svobod, dále čl. 89 odst. 2, čl. 90, čl. 95 odst. 1 Ústavy ČR.

V dané věci jde o interpretaci zákona č. 107/2006 Sb. a podzákonných předpisů - Sdělení Ministerstva pro místní rozvoj. Obecné soudy se nezabývaly ústavní konformitou zákona č. 107/2006 Sb. ( dále jen "zákon" ) a omezily se na konstatování, že je platný a že je třeba se jím řídit. Nevzaly v úvahu, že také nálezy Ústavního soudu mají obecnou závaznost podle čl. 89 odst. 2 Ústavy ČR. Na základě nálezu, uveřejněného pod č. 528/2002 Sb., stěžovatelé dovodili, že pronajímatel musí mít vždy možnost prokázat, jaká je obvyklá výše nájemného pro jím pronajímaný byt a že dosud placené nájemné nedosahuje nákladů spojených s pronájmem. Pronajímatel tak plní sociální funkce státu, ač mu to nepřísluší.

Současně stěžovatelé navrhli, aby Ústavní soud zrušil část první zákona č. 107/2006 Sb. a Sdělení Ministerstva pro místní rozvoj č. 333/2006 Sb., č. 151/2007 Sb. a č. 214/2008 Sb. Stav nejistoty, vyvolaný opakovaně vydávanými protiústavními předpisy a následně dlouhodobou nečinností zákonodárce, na niž navázala dočasná, nekoncepční a neúplná deregulace nájemného, již trvá řadu let. To podkopává princip právní jistoty ochrany vlastnického práva i další principy právního státu.

Z připojených rozsudků Ústavní soud zjistil, že Obvodní soud pro Prahu 7 zamítl žalobu stěžovatelů, podanou dne 3. ledna 2007, kterou požadovali, aby žalované byla uložena povinnost platit jim za užívání označeného bytu nájemné v měsíční výši 6.800,- Kč. K zamítnutí žaloby přistoupil v podstatě pro nedostatek své pravomoci. Pronajímateli totiž není ex lege dáno oprávnění domáhat se u soudu určení výše nájemného, protože má jen právo učinit návrh vůči nájemci a vyčkat, zda bude z jeho strany toto nájemné placeno. V negativním případě má právo postupovat podle té části občanského zákoníku, upravující nájem bytu.

Městský soud v Praze rozsudek soudu prvního stupně potvrdil. Konstatoval, že v současné době, kdy je postupná deregulace nájemného upravena zákonem, se pronajímatel nemůže u soudu domáhat určení nájemného. Pokud stěžovatelé, s odkazem na nálezy Ústavního soudu ( zejm. nález sp. zn. Pl. ÚS 20/05 ) tvrdí, že závěry v něm uvedené jsou použitelné i v současné době, odvolací soud zdůraznil, že tímto nálezem bylo vysloveno, že dlouhodobá nečinnost Parlamentu ČR, spočívající v nepřijetí zvláštního právního předpisu ohledně zvyšování nájemného a změny dalších podmínek nájemní smlouvy, je protiústavní a porušuje čl. 4 odst. 3, 4 a čl. 11 Listiny základních práv a svobod. Pokud tedy neexistoval právní předpis, který by umožňoval jednostranné zvýšení nájemného, bylo na obecných soudech, aby rozhodovaly v závislosti na místních podmínkách tak, aby nedocházelo k diskriminacím. Tento i další nálezy Ústavního soudu vycházejí z předpokladu, že ze strany soudu jde o určení nájemného pro dobu, kdy neexistoval právní předpis umožňující jednostranné zvýšení nájemného. V současné době je postup při jednostranném zvýšení nájemného upraven zákonem č. 107/2006 Sb. Žaloba stěžovatelů, podaná dne 3. ledna 2007, na určení nájemného do budoucna, je podaná již za účinnosti tohoto zákona.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud konstatuje, že na zkoumanou věc dopadají závěry stanoviska, přijatého jeho plénem dne 28. 4. 2009, sp. zn. Pl. ÚS - st. 27/09, publikovaného pod č. 136/2009 Sb. Zde je konstatováno, že : "Obecné soudy mohou rozhodovat o zvýšení nájemného za období od podání žaloby do 31. 12. 2006. Nájemné za období před podáním žaloby zvyšovat nemohou, neboť tomu brání povaha rozhodnutí s konstitutivními účinky; zvýšení nájemného za období od 1. 1. 2007 přiznat nelze, neboť od tohoto data již jednostranné zvyšování nájemného připouští § 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb., o jednostranném zvyšování nájemného z bytu a o změně zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů".

V posuzované věci stěžovatelé podali žalobu na zvýšení nájemného dne 3. ledna 2007, tedy již za účinnosti zákona č. 107/2006 Sb. Právní závěry přijaté obecnými soudy obou stupňů jsou tedy v souladu se závěry shora citovaného stanoviska sp. zn. Pl. ÚS - st. 27/09. Tato skutečnost činí ústavní stížnost zjevně neopodstatněnou ve smyslu § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ).

Tato skutečnost má pak vliv na tu část návrhu, kterou stěžovatelé požadovali zrušení části první zákona č. 107/2006 Sb. a Sdělení Ministerstva pro místní rozvoj č. 333/2006 Sb., č. 151/2007 Sb. a č. 214/2008 Sb. Je-li totiž ústavní stížnost odmítnuta jako zjevně neopodstatněná, a tedy věcného projednání neschopná, odpadá tím i základní podmínka projednání této části návrhu ( srov. závěry usnesení Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 101/95, publikovaného ve sv. 4, str. 351 Sbírky nálezů a usnesení Ústavního soudu ).

Z výše uvedených důvodů Ústavní soud ústavní stížnost, mimo ústní jednání a bez přítomnosti účastníků řízení, odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný, částečně podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a ) a částečně podle § 43 odst. 2 písm. b ) zákona o Ústavním soudu.

Poučení :Proti tomuto usnesení není odvolání přípustné.

 V Brně dne 19. ledna 2011

Ivana Janů, v. r.
předsedkyně I. senátu Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Obvodního soudu pro Prahu 7

čj. 5 C 3/2007 - 21

Městského soudu v Praze

čj. 19 Co 39/2008 - 55

č. 107/2006 Sb.

č. 333/2006 Sb.

č. 151/2007 Sb.

č. 214/2008 Sb.

Obvodní soud pro Prahu 7

Městský soud

obvodního soudu

Ústavního soudu

čl. 1 odst. 1 Ústavy ČR

č. 107/2006 Sb.

č. 107/2006 Sb.

Ústavního soudu

čl. 89 odst. 2 Ústavy ČR

č. 528/2002 Sb.

Ústavní soud

č. 107/2006 Sb.

č. 333/2006 Sb.

č. 151/2007 Sb.

č. 214/2008 Sb.

Ústavní soud

Obvodní soud pro Prahu 7

občanského zákoníku

soudu prvního stupně

Ústavního soudu

sp. zn. Pl. ÚS 20/05

odvolací soud

Ústavního soudu

č. 107/2006 Sb.

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS - st. 27/09

č. 136/2009 Sb.

§ 3 odst. 2 zákona č. 107/2006 Sb.

č. 40/1964 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

č. 107/2006 Sb.

sp. zn. Pl. ÚS - st. 27/09

č. 182/1993 Sb.

Ústavním soudu

ve znění pozdějších předpisů

Ústavním soudu

Ústavního soudu

sp. zn. III. ÚS 101/95

Ústavního soudu

Ústavní soud

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátu složeném z předsedy JUDr. Filipa Cilečka a soudců doc. JUDr. Ivany Štenglové a JUDr. Zdeňka Krčmáře v právní věci žalobkyně L. B., zastoupené JUDr. MgA. Michalem Šalomounem, advokátem, se sídlem v Třebíči, Bráfova třída 52, PSČ 674 01, proti žalovaným 1/ Zemědělskému družstvu Miroslav „ v likvidaci “, se sídlem v Miroslavi, Nádražní 1207, PSČ 671 72, identifikační číslo osoby 26304031, a 2/ Zemědělskému obchodnímu družstvu Miroslav, se sídlem v Miroslavi, Nádražní 1207, PSČ 671 72, identifikační číslo osoby 26304104, oběma zastoupeným JUDr. Ing. Zdeňkem Hrabou, advokátem, se sídlem v Říčanech u Prahy, Kamlerova 795, PSČ 251 01, o zaplacení 320.851,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu ve Znojmě pod sp. zn. 11 C 1414/2005, o dovolání druhého žalovaného proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 16. listopadu 2010, č. j. 21 Co 304/2008-177, takto :

I. Dovolání Zemědělského obchodního družstva Miroslav se odmítá.
II. Zemědělské obchodní družstvo Miroslav je povinno zaplatit žalobkyni na náhradu nákladů dovolacího řízení částku 12.360,- Kč, a to do tří dnů od právní moci tohoto rozhodnutí, k rukám jejího zástupce.
O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem ze dne 20. března 2008, č. j. 11 C 1414/2005-132, zavázal Okresní soud ve Znojmě oba žalované zaplatit žalobkyni společně a nerozdílně částku 320.851,-Kč společně s úrokem z prodlení specifikovaným ve výroku rozhodnutí ( výrok I. ), zamítl žalobu v části, jíž se žalobkyně domáhala zaplacení dalších úroků z prodlení, blíže určených ve výroku rozhodnutí ( výrok II. ), a rozhodl o nákladech řízení ( výrok III. a IV. ).
Krajský soud v Brně v záhlaví označeným rozsudkem potvrdil výroky I. a IV. rozsudku soudu prvního stupně ( výrok první ), změnil výrok III. rozsudku soudu prvního stupně o nákladech řízení ( výrok druhý ) a rozhodl o nákladech odvolacího řízení ( výrok třetí ).
Oba žalovaní napadli rozhodnutí odvolacího soudu dovoláním, jehož přípustnost opírají o ustanovení § 237 odst. 1 písm. c/ zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu ( dále jen „ o. s. ř. “ ), uplatňujíce dovolací důvod dle § 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř. a navrhujíce, aby rozhodnutí soudů obou stupňů byla zrušena a věc byla vrácena soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
V průběhu dovolacího řízení Krajský soud v Brně ( dále též jen „ insolvenční soud “ ) usnesením ze dne 27. září 2012, č. j. KSBR 40 INS 14860/2012-A21, zveřejněným v insolvenčním rejstříku dne 27. září 2012, v 16.34 hodin, zjistil úpadek Zemědělského družstva Miroslav „ v likvidaci “ ( prvního žalovaného ) a na jeho majetek prohlásil konkurs.
Jelikož v projednávané věci jde o spor o pohledávku, která má být uspokojena z majetkové podstaty Zemědělského družstva Miroslav „ v likvidaci “, přičemž žalovaní vystupují v tomto řízení jako samostatní společníci, je dovolací řízení od okamžiku zveřejnění usnesení insolvenčního soudu o prohlášení konkursu v insolvenčním rejstříku ve vztahu k prvnímu žalovanému přerušeno ( § 263 odst. 1 a 3 zákona č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení /insolvenčního zákona/ ).
Nejvyšší soud usnesením ze dne 4. prosince 2012, č. j. 29 Cdo 1622/2011-207, vyrozuměl účastníky o přerušení řízení a vyzval insolvenčního správce družstva JUDr. Ladislava Pauluse a žalobkyni, aby sdělili, zda podali návrh na pokračování v řízení ve vztahu k prvnímu žalovanému. Jelikož insolvenční správce družstva ani žalobkyně daný návrh na pokračování v řízení dosud nepodali, resp. o pokračování v řízení ve vztahu k Zemědělskému družstvu Miroslav „ v likvidaci “ insolvenčním soudem dosud ( podle insolvenčního rejstříku ) rozhodnuto nebylo, projednal Nejvyšší soud ve smyslu § 263 odst. 3 insolvenčního zákona pouze dovolání Zemědělského obchodního družstva Miroslav ( druhého žalovaného ).
Dovolání Zemědělského obchodního družstva Miroslav odmítl Nejvyšší soud podle ustanovení § 243b odst. 5 a § 218 písm. c/ o. s. ř. jako nepřípustné.
V rozsahu, ve kterém dovolání směřuje proti prvnímu výroku rozsudku odvolacího soudu v části, jíž byl potvrzen výrok IV. rozsudku soudu prvního stupně o nákladech řízení, proti druhému výroku rozhodnutí odvolacího soudu, jímž byl změněn výrok III. rozsudku soudu prvního stupně o nákladech řízení, a proti třetímu výroku rozsudku odvolacího soudu o nákladech odvolacího řízení, není dovolání objektivně přípustné ( srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31. ledna 2002, sp. zn. 29 Odo 874/2001, uveřejněné pod číslem 4/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, které je veřejnosti dostupné i na webových stránkách Nejvyššího soudu ).
Dovolání proti potvrzujícímu výroku rozsudku odvolacího soudu ve věci samé může být přípustné pouze podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř. ( o situaci předvídanou v ustanovení § 237 odst. 1 písm. b/ o. s. ř. nejde ), tedy tak, že dovolací soud - jsa přitom vázán uplatněnými dovolacími důvody včetně jejich obsahového vymezení ( § 242 odst. 3 o. s. ř. ) - dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí má po právní stránce zásadní význam. Dovolatel přitom Nejvyššímu soudu žádné otázky, z nichž by bylo možno usuzovat na zásadní právní význam napadeného rozhodnutí, k řešení nepředkládá.
Závěr, podle něhož přešly-li závazky právního předchůdce obou žalovaných Zemědělského družstva Miroslav, identifikační číslo osoby 00142816, vůči osobám oprávněným z transformace po jeho zániku na prvního žalovaného, stal se druhý žalovaný jakožto další nástupnické družstvo ze zákona ručitelem těchto závazků, vyplývá přímo z ustanovení § 220x odst. 1 ve spojení s § 256 odst. 1 zákona č. 513/1991 Sb., obchodního zákoníku, ve znění účinném ke dni rozdělení právního předchůdce ( 11. prosince 2002 ). Námitka zpochybňující tento závěr proto přípustnost dovolání založit nemůže.
Taktéž závěr odvolacího soudu, podle něhož právnímu předchůdci žalobkyně L. Š. vznikl nárok na vypořádání majetkového podílu z transformace prvního žalovaného, neboť rozhodnou skutečností je, že ke dni účinnosti zákona č. 42/1992 Sb., tj. ke dni 28. ledna 1992, splňoval podmínku členství v družstvu, je v souladu s dosavadní judikaturou Nejvyššího soudu ( srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 19. října 1999, sp. zn. 29 Cdo 1353/98, uveřejněný v časopise Soudní judikatura číslo 5, ročník 2000, pod číslem 49 ). O otázku zásadního právního významu proto nejde.
Důvod připustit dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř. proto Nejvyšší soud neměl a podle jiných ustanovení občanského soudního řádu přípustné není.
Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení se opírá o ustanovení § 243b odst. 5, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř., když dovolání druhého žalovaného bylo odmítnuto, čímž žalobkyni vzniklo právo na náhradu účelně vynaložených nákladů dovolacího řízení. Ty sestávají z odměny za zastupování advokátem za řízení v jednom stupni ( dovolací řízení ), jež podle ustanovení § 3 odst. 1 bodu 5, § 10 odst. 3, § 14 odst. 1, § 15 a § 18 odst. 1 vyhlášky č. 484/2000 Sb. činí 10.000,- Kč, a z paušální částky náhrady hotových výdajů ve výši
300,- Kč za jeden úkon právní služby ( vyjádření k dovolání ) podle ustanovení § 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb. S připočtením náhrady za 20% daň z přidané hodnoty ve výši 2.060,- Kč tak Nejvyšší soud přiznal žalobkyni k tíži žalovaných částku 12.360,- Kč.
Přípustnost dovolání Nejvyšší soud posuzoval s vědomím faktu, že Ústavní soud nálezem pléna ze dne 21. února 2012, sp. zn. Pl. ÚS 29/11, zrušil ustanovení § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř. až uplynutím 31. prosince 2012.
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
Nesplní-li povinný, co mu ukládá vykonatelné rozhodnutí, může se oprávněná domáhat výkonu rozhodnutí.

V Brně dne 13. prosince 2012

JUDr. Filip Cileček
 předseda senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu ve Znojmě

sp. zn. 11 C 1414/2005

Krajského soudu v Brně

č. j. 21 Co 304/2008-177

č. j. 11 C 1414/2005-132

Okresní soud ve Znojmě

Krajský soud v Brně

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

§ 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř.

soudu prvního stupně

Krajský soud v Brně

č. j. KSBR 40 INS 14860/2012-A21

Nejvyšší soud

č. j. 29 Cdo 1622/2011-207

Nejvyšší soud

§ 263 odst. 3 insolvenčního zákona

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

odvolacího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Odo 874/2001

Nejvyššího soudu

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. b/ o. s. ř.

dovolací soud

§ 242 odst. 3 o. s. ř.

Nejvyššímu soudu

odvolacího soudu

č. 42/1992 Sb.

Nejvyššího soudu

Nejvyššího soudu

sp. zn. 29 Cdo 1353/98

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb.

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

Ústavní soud

sp. zn. Pl. ÚS 29/11

§ 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud projednal v neveřejném zasedání dne 28. listopadu 2012 v Brně dovolání obviněného R. P., proti rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 20. 7. 2011, sp. zn. 9 To 35/2011, v trestní věci vedené u Krajského soudu v Ústí nad Labem pod sp. zn. 51 T 4/2008, a rozhodl t a k t o :

 Podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. se dovolání obviněného R. P. o d m í t á .

O d ů v o d n ě n í :

 Krajský soud v Ústí nad Labem rozsudkem ze dne 7. 2. 2011, sp. zn. 51 T 4/2008, uznal obviněného R. P. ( dále jen „ obviněný “ ) vinným pod body 1 ) a 2 ) rozsudku trestným činem podvodu podle § 250 odst. 1, 2 tr. zák., a pod bodem 3 ) rozsudku zločinem padělání a pozměnění peněz podle § 233 odst. 2 alinea 2 tr. zákoníku ve spojení s § 238 tr. zákoníku a trestným činem podvodu podle § 250 odst. 1, 2 tr. zák. Podle § 233 odst. 2 tr. zákoníku a § 43 odst. 1 tr. zákoníku odsoudil obviněného k úhrnnému trestu odnětí svobody v trvání tří let. Podle § 81 odst. 1 tr. zákoníku a § 82 odst. 1 tr. zákoníku výkon trestu podmíněně odložil na zkušební dobu tří let.

 Vrchní soud v Praze rozsudkem ze dne 20. 7. 2011, sp. zn. 9 To 35/2011, podle § 258 odst. 1 písm. b ), d ), e ) tr. ř. zrušil z podnětu odvolání obviněného podaného proti všem výrokům rozsudku soudu prvního stupně a odvolání státního zástupce podaného v neprospěch obviněného proti všem výrokům rozsudku soudu prvního stupně tento rozsudek v celém rozsahu. Podle § 259 odst. 3 tr. ř. znovu rozhodl tak, že obviněného uznal vinným pod bodem 1 ) rozsudku přečinem podvodu podle § 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku, pod bodem 2 ) rozsudku zločinem padělání a pozměnění peněz podle § 233 odst. 2 al. 2 tr. zákoníku ve spojení s § 238 tr. zákoníku ve stadiu pokusu podle § 21 odst. 1 tr. zákoníku a přečinem podvodu podle § 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku a pod bodem 3 ) rozsudku zločinem padělání a pozměnění peněz podle § 233 odst. 2 al. 2 tr. zákoníku ve spojení s § 238 tr. zákoníku a přečinem podvodu podle § 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku. Podle § 233 odst. 2 tr. zákoníku a § 43 odst. 1 tr. zákoníku odsoudil obviněného k úhrnnému trestu odnětí svobody v trvání tří let. Podle § 81 odst. 1 tr. zákoníku a § 82 odst. 1 tr. zákoníku výkon trestu podmíněně odložil na zkušební dobu tří let. Podle § 73 odst. 1 tr. zákoníku obviněnému uložil trest zákazu činnosti spočívající v zákazu výkonu funkce statutárního zástupce v obchodních společnostech v trvání tří let.

 Proti tomuto rozsudku Vrchního soudu v Praze podal obviněný prostřednictvím obhájce včas dovolání opírající se o dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. Namítl, že v průběhu trestního řízení nebyl opatřen jediný důkaz, který byl prokázal jeho vinu. Uvedl, že nebylo prokázáno, že by objednané zboží nebylo ve skutečnosti dodáno a že by od počátku věděl nebo předpokládal, že splátky vůči společnosti CORFINA, a. s., nebudou plněny. Dále namítl, že jeho jednáním nebyla naplněna subjektivní stránka přečinu podvodu podle § 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku, protože prokázaná škoda vůči společnosti CORFINA, a. s., byla snížena o uhrazené dílčí splátky, a nemohlo se tak jednat z jeho strany o podvodný úmysl. Dále poukázal na to, že není možné, aby na jedné straně byla směnka ve směnečném řízení u Městského soudu v Praze pod sp. zn. 47 Sm 131/2033 pokládána za platnou a pravou a bylo z ní vymáháno plnění na základě pravomocného rozhodnutí, na druhé straně aby byla pokládána v trestním řízení za neplatnou a byly z této skutečnosti vyvozovány trestněprávní důsledky. Uvedl, že pokud má biankosměnka pouze zajišťovací charakter, nelze takovou směnku pokládat za platební nástroj ve smyslu ustanovení § 233 odst. 2 tr. zákoníku ve spojení s § 238 tr. zákoníku. Jeho jednání proto mělo být posouzeno pouze jako přečin podvodu podle § 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku. Dále poukázal na to, že s ohledem na trestní sazbu v ustanovení § 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku by jeho trestní stíhání bylo promlčeno vzhledem k době, v níž měl být skutek spáchán.

 Obviněný z těchto důvodů navrhl, aby Nejvyšší soud podle § 265k odst. 1 tr. ř. zrušil rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 20. 7. 2011, sp. zn. 9 To 35/2011, a rozsudek Krajského soudu v Ústí nad Labem ze dne 7. 2. 2011, sp. zn. 51 T 4/2008, a aby podle § 265l odst. 1 tr. ř. přikázal Krajskému soudu v Ústí nad Labem, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.

 Nejvyšší státní zástupce ve vyjádření k dovolání uvedl, že obviněný ve svém dovolání uplatnil především námitky skutkové, které nejsou podřaditelné pod dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. Obviněný právně relevantně namítl, že jeho jednání mělo být posouzeno pouze jako trestný čin podvodu podle § 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku a jeho trestní stíhání by proto bylo promlčeno vzhledem k trestní sazbě v ustanovení § 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku. Dále uvedl, že zajišťovací směnka není zvláštním druhem směnky, nic se nemění na povaze závazku ze směnky jako závazku přísného, nesporného a abstraktního a požívá tudíž ochrany trestního práva jako jakákoliv jiná směnka. Tato námitka proto není podle nejvyššího státního zástupce důvodná. Použitou právní kvalifikaci obviněný nepovažuje za zcela přiléhavou, protože směnku nelze považovat za peníze podle § 233 tr. zákoníku, ale za platební prostředek ve smyslu § 234 tr. zákoníku. Na tuto vadu však obviněný ve svém dovolání nepoukázal a nelze proto tuto nepřesnost právní kvalifikace v dovolacím řízení napravit. Navíc z hlediska postavení obviněného nemá tato vada žádný praktický význam, neboť trestní sazby v ustanovení § 234 odst. 3 tr. zákoníku a § 233 odst. 2 tr. zákoníku jsou shodné. S ohledem na § 34 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku zánik trestní odpovědnosti obviněného v důsledku promlčení proto nepřichází v úvahu.

 Nejvyšší státní zástupce z těchto důvodů navrhl, aby Nejvyšší soud podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. odmítl dovolání obviněného jako zjevně neopodstatněné, a souhlasil s projednáním věci v neveřejném zasedání za podmínek § 265r odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 265c tr. ř. ) shledal, že dovolání je přípustné [§ 265a odst. 1, 2 písm. a ) tr. ř.], bylo podáno obviněným jako osobou oprávněnou prostřednictvím obhájce [§ 265d odst. 1 písm. b ), odst. 2 tr. ř.], v zákonné lhůtě a na místě, kde lze podání učinit ( § 265e odst. 1, 2 tr. ř. ). Dovolání obsahuje obligatorní náležitosti dovolání stanovené v § 265f odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud shledal, že dovolání obviněného je zjevně neopodstatněné. Vycházel přitom z následujících skutečností.

Dovolání je mimořádným opravným prostředkem, který na rozdíl od odvolání není možné podat z jakéhokoli důvodu, ale jen z některého z důvodů uvedených v § 265b odst. l písm. a ) až l ) tr. ř. Podání dovolání z jiného důvodu je vyloučeno. Přitom nestačí, aby zákonný dovolací důvod byl jen formálně deklarován. Uplatněné námitky mu musí odpovídat svým obsahem.

Podle § 265b odst. l písm. g ) tr. ř. lze dovolání podat, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení.

Z ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. je zřejmé, že právním posouzením skutku se rozumí jeho hmotně právní posouzení. Podstatou takového posouzení je aplikace hmotného práva, tj. trestního zákona, na skutkový stav, který zjistily soudy prvního a druhého stupně. Významné je, že předmětem právního posouzení je skutek, tak jak ho zjistily soudy, a nikoli jak ho prezentuje či jak se jeho zjištění dožaduje dovolatel. V dovolání proti odsuzujícímu rozhodnutí lze namítat, že skutkový stav, který zjistily soudy, nenaplňuje znaky trestného činu, jímž byl obviněný uznán vinným. Je tedy možné vytýkat právní vady v kvalifikaci skutkového stavu zjištěného soudy. Mimo rámec dovolacího důvodu jsou skutkové námitky, tj. takové námitky, jimiž se dovolatel snaží dosáhnout jiného hodnocení důkazů oproti tomu, jak je hodnotily soudy, tím i změny ve skutkových zjištěních soudů a jejich nahrazení jinou verzí skutkového stavu, kterou sám prosazuje. Dovolání se tudíž nemůže zakládat na námitkách proti tomu, jak soudy hodnotily důkazy, jaká skutková zjištění vyvodily z důkazů, jak postupovaly při provádění důkazů, v jakém rozsahu provedly dokazování apod. Dovolání jako mimořádný opravný prostředek je určeno k nápravě závažných právních vad pravomocných rozhodnutí, a nikoli k tomu, aby skutková zjištění soudů prvního a druhého stupně byla přezkoumávána ještě třetí instancí. Z podnětu dovolání podaného s odkazem na ustanovení § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. se Nejvyšší soud otázkou správnosti právního posouzení skutku zabývá zásadně ve vztahu k tomu skutkovému stavu, který zjistily soudy prvního a druhého stupně, a nepřihlíží k námitkám proti skutkovým zjištěním soudů.

 Obviněný právně relevantně namítl, že nejednal v úmyslu spáchat přečin podvodu podle § 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku.

 Podle § 209 odst. 1 tr. zákoníku kdo sebe nebo jiného obohatí tím, že uvede někoho v omyl, využije něčího omylu nebo zamlčí podstatné skutečnosti, a způsobí tak na cizím majetku škodu nikoli nepatrnou, bude potrestán odnětím svobody až na dvě léta, zákazem činnosti nebo propadnutím věci nebo jiné majetkové hodnoty.

 Podle § 209 odst. 3 tr. zákoníku pachatel bude potrestán odnětím svobody na jeden rok až pět let nebo peněžitým trestem, způsobí-li činem uvedeným v § 209 odst. 1 tr. zákoníku větší škodu.

 Podle § 138 odst. 1 tr. zákoníku škodou nikoli nepatrnou se rozumí škoda dosahující částky nejméně 5.000,- Kč, škodou nikoli malou se rozumí škoda dosahující částky nejméně 25.000,- Kč, větší škodou se rozumí škoda dosahující částky nejméně 50.000,- Kč, značnou škodou se rozumí škoda dosahující částky nejméně 500.000,- Kč a škodou velkého rozsahu se rozumí škoda dosahující nejméně částky 5.000.000,- Kč.

 Nejvyšší soud nepřisvědčil této námitce obviněného. Vycházel ze skutkového stavu tak, jak byl zjištěn v průběhu trestního stíhání a jak je vyjádřen ve výroku o vině rozsudku soudu druhého stupně. Z výsledků provedeného dokazování vyplývá, že obviněný figuroval zároveň ve dvou společnostech, a to ve společnosti HELTON PLUS, s. r. o., se sídlem Žižkova 722/67, Ústí nad Labem, IČO : 64052770, ve které dne 19. 4. 2000 převedl svůj obchodní podíl na svědka J. H., a ve společnosti Teplické výstaviště, a. s., se sídlem Novosedlická 892, Teplice, IČO : 25030914, ve které působil jako jediný akcionář a předseda představenstva. V úmyslu se obohatit podvodně vylákal finanční prostředky na společnosti CORFINA, a. s., se sídlem Střelničná 8/1680, Praha 8, IČO : 25144561, se kterou uzavřel za společnost HELTON PLUS, s. r. o., ve dnech 8. 6. 2000, 16. 6. 2000 a 3. 10. 2000 celkem tři kupní smlouvy na dodávku výpočetní techniky, která byla společností CORFINA, a. s., uhrazena na účet společnosti HELTON PLUS, s. r. o. Ve stejných dnech uzavřel obviněný za společnost Teplické výstaviště, a. s., kupní smlouvy se splátkovým kalendářem se společností CORFINA, a. s., na výše uvedenou výpočetní techniku. Ta však nebyla nikdy dodána společnosti Teplické výstaviště, a. s., podpisy svědka J. B. za společnost Teplické výstaviště, a. s., na smlouvách a dalších souvisejících listinách byly zfalšovány, neboť tento svědek ve společnosti Teplické výstaviště, a. s., ode dne 1. 9. 1999 již nepůsobil. Obviněný jako jednatel společnosti Teplické výstaviště, a. s., musel vědět o předkládání padělaných dokumentů zprostředkovatelské společnosti CORFINA, a. s., zároveň však vystupoval i za společnost HELTON PLUS, s. r. o., a musel tedy vědět o fiktivnosti všech uzavíraných obchodů. Obviněný zaslal za společnost Teplické výstaviště, a. s., poškozené společnosti CORFINA, a. s., několik dílčích splátek výše uvedeného zboží. Jednal takto ovšem proto, aby si vytvořil předpoklady pro úspěšné uzavření třetího fiktivního obchodu uzavřeného dne 3. 10. 2000, tj. záměrně uhradil pouze platby splatné před podepsáním třetí kupní smlouvy. Poté již neuhradil žádné další splátky. Celková výše škody je dána výší finančního plnění společnosti CORFINA, a. s., snížená o uhrazené dílčí splátky společností Teplické výstaviště, a. s., a činí 332.298,- Kč. Z takto vymezeného popisu skutku vyplývá, že obviněný naplnil všechny zákonné znaky skutkové podstaty přečinu podvodu podle § 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku. Právní kvalifikace skutku je proto správná.

 Obviněný dále právně relevantně namítl, že biankosměnku, pokud plní pouze zajišťovací funkci, nelze pokládat za platební nástroj ve smyslu ustanovení § 233 odst. 2 tr. zákoníku ve spojení s § 238 tr. zákoníku, že jeho jednání proto mělo být posouzeno pouze jako přečin podvodu podle § 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku a s ohledem na trestní sazbu v ustanovení § 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku by jeho trestní stíhání bylo promlčeno vzhledem k době, v níž měl být skutek spáchán.

 Nejvyšší soud této námitce nepřisvědčil. Tzv. zajišťovací směnka není zvláštním druhem směnky. Jedná se pouze o vyjádření toho, jakou funkci směnka plní, pokud slouží k zajištění závazku vyplývajícího z jiného právního vztahu, který se označuje jako kauzální právní vztah, protože představuje materiální příčinu vzniku směnky. Pokud směnka plní zajišťovací funkci, nejedná se o jev spadající do sféry směnečného práva, což znamená že nevzniká žádný zvláštní druh směnky, nic se nemění na povaze závazku ze směnky jako závazku přísného, nesporného a abstraktního a zajišťovací směnka požívá ochrany trestního práva jako každá jiná směnka. Nejvyšší soud dále poukazuje na to, že ochranu před neoprávněným paděláním platebního prostředku požívá i tzv. biankosměnka, tj. směnka neúplná ( srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 9. 12. 2009, sp. zn. 3 Tdo 1220/2009 ). Námitky obviněného ohledně charakteru uvedené směnky jsou proto z hlediska právní kvalifikace skutku neopodstatněné.

 Nejvyšší soud dále shledal, že právní kvalifikace skutku pod bodem 3 ) rozsudku soudu druhého stupně přesto není zcela přiléhavá. Směnka jako cenný papír je totiž považována za platební prostředek ve smyslu ustanovení § 234 odst. 1 tr. zákoníku ( srov. Šámal P. a kol. Trestní zákoník II. Komentář. 2. vydání. Praha : C. H. Beck, 2012, str. 2357, pozn. č. 11 ). Skutek obviněného pod bodem 3 ) rozsudku soudu druhého stupně měl být kvalifikován jako zločin neoprávněného opatření, padělání a pozměnění platebního prostředku podle § 234 odst. 3 al. 2 tr. zákoníku ve spojení s § 238 tr. zákoníku a přečin podvodu podle § 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku. Obviněný ve svém dovolání tuto vadu nevytkl, navíc z hlediska postavení obviněného nemá tato vada zásadní právní význam, neboť trestní sazba trestu odnětí svobody uvedená v ustanovení § 234 odst. 3 tr. zákoníku je shodná s trestní sazbou v ustanovení § 233 odst. 2 tr. zákoníku. Zánik trestní odpovědnosti obviněného v důsledku uplynutí promlčecí doby proto nepřichází v úvahu s ohledem na § 34 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku.

Ostatní námitky obviněného jsou námitkami skutkovými. Těmito námitkami obviněný napadl rozsah provedeného dokazování, způsob hodnocení důkazů, jakož i skutková zjištění učiněná soudy, jimiž je dovolací soud vázán. Takové námitky však nenaplňují uplatněný dovolací důvod ani jiný důvod dovolání podle § 265b tr. ř. Obviněný tak sice formálně deklaroval dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř., avšak učinil tak prostřednictvím námitek, které ho obsahově nenaplňují a nejsou pod tento dovolací důvod podřaditelné.

Dovolací soud je zásadně vázán skutkovými zjištěními, které ve věci učinily soudy prvního a druhého stupně, a námitky proti těmto skutkovým zjištěním, tedy i proti hodnocení důkazů jakožto nezbytnému předpokladu vyvození skutkových závěrů soudy, nemohou být předmětem přezkoumání v rámci řízení o dovolání. Dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř. není naplněn námitkami, které jsou polemikou se skutkovým zjištěním soudů, se způsobem hodnocení důkazů nebo s postupem při provádění důkazů ( srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24. 9. 2002, sp. zn. 7 Tdo 686/2002 ).

K dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř. je dán tehdy, bylo-li rozhodnuto o zamítnutí nebo odmítnutí řádného opravného prostředku proti rozsudku nebo usnesení uvedenému v § 265a odst. 2 písm. a ) až g ) tr. ř., aniž byly splněny procesní podmínky stanovené zákonem pro takové rozhodnutí nebo byl v řízení mu předcházejícím dán důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. a ) až k ) tr. ř. Tento důvod dovolání má dvě alternativy uplatnění. Podstata dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř. je tedy v tom, že soud druhého stupně měl v řízení o odvolání přezkoumat určité rozhodnutí napadené řádným opravným prostředkem po věcné stránce, ale místo toho, aniž byly splněny procesní podmínky pro takový postup, odmítl nebo zamítl řádný opravný prostředek. Druhou alternativou je skutečnost, že odvolateli sice nebylo odepřeno právo na přístup k soudu druhého stupně, ale tento soud - ač v řádném opravném řízení věcně přezkoumával napadené rozhodnutí soudu prvního stupně - neodstranil vadu vytýkanou v řádném opravném prostředku, nebo navíc sám zatížil řízení či své rozhodnutí vadou zakládající některý z dovolacích důvodů podle § 265b odst. 1 písm. a ) až k ) tr. ř.

Nejvyšší soud nezjistil s ohledem na skutečnosti uvedené v předchozích částech odůvodnění tohoto rozhodnutí naplnění dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř. ani v první ani ve druhé alternativě.

Nejvyšší soud shledal, že dovolání obviněného R. P. je zjevně neopodstatněné, a proto je odmítl podle § 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř. O dovolání rozhodl v neveřejném zasedání konaném za podmínek § 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.

P o u č e n í : Proti rozhodnutí o dovolání není s výjimkou obnovy řízení opravný prostředek přípustný.

V Brně dne 28. listopadu 2012
 Předseda senátu
JUDr. Jindřich Urbánek

Nejvyšší soud

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 9 To 35/2011

Krajského soudu v Ústí nad Labem

sp. zn. 51 T 4/2008

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

Krajský soud v Ústí nad Labem

sp. zn. 51 T 4/2008

§ 250 odst. 1, 2 tr. zák.

§ 233 odst. 2 alinea 2 tr. zákoníku

§ 238 tr. zákoníku

§ 250 odst. 1, 2 tr. zák

§ 233 odst. 2 tr. zákoníku

§ 43 odst. 1 tr. zákoníku

§ 81 odst. 1 tr. zákoníku

§ 82 odst. 1 tr. zákoníku

Vrchní soud v Praze

sp. zn. 9 To 35/2011

soudu prvního stupně

soudu prvního stupně

§ 259 odst. 3 tr. ř.

§ 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku

§ 233 odst. 2 al. 2 tr. zákoníku

§ 238 tr. zákoníku

§ 21 odst. 1 tr. zákoníku

§ 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku

§ 233 odst. 2 al. 2 tr. zákoníku

§ 238 tr. zákoníku

§ 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku

§ 233 odst. 2 tr. zákoníku

§ 43 odst. 1 tr. zákoníku

§ 81 odst. 1 tr. zákoníku

§ 82 odst. 1 tr. zákoníku

§ 73 odst. 1 tr. zákoníku

Vrchního soudu v Praze

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku

Městského soudu v Praze

sp. zn. 47 Sm 131/2033

§ 233 odst. 2 tr. zákoníku

§ 238 tr. zákoníku

§ 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku

§ 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 265k odst. 1 tr. ř.

Vrchního soudu v Praze

sp. zn. 9 To 35/2011

Krajského soudu v Ústí nad Labem

sp. zn. 51 T 4/2008

§ 265l odst. 1 tr. ř.

Krajskému soudu v Ústí nad Labem

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku

§ 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku

§ 233 tr. zákoníku

§ 234 tr. zákoníku

§ 234 odst. 3 tr. zákoníku

§ 233 odst. 2 tr. zákoníku

§ 34 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 265c tr. ř.

§ 265a odst. 1, 2 písm. a ) tr. ř.

§ 265e odst. 1, 2 tr. ř.

§ 265f odst. 1 tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265b odst. l písm. a ) až l ) tr. ř.

§ 265b odst. l písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku

§ 209 odst. 1 tr. zákoníku

§ 209 odst. 3 tr. zákoníku

§ 209 odst. 1 tr. zákoníku

§ 138 odst. 1 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

§ 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku

§ 233 odst. 2 tr. zákoníku

§ 238 tr. zákoníku

§ 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku

§ 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

Nejvyššího soudu

sp. zn. 3 Tdo 1220/2009

Nejvyšší soud

§ 234 odst. 1 tr. zákoníku

§ 234 odst. 3 al. 2 tr. zákoníku

§ 238 tr. zákoníku

§ 209 odst. 1, 3 tr. zákoníku

§ 234 odst. 3 tr. zákoníku

§ 233 odst. 2 tr. zákoníku

§ 34 odst. 1 písm. c ) tr. zákoníku

dovolací soud

§ 265b tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. g ) tr. ř.

Nejvyššího soudu

sp. zn. 7 Tdo 686/2002

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

§ 265a odst. 2 písm. a ) až g ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. a ) až k ) tr. ř.

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

soudu prvního stupně

§ 265b odst. 1 písm. a ) až k ) tr. ř

Nejvyšší soud

§ 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř.

Nejvyšší soud

§ 265i odst. 1 písm. e ) tr. ř.

§ 265r odst. 1 písm. a ) tr. ř.


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky projednal dne 14. prosince 2012 v neveřejném zasedání návrh Ministerstva spravedlnosti České republiky na přijetí rozhodnutí ve věci občana České republiky, obv. M. M., podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, a rozhodl t a k t o :

Podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů, se na odsouzení M. M., rozsudkem Zemského soudu Vídeň - Nové město ze dne 30. 3. 2011, sp. zn. 51 Hv 8/11b, pro pokus o spáchání trestného činu loupeže, za který mu byl uložen podle § 15, § 142 odst. 1 rakouského tr. zákona, trest odnětí svobody v trvání 2 a ½ ( dva a půl ) roku, hledí jako na odsouzení soudem České republiky.

O d ů v o d n ě n í :

Rozsudkem Zemského soudu Vídeň-Nové město ze dne 30. 3. 2011, sp. zn. 51 Hv 8/11b byl obv. M. M. uznán vinným ze spáchání výše uvedeného trestného činu a následně odsouzen k trestu odnětí svobody v trvání 2 a ½ ( dvou a půl ) let, za současného zrušení prominutí podmíněných trestů uložených Zemským soudem Eisenstadt dne 11. 10. 2006, sp. zn. 11 Hv 129/06a a dne 16. 2. 2009, sp. zn. 8 Hv 212/08p, jakož i Zemským soudem pro věci trestní Vídeň dne 7. 12. 2010, sp. zn. 113 Hv 45/2010f.

 Podle skutkových zjištění Zemského soudu ve Vídni - Nové město obv. M. použil násilí proti Mgr. I. P. tím, že ji několikrát silně udeřil, přivodil pád a následně se jí pokusil odcizit její movité věci - dvě tablety Substitolu v celkové hodnotě 6,80 € s úmyslem se neoprávněně obohatit.

Ministerstvo spravedlnosti České republiky podalo dopisem pod sp. zn. 680/2011-MOT-T/9 ze dne 14. 11. 2012 Nejvyššímu soudu České republiky ( dále jen „ Nejvyšší soud “ ) návrh na přijetí rozhodnutí podle § 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen „ zákon “ ). Tento návrh byl doručen Nejvyššímu soudu dne 20. 11. 2012.

Podle § 4a odst. 3 může Nejvyšší soud na návrh Ministerstva spravedlnosti ČR rozhodnout, že se na odsouzení občana České republiky soudem jiného členského státu Evropské unie hledí jako na odsouzení soudem České republiky, jestliže se týká činu, který je trestný i podle právního řádu České republiky a je-li to odůvodněno závažností činu a druhem trestu, který za něj byl uložen.

Nejvyšší soud věc přezkoumal a shledal, že odsouzený M. M. je občanem České republiky, byl odsouzen cizozemským soudem a odsouzení se týká skutků, které vykazují znaky trestného činu i podle příslušných právních předpisů České republiky ( trestný čin loupeže podle § 173 tr. zákoníku ). Pokud jde o druh a závažnost uděleného trestu, ze spisového materiálu vyplynulo, že odsouzenému byl uložen trest, který odpovídá závažnosti spáchaného trestného činu.

Z toho vyplývá, že jsou splněny všechny podmínky pro to, aby se na výše uvedené odsouzení obv. M. M. hledělo jako na odsouzení soudem České republiky, a proto Nejvyšší soud návrhu Ministerstva spravedlnosti České republiky vyhověl.

P o u č e n í : Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.

 V Brně dne 14. prosince 2012 Předseda senátu :
JUDr. Stanislav Rizman

Nejvyšší soud České republiky

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Zemského soudu Vídeň - Nové město

sp. zn. 51 Hv 8/11b

Zemského soudu Vídeň-Nové město

sp. zn. 51 Hv 8/11b

Zemským soudem Eisenstadt

sp. zn. 11 Hv 129/06a

sp. zn. 8 Hv 212/08p

Zemským soudem pro věci trestní Vídeň

sp. zn. 113 Hv 45/2010f

sp. zn. 680/2011-MOT-T/9

Nejvyššímu soudu České republiky

Nejvyšší soud

§ 4a odst. 3 zákona č. 269/1994 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

Nejvyššímu soudu

§ 4a odst. 3

Nejvyšší soud

Nejvyšší soud

§ 173 tr. zákoníku

Nejvyšší soud


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Olgy Puškinové a soudců JUDr. Miroslavy Jirmanové, Ph.D. a JUDr. Vladimíra Mikuška v exekuční věci oprávněné K + B Progres, a.s., se sídlem v Klíčanech, U expertu čp. 91, č.or. 91, okres Praha-východ, identifikační číslo osoby 618 60 123, zastoupené JUDr. Josefem Corradinim, advokátem se sídlem v Ostravě-Staré Bělé, Válova 24, proti povinným 1 ) RH leas., s.r.o. „ v likvidaci “, se sídlem v Bruntále, Třída práce 15 č.p. 1710, identifikační číslo osoby 005 62 386, a 2 ) RUCHSTAV HOLDING a.s., se sídlem v Bruntále, Třída práce 15, identifikační číslo osoby 651 38 031, zastoupenému JUDr. Miroslavem Valou, advokátem se sídlem v Bruntále, Dukelská 2, pro 6.796.129,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Bruntále pod sp. zn. 1 Nc 195/2002, o dovolání druhého povinného proti usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 28. listopadu 2008, č. j. 10 Co 686/2008 - 422, takto :

Dovolání se odmítá.
Stručné odůvodnění ( § 243c odst. 2 o. s. ř. ):
Krajský soud napadeným usnesením k odvolání druhého povinného potvrdil usnesení ze dne 15. 4. 2008, č. j. 1 ENC 195/2002 - 386, jímž Okresní soud v Bruntále zamítl jeho návrh na zastavení exekuce podle § 268 odst. 1 písm. g ) o. s. ř., odůvodněný tvrzením, že na vymáhanou pohledávku oprávněné započetl ( dopisem ze dne 5. 1. 2006, adresovaným právní předchůdkyni oprávněné ) podle § 580 obč. zák. svou ( proti ) pohledávku ( ve výši 12.650.000,- Kč ) za oprávněnou, kterou vůči ní má z titulu náhrady škody a která vznikla tím, že Krajský soud v Ostravě v řízení vedeném pod sp. zn. Nc 21/99 vydal předběžné opatření, jímž mu zakázal nakládat s nemovitým majetkem, čímž mu od doručení předběžného opatření dne 27. 4. 1999 do 2. 7. 2002, kdy nabylo právní moci rozhodnutí ve věci samé ( sp. zn. 30 Cm 67/99 ), podstatně ztížil jeho obchodní a podnikatelskou činnost. Podkladem pro vydání tohoto předběžného opatření totiž byly zfalšované směnky, na základě nichž Krajský soud v Ostravě vydal směnečné platební rozkazy ( ve věcech vedených pod sp. zn. 3 Sm 120/99, 3Sm 121/99, 3 Sm 122/99 a 3 Sm 123/99 ). V dopise ze dne 5. 1. 2006 dále druhý povinný uvedl, že „ ze závěru policie vyplývá, že byl spáchán trestný čin podvodu a padělání a pozměňování peněz, avšak nebylo možno učinit závěr, která konkrétní osoba se těchto trestných činů dopustila “.

Odvolací soud poté, co dovodil, že druhému povinnému nebyla odňata možnost jednat před soudem, se ztotožnil se závěrem soudu prvního stupně, že jeho návrh na zastavení exekuce není důvodný. Poukázal na to, že odvolatel netvrdil, že by nařízené předběžné opatření zaniklo či bylo zrušeno pro nezákonnost, naopak uvedl, že zaniklo dnem 2. 7. 2002, kdy nabylo právní moci rozhodnutí ve věci samé vydané Krajským soudem v Ostravě pod sp. zn. 30 Cm 67/99, ve spojení s rozsudkem Vrchního soudu v Olomouci ze dne 6. 12. 2001, sp. zn. 4 Cmo 424/2000, jímž návrhu žalobce bylo vyhověno, a že teprve poté podala oprávněná návrh na nařízení exekuce. Krajský soud uzavřel, že druhý povinný existenci své ( proti ) pohledávky z titulu náhrady škody vůči oprávněné neprokázal, přičemž její vznik vylučují již jeho skutková tvrzení v návrhu na zastavení exekuce i v jednostranném zápočtu ze dne 5. 1. 2006. K zániku pohledávky oprávněné vymáhané v tomto řízení tak jednostranným zápočtem ze strany druhého povinného dojít nemohlo.

Proti tomuto usnesení podal druhý povinný dovolání. Nesouhlasí se závěry odvolacího soudu, že mu postupem soudu prvního stupně nebyla odňata možnost jednat před soudem a že jeho návrh na zastavení exekuce není důvodný. Opětovně namítá, že nebyl řádně předvolán k nařízenému jednání před soudem prvního stupně, přičemž toto jeho pochybení považuje za tak zásadní, že „ tím došlo k porušení základních lidských práv a svobod, zejména práva na spravedlivý proces “ ( čl. 36 Listiny ). Dále dovolatel předestírá svou vlastní skutkovou verzi týkající se vyhotovení a „ dodatečného pozměnění “ směnek, na základě nichž Krajský soud v Ostravě vydal směnečné platební rozkazy, a za nesprávný proto považuje závěr soudů obou stupňů, že provedeným dokazováním nebylo prokázáno, že by předmětné směnky nebyly padělány, neboť to je v rozporu s provedeným rozsáhlým šetřením a dokazováním Policie ČR. Soud tedy pochybil, když „ předložené důkazy “ hodnotil samostatně a nikoliv v jejich vzájemném kontextu. Protože soud „ prvního stupně neúplně zjistil skutkový stav věci “ a „ dospěl tak k nesprávným skutkovým zjištěním, ze kterých pak také vycházel “, navrhl, aby rozhodnutí soudů obou stupňů byla zrušena a věc byla vrácena soudu prvního stupně k dalšímu řízení.

Nejvyšší soud věc projednal podle občanského soudního řádu ve znění účinném do 30. 6. 2009 a dospěl k závěru, že dovolání není podle § 238a odst. 1 písm. d ), odst. 2 o. s. ř. ve spojení s § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. ( jež bylo sice dnem 31. 12. 2012 zrušeno nálezem Ústavního soudu České republiky ze dne 21. 2. 2012, sp. zn. Pl. ÚS 29/11, avšak podle nálezu téhož soudu ze dne 6. 3. 2012, sp. zn. IV. ÚS 1572/11, zůstává pro posouzení přípustnosti dovolání podaných do 31. 12. 2012 i nadále použitelné ) přípustné.

Námitky dovolatele, že soudy nezjistily správně skutkový stav, zejména nesprávným hodnocením důkazů či nedostatečným dokazováním, jsou námitkami proti správnosti skutkových zjištění, resp. proti hodnocení provedených důkazů ( srov. například usnesení Nejvyššího soudu ze dne 10. dubna 2007, sp. zn. 25 Cdo 393/2006, nebo usnesení ze dne 20. července 2006, sp. zn. 25 Cdo 1004/2006, popř. usnesení ze dne 20. srpna 2002, sp. zn. 25 Cdo 1306/2002 ). Namítané pochybení při zjišťování skutkového stavu věci není ovšem dovolacím důvodem podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř., nýbrž podle okolností dovolacími důvody podle § 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř. nebo podle § 241a odst. 3 o. s. ř. Uplatnění těchto dovolacích důvodů však nezakládá přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. Jak z dikce § 241a odst. 3 o. s. ř. vyplývá, lze tento důvod uplatnit pouze, je-li dovolání přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a ) a b ) o. s. ř., a procesní vady, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci [§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.] - pokud nejde o řešení otázek zásadně významných po právní stránce - nezakládají přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř., a v dovolacím řízení k nim lze přihlédnout jen v případě přípustného dovolání ( srov. § 242 odst. 3 o. s. ř. ).

Tvrzení, že účastníku řízení byla v průběhu řízení nesprávným postupem soudu odňata možnost jednat před soudem, po změnách občanského soudního řádu provedených s účinností od 1. ledna 2001 zákonem č. 30/2000 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony, není způsobilým dovolacím důvodem; k prověření jeho správnosti slouží od uvedeného data jiný mimořádný opravný prostředek, jímž je žaloba pro zmatečnost ( srov. § 229 odst. 3 o. s. ř. ). Ke zmatečnostním vadám řízení vypočteným v § 229 odst. 1, § 229 odst. 2 písm. a ) a b ) a § 229 odst. 3 o. s. ř. Nejvyšší soud při dovolacím přezkumu přihlíží, jen je-li dovolání přípustné ( srov. § 242 odst. 3 o. s. ř. ). K těmto závěrům dospěl Nejvyšší soud již v usnesení ze dne 29. srpna 2002, sp. zn. 29 Odo 523/2002, uveřejněném pod číslem 32/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek ).

Protože dovolání není podle § 238a odst. 1 písm. d ), odst. 2 o. s. ř. ve spojení s § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř. přípustné, Nejvyšší soud je podle § 243b odst. 5 a § 218 písm. c ) o. s. ř. odmítl.

O nákladech dovolacího řízení bude rozhodnuto podle ustanovení hlavy VI. exekučního řádu.

Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 12. prosince 2012

JUDr. Olga Puškinová
předsedkyně senátu

Nejvyšší soud České republiky

Okresního soudu v Bruntále

sp. zn. 1 Nc 195/2002

Krajského soudu v Ostravě

č. j. 10 Co 686/2008 - 422

§ 243c odst. 2 o. s. ř.

Krajský soud

č. j. 1 ENC 195/2002 - 386

Okresní soud v Bruntále

§ 268 odst. 1 písm. g ) o. s. ř.

§ 580 obč. zák.

Krajský soud v Ostravě

sp. zn. Nc 21/99

sp. zn. 30 Cm 67/99

Krajský soud v Ostravě

sp. zn. 3 Sm 120/99

3Sm 121/99

3 Sm 122/99

3 Sm 123/99

soudu prvního stupně

Krajským soudem v Ostravě

sp. zn. 30 Cm 67/99

Vrchního soudu v Olomouci

sp. zn. 4 Cmo 424/2000

Krajský soud

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

soudem prvního stupně

čl. 36 Listiny

Krajský soud v Ostravě

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

občanského soudního řádu

ve znění účinném do 30. 6. 2009

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Ústavního soudu České republiky

sp. zn. Pl. ÚS 29/11

sp. zn. IV. ÚS 1572/11

Nejvyššího soudu

sp. zn. 25 Cdo 393/2006

sp. zn. 25 Cdo 1004/2006

sp. zn. 25 Cdo 1306/2002

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

§ 241a odst. 3 o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. a ) a b ) o. s. ř.

§ 241a odst. 2 písm. a ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

srov. § 242 odst. 3 o. s. ř.

občanského soudního řádu

s účinností od 1. ledna 2001

č. 30/2000 Sb.

č. 99/1963 Sb.

ve znění pozdějších předpisů

§ 229 odst. 3 o. s. ř.

Nejvyšší soud

§ 242 odst. 3 o. s. ř.

Nejvyšší soud

sp. zn. 29 Odo 523/2002

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

Nejvyšší soud

hlavy VI. exekučního řádu


Poznámka : Abstrakt a právní věty nejsou součástí rozhodnutí Ústavního soudu; jejich význam je pouze anotační a informativní. Abstrakty vybraných rozhodnutí vytváří analytický odbor Ústavního soudu. Právní věty formuluje soudce zpravodaj, resp. jeho kancelář pro rozhodnutí publikovaná ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu.

ABSTRAKT

Abstrakt není k dispozici.

PRÁVNÍ VĚTY

Právní věta není k dispozici.

Česká republika
USNESENÍ
Ústavního soudu

Ústavní soud rozhodl dnešního dne bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Vojena Güttlera a soudců Františka Duchoně a Ivany Janů o ústavní stížnosti stěžovatelky B. K., zastoupené Mgr. Janou Hamplovou, advokátkou, se sídlem Olomoucká 36, 789 85 Mohelnice, proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 3. 3. 2010, sp. zn. 70 Co 2/2010, za účasti Krajského soudu v Ostravě, takto :

Ústavní stížnost se odmítá.

Odůvodnění :

I.

Ve včas podané ústavní stížnosti, která i jinak splňuje náležitosti ústavní stížnosti stanovené zákonem č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů ( dále jen "zákon o Ústavním soudu" ), stěžovatelka navrhla, aby Ústavní soud - pro rozpor s ústavně zaručeným právem na spravedlivý proces - napadené rozhodnutí zrušil.

Napadeným rozsudkem ze dne 3. 3. 2010, sp. zn. 70 Co 2/2010, rozhodl Krajský soud v Ostravě, tak, že rozsudek Okresního soudu v Šumperku ze dne 12. 9. 2009, sp. zn. 16 C 29/2007, změnil a sám rozhodl tak, že žaloba stěžovatelky, podle níž je žalovaný povinen platit stěžovatelce výživné rozvedené manželky v částce 3.000,- Kč měsíčně s účinností od 30. 10. 2007, se zamítá. Krajský soud dospěl k závěru, že u stěžovatelky nejsou v žádné podobě splněny předpoklady ustanovení § 92 odst. 1 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů, v prerekvizitě "rozvedený manžel, který není schopen se sám živit."

V ústavní stížnosti vznesla stěžovatelka jednu stížnostní námitku, jíž brojí proti skutečnosti, že odvolací soud "nepřipustil dovolání," ačkoliv se ve věci mělo jednat o rozhodnutí soudu druhého stupně, jímž došlo "k zásadní změně" rozhodnutí soudu prvního stupně. Zdůrazňuje, že ve věci vydaly soudy obou instancí rozhodnutí "zcela jiného obsahu." Při těchto názorových odlišnostech, domnívá se stěžovatelka, "mělo být připuštěno dovolání, aby případ mohl přezkoumat a názor sjednotit Nejvyšší soud." Odkazuje na ustanovení § 237 o. s. ř., dle něhož má být dovolání přípustné proti měnícímu rozhodnutí odvolacího soudu. Naplnění této podmínky spatřuje i ve své věci, pročež se domáhá zrušení napadeného rozhodnutí.

Ústavní stížnost je zjevně neopodstatněná.

Ústavní soud předesílá, že jeho úkolem je ochrana ústavnosti ( čl. 83 Ústavy ). Není součástí soustavy obecných soudů, není jim soudem nadřízeným, nepřísluší mu do jejich rozhodovací činnosti zasahovat a není pravidelnou přezkumnou instancí rozhodnutí obecných soudů. Úkolem Ústavního soudu není zabývat se porušením běžných práv fyzických nebo právnických osob, chráněných "běžnými" zákony, pokud takové porušení neznamená zároveň porušení ústavně zaručeného práva nebo svobody. Postup v soudním řízení, zjišťování a hodnocení skutkového stavu a výklad jiných než ústavních předpisů a jejich aplikace při řešení konkrétních předpisů, jsou záležitostí obecných soudů ( srov. usnesení sp. zn. II. ÚS 81/95, dostupné na http ://nalus.usoud.cz ). Ústavní soud může do jejich činnosti zasáhnout pouze tehdy, pokud právní závěry obecných soudů jsou v příkrém nesouladu se skutkovými zjištěními nebo z nich v žádné možné interpretaci odůvodnění nevyplývají, nebo pokud porušení některé z norem "jednoduchého" práva v důsledku svévole ( např. nerespektováním kogentní normy ) anebo v důsledku interpretace, jež je v extrémním rozporu s principy spravedlnosti ( např. uplatněním přepjatého formalismu při aplikaci práva ), zakládá porušení základního práva nebo svobody. Takový stav Ústavní soud nezjistil.

Z ústavní stížnosti je zřejmé, že stěžovatelka své přesvědčení o protiústavnosti napadeného rozhodnutí dovozuje z vlastního výkladu ( patrně ) ustanovení § 237 odst. 1 písm. a ) o.s.ř., dle něhož dovolání je přípustné proti rozsudku odvolacího soudu a proti usnesení odvolacího soudu, jimiž bylo změněno rozhodnutí soudu prvního stupně ve věci samé. Otázka přípustnosti dovolání dle o. s. ř. však není tak triviální, jak se stěžovatelka domnívá. Ve své argumentaci totiž zcela opomíjí související ustanovení § 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř., dle něhož dovolání podle § 237 odst. 1 není přípustné ve věcech upravených zákonem o rodině, ledaže jde o rozsudek o omezení nebo zbavení rodičovské zodpovědnosti nebo pozastavení jejího výkonu, o určení ( popření ) rodičovství nebo o nezrušitelné osvojení.

Ve věci před obecnými se stěžovatelka soudila o výživné rozvedeného manžela ve smyslu ustanovení § 92 odst. 1 ( z části též § 93 odst. 1 ) zákona o rodině, dle něhož rozvedený manžel, který není schopen sám se živit, může žádat od bývalého manžela, aby mu přispíval na přiměřenou výživu podle svých schopností, možností a majetkových poměrů. Otázka výživného je tak nepochybně "věcí upravenou zákonem o rodině" a zároveň na ní nedopadá žádná ze jmenovaných výjimek ( omezení nebo zbavení rodičovské zodpovědnosti nebo pozastavení jejího výkonu, určení rodičovství, nezrušitelné osvojení ).

Pokud tedy stěžovatelka jako jediný stížnostní bod vytýká krajskému soudu, že ( nota bene v odůvodnění napadeného rozhodnutí ) "nepřipustil" dovolání podle § 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř., odkazuje Ústavní soud na nepřípustnost dovolání v její věci ze zákona, a to podle ustanovení § 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř. Jakkoli stěžovatelka toto ustanovení ve své ústavní stížnosti nezmiňuje a nikterak s ním ani nepolemizuje, poukazuje Ústavní soud na svou předchozí judikaturu, v níž lze vystopovat i určité napětí. Ústavní soud předně opakovaně judikoval, že institut dovolání je mimořádným opravným prostředkem, jehož zavedení do právního řádu je projevem svobodné volby zákonodárce a nikoli projekcí případného "základního práva" garantovaného Listinou základních práv a svobod či jinými součástmi ústavního pořádku. Těžiště dokazování je totiž v řízení před soudem prvního stupně a jeho skutkové závěry může doplňovat, popřípadě korigovat jen soud druhého stupně v řízení o řádném opravném prostředku ( § 201 a násl. o. s. ř. ) [např. usnesení IV. ÚS 1362/07 ze dne 21. 8. 2007; viz elektronickou databázi na http ://nalus.usoud.cz]. Na druhou stranu však v určitých zcela extrémních případech Ústavní soud do svých rozhodnutí zařadil i podnět zákonodárci v této oblasti, neboť při současné právní úpravě je Ústavní soud "ve věcech dle § 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř. nucen provádět v nezbytných případech korekci právních názorů, která by však jinak příslušela Nejvyššímu soudu" [nález ze dne 23. 2. 2010, sp. zn. III. ÚS 1206/09; nález ze dne 18. 8. 2010, sp. zn. I. ÚS 266/10; nález ze dne 2. 11. 2010, sp. zn. I. ÚS 2661/10]. Uvedené však na věci nic nemění. V rozsahu námitek uvedených stěžovatelkou tedy Ústavním soudem nebylo shledáno dotčení základního práva stěžovatelky na spravedlivý proces ( čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod ).

Co do rozhodnutí o nákladech řízení v napadeném rozsudku, což je otázka v ústavní stížnosti okrajově zmíněná, poukazuje Ústavní soud na odůvodnění napadeného rozhodnutí, v němž krajský soud neaplikoval bez dalšího ve vztahu k neúspěšné stěžovatelce § 142 odst. 1 o. s. ř., nýbrž v její prospěch použil moderačního práva ve smyslu § 150 o. s. ř., na základě čehož uložil stěžovatelce uhradit toliko přibližně jednu třetinu z celkových nákladů. V této otázce je odůvodnění napadeného rozhodnutí zcela nadstandardně, srozumitelně a logicky odůvodněno ( str. 11-13 ), přičemž stěžovatelka konkrétní námitky ani v ústavní stížnosti nevznesla.

Ústavní soud proto z výše uvedených důvodů ústavní stížnost odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný podle § 43 odst. 2 písm. a ) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů.

Poučení : Proti usnesení Ústavního soudu není odvolání přípustné.

V Brně dne 13. prosince 2010

Vojen Güttler, v.r.
předseda senátu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavního soudu

Ústavní soud

Krajského soudu v Ostravě

sp. zn. 70 Co 2/2010

Krajského soudu

č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

zákon o Ústavním soudu

Ústavní soud

sp. zn. 70 Co 2/2010

Krajský soud v Ostravě

Okresního soudu v Šumperku

sp. zn. 16 C 29/2007

Krajský soud

ve znění pozdějších předpisů

odvolací soud

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

§ 237 o. s. ř.

odvolacího soudu

Ústavní soud

čl. 83 Ústavy

Ústavního soudu

sp. zn. II. ÚS 81/95

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 237 odst. 1 písm. a ) o.s.ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

§ 237 odst. 1

krajskému soudu

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

Ústavní soud

§ 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Ústavní soud

Ústavní soud

Listinou základních práv a svobod

soudem prvního stupně

§ 201 a násl. o. s. ř.

IV. ÚS 1362/07

Ústavní soud

Ústavní soud

§ 237 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

Nejvyššímu soudu

sp. zn. III. ÚS 1206/09

sp. zn. I. ÚS 266/10

sp. zn. I. ÚS 2661/10

Ústavním soudem

Ústavní soud

krajský soud

§ 142 odst. 1 o. s. ř.

§ 150 o. s. ř.

Ústavní soud

Ústavního soudu


U S N E S E N Í

Nejvyšší soud České republiky jako soud pro mládež rozhodl v seně složeném z předsedkyně JUDr. Milady Šámalové a soudců JUDr. Jana Bláhy a JUDr. Věry Kůrkové v právní věci nezletilého M. D., zastoupeného opatrovníkem JUDr. L. S., advokátem se sídlem Advokátní kanceláře v P., vedené u Okresního soudu v Prostějově, soudu pro mládež, pod sp. zn. Rod 10/2004, o dovolání Okresního státního zastupitelství v Prostějově proti rozsudku Krajského soudu v Brně, soudu pro mládež, ze dne 24. 2. 2005, sp. zn. 4 Rodo 6/2005, t a k t o :

Usnesení Krajského soudu v Brně, soudu pro mládež, ze dne 24. 2. 2005, sp. zn. 4 Rodo 6/2005, a usnesení Okresního soudu v Prostějově, soudu pro mládež, ze dne 12. 11. 2004, sp. zn. Rod 10/2004, s e z r u š u j í a Okresnímu soudu v Prostějově, soudu pro mládež, se věc v r a c í k dalšímu řízení.

O d ů v o d n ě n í :

Okresní státní zastupitelství v Prostějově podalo dne 19. 4. 2004 Okresnímu soudu v Prostějově, soudu pro mládež, v právní věci nezletilého M. D., návrh na uložení opatření podle § 90 odst. 1 zák. č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže a o změně některých zákonů ( zákon o soudnictví ve věcech mládeže ), ve znění pozdější změn [dále jen zák. č. 218/2003 Sb.], a to ochranné výchovy. Tento návrh odůvodnilo tím, že policejní orgán Policie ČR, Okresního ředitelství, Obvodní oddělení v N. n. H. usnesením ze dne 1. 4. 2004 podle § 159a odst. 2 tr. ř. s přihlédnutím k § 11 odst. 1 písm. d ) tr. ř. odložil trestní věc nezletilého M. D., pro trestný čin krádeže podle § 247 odst. 1 písm. b ) tr. zák, neboť trestní stíhání je nepřípustné z důvodu nedostatku věku nezletilého s přihlédnutím k § 11 odst. 1 písm. d ) tr. ř.

Předmětného činu se měl nezletilý dopustit tím, že dne 7. 3. 2004 v časných ranních hodinách v N. n. H., společně s dalším pachatelem postupně; vypáčili dveře od zaparkovaného osobního automobilu Škoda 105, majitele J. D., vnikli do kabiny se záměrem odcizit odtud autorádio, avšak dříve než tak stačili učinit, byli vyrušeni majitelem a z místa činu utekli, přičemž škoda, kterou způsobili poškozením levých bočních dveří automobilu činí 500,- Kč, vypáčili pravé přední dveře osobního automobilu Škoda 120, majitele M. O., vnikli do kabiny, odkud odcizili 3 kusy audiokazet s hudebními nahrávkami; poškozením dveří vznikla škoda 2.000,- Kč .

Okresní soud v Prostějově, soud pro mládež o tomto návrhu okresního státního zastupitelství rozhodl usnesením ze dne 12. 11. 2004, sp. zn. Rod 10/2004, tak, že upustil od uložení opatření nad nezletilým M. D., a že Česká republika zastoupená Okresním soudem v Prostějově je povinna zaplatit odměnu-náhradu hotových výdajů a náhradu za promeškaný čas za poskytnuté právní služby opatrovníkovi nezletilého JUDr. L. S., ve výši 5.950,- Kč, a to do 3 dnů ode dne, kdy toto rozhodnutí nabude právní moci a rovněž, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.

Citované rozhodnutí napadlo Okresní státní zastupitelství v Prostějově odvoláním, z jehož podnětu Krajský soud v Brně, soud pro mládež, usnesením ze dne 24. 2. 2005, sp. zn. 4 Rodo 6/2005, rozhodl tak, že potvrdil usnesení soudu prvního stupně ( I. ) a rozhodl o nákladech řízení ( II. a III. ). V odůvodnění tohoto rozhodnutí odvolací soud rozvedl, že shledal správným rozhodnutí soudu prvního stupně, neboť není pochyb o tom, že nezletilý M. D. se dopustil činu jinak trestného, a to v omezeném rozsahu, jak bylo zjištěno provedeným dokazováním. Odkázal na zprávu Městského úřadu v P., odbor sociálních věcí a sociální prevence, z níž vyplynulo, že nezletilý vyrůstá v úplné rodině spolu s pěti nezletilými sourozenci, péče rodičů je sledována od roku 1998, v roce 1999 byl Okresním soudem v Prostějově stanoven nad výchovou všech dětí dohled. Nezletilý se již v minulosti dopustil kriminálního deliktu, byl s ním proveden výchovný pohovor zaměřený na prevenci dalšího protiprávního jednání. Odvolací soud dále konstatoval obecné zásady pro ukládání ochranné výchovy, při zdůraznění, že k ní lze přistoupit jen tehdy, jestliže to je pro nápravu dítěte nezbytně nutné, když méně intenzivní prostředky výchovy již nemají naději na úspěch a vyjádřil závěr, že podmínky pro uložení ochranné výchovy nezletilému M. D. splněny nebyly. Poukázal na to, že bude nutné zvážit, zda není na místě uložení ústavní výchovy, kterou soud pro mládež však sám nařídit nemůže. Návrhu státního zástupce, který u veřejného zasedání alternativně požadoval uložení dohledu probačního úředníka, odvolací soud nepřisvědčil s odkazem na to, že Okresním soudem v Prostějově byl stanoven nad výchovou všech dětí v rodině Danielových, tedy i nad nezletilým M., dohled.

Proti tomuto usnesení odvolacího soudu podalo Okresní státní zastupitelství v Prostějově včas dovolání zaměřené proti výroku, jímž byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně s odkazem na dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř., že rozhodnutí odvolacího soudu spočívá v nesprávném právním posouzení věci. Vytkl odvolacímu soudu především to, že nenapravil nedostatky soudu prvního stupně ohledně zjištění skutkového stavu věci, když nebylo provedeno dokazování v rozsahu potřebném pro zjištění, zda se nezletilý M. D. dopustil činu jinak trestného tak, jak je popsán v návrhu státního zastupitelství a nebylo též provedeno dokazování k tomu, zda a v jakém rozsahu je narušena výchova nezletilého, a jaké opatření by jako adekvátní přicházelo v úvahu. Jestliže nebylo ve věci možné jako důkazu využít výslechu spolupachatele M. P., který výpověď odmítl, měl být připojen příslušný trestní spis o pravomocném odsouzení tohoto spolupachatele. Za nedostatek považoval, že nebyla přečtena zpráva na č. l. 24 - 25 policejního spisu o činu nezletilého, doznání nezletilého na č. l. 31 vyplývající z vyjádření opatrovníka nezletilého, a pokud byl zamítnut návrh státního zástupce při jednání před soudem prvního stupně na provedení pedagogicko-psychologického vyšetření nezletilého. Bez těchto důkazů považuje výrok o tom, že se nezletilý nedopustil též společného pokusu o vloupání do vozidla Škoda 105 za předčasný, stejně tak i závěr o tom, že s ohledem na dosavadní bezúhonnost nezletilce lze upustit od uložení navrhovaného opatření, když navíc výrok o upuštění od uložení opatření nad nezletilým M. D. shledal též nepřezkoumatelným. Zdůraznil, že zákon neváže upuštění od uložení opatření ani na stupeň nebezpečnosti činu pro společnost, ani na žádné jiné kritérium a je proto nerozhodné, zda nezletilý stál před soudem pro mládež poprvé a jaká byla závažnost spáchaného skutku. Je též irelevantní, zda výběr opatření daných zákonem považuje za nedostatečný nebo z praktických důvodů za nefunkční. Soud pro mládež se však dostatečně nezabýval tím, zda k dosažení účelu zákona postačilo projednání věci, neboť tuto skutečnost pouze konstatoval, aniž by v potřebné míře zvážil, že se nezletilý bez omluvy nedostavil ke dvěma nařízeným jednáním okresního soudu a samotné jednání u soudu zapíral.

V závěru dovolatel navrhl, aby Nejvyšší soud České republiky ( dále jen Nejvyšší soud ) na základě podaného dovolání napadená rozhodnutí soudů prvního a druhého stupně podle § 243b odst. 3 o. s. ř. zrušil a vrátil věc soudu prvního stupně k dalšímu řízení.

Nejvyšší soud jako soud dovolací ( § 10a o. s. ř., § 96 zákona č. 218/2003 Sb. ) po zjištění, že dovolání bylo podáno proti pravomocnému rozhodnutí odvolacího soudu oprávněnou osobou ( účastníkem řízení ) v zákonné lhůtě ( § 240 odst. 3 o. s. ř. ), se dále zabýval tím, zda v posuzovaném případě je dovolání přípustné.

Nejprve je nutné pro úplnost poznamenat, že ve věcech dětí mladších patnácti let v řízení o dovolání postupuje soud pro mládež podle předpisů upravujících občanské soudní řízení ( § 96 zák. č. 218/2003 Sb. ). Podle § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího soudu, pokud to zákon připouští.

Dovolání je přípustné proti rozsudku odvolacího soudu a proti usnesení odvolacího soudu, jimiž bylo změněno rozhodnutí soudu prvního stupně ve věci samé [§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.], jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, kterým soud prvního stupně rozhodl ve věci samé jinak než v dřívějším rozsudku ( usnesení ) proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější rozhodnutí zrušil [§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.], a jimiž bylo potvrzeno rozhodnutí soudu prvního stupně, jestliže dovolání není přípustné podle písmena b ) a dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam [§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.].

Dovolatel v dané věci napadl dovoláním usnesení odvolacího soudu, jímž bylo rozhodnutí soudu prvního stupně ve věci samé potvrzeno. Významné přitom je, že právní postavení státního zastupitelství ve vztahu k dítěti mladšímu patnácti let a skutku, jehož se mělo dopustit, bylo oběma soudy vymezeno ( z materiálního hlediska ) shodně. Protože nepřichází v úvahu aplikace ustanovení § 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř. ( ve věci nebylo soudem prvního stupně vydáno rozhodnutí, které by odvolací soud zrušil ), mohla by být přípustnost dovolání založena jen při splnění předpokladů uvedených v ustanovení § 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.; což je tehdy, dospěje-li dovolací soud k závěru, že napadený rozsudek má ve věci samé po právní stránce zásadní význam.

Podle § 237 odst. 3 o. s. ř. má rozhodnutí odvolacího soudu po právní stránce zásadní význam zejména tehdy, řeší-li právní otázku, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo která je odvolacími soudy nebo dovolacím soudem rozhodována rozdílně, nebo řeší-li právní otázku v rozporu s hmotným právem.

Nejvyšší soud tyto skutečnosti řešil jako předběžnou otázku a dospěl k závěru, že v projednávané právní věci nezletilého M. D. může být dovolání státního zástupce považováno za rozhodnutí, které má po právní stránce zásadní význam, neboť uvedený předpoklad, je splněn v rozhodnutí odvolacího soudu především z důvodu námitek dopadajících na nesprávný postup při aplikaci ustanovení § 93 odst. 7 zák. č. 218/2003 Sb., který je v účinnosti od 1. 1. 2004 a daná problematika doposud judikaturou Nejvyššího soudu řešena nebyla. Rozhodnutí je též významné s ohledem na právní závěr, že nelze uložit opatření, a to dohled probačního úředníka, pokud byl stanoven nad výchovou všech dětí v rodině D., tedy i nad nezletilým dohled. Takto vyslovené právní otázky mají zásadní význam nejen pro rozhodnutí konkrétní věci ( v jednotlivém případě ), ale z hlediska rozhodovací činnosti soudů vůbec ( pro jejich judikaturu ).

Dále se Nejvyšší soud zabýval tím, zda dovolání státního zástupce bylo podáno v souladu s označeným dovolacím důvodem podle § 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř., podle něhož lze dovolání podat tehdy, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci, a shledal, že tato podmínka je podle obsahu podaného dovolání splněna v té části, kde dovolatel vznesl výhrady proti rozhodnutí o upuštění od uložení opatření, s odkazem na nedostatky v naplnění podmínek podle § 93 odst. 7 zák. č. 218/2003 Sb.

Pokud jde o námitky, které byly vzneseny ohledně neúplnosti provedeného dokazování, z něhož soud prvního stupně dovodil svůj závěr o neprokázání okolností, za nichž měl být nezletilým spáchán dílčí útok činu jinak trestného, nelze tuto část považovat za podanou v souladu s označeným dovolacím důvodem, neboť v této části dovolání se nejedná o právní vady, ale jsou vytýkány nedostatky skutkové povahy. Za nesprávné právní posouzení věci ve smyslu ustanovení § 241 odst. 2 písm. b ) o. s. ř. nelze považovat hodnotící závěr soudu o učiněných skutkových zjištěních, byť právě ten je rozhodující pro aplikaci konkrétního hmotně právního ustanovení ( srov. rozhodnutí č. 19 Bulletinu Vrchního soudu v Praze, sešit 2/94 ). Z tohoto důvodu dovolací soud tuto část dovolání státní zástupkyně nepřezkoumával.

Z hlediska relevantně podané části dovolání a tam namítané právní vady je nutné nejprve poukázat na ustanovení § 93 odst. 7 zák. č. 218/2003 Sb., podle něhož může soud pro mládež upustit od uložení opatření, postačuje-li k dosažení účelu tohoto zákona projednání činu dítěte mladšího patnácti let státním zástupcem nebo před soudem pro mládež. Z tohoto ustanovení plyne, že upravuje možnost ukončit řízení upuštěním od uložení opatření za situace, kdy účelu zákona bylo dosaženo již projednáním činu státním zástupcem nebo soudem pro mládež.

Účel zákona je vyjádřen v ustanovení § 1 odst. 2 zák. č. 218/2003 Sb. tak, že projednáním protiprávních činů, kterých se dopustili děti mladší patnácti let a mladiství, se sleduje, aby se na toho, kdo se takového činu dopustil, užilo opatření, které účinně přispěje k tomu, aby se nadále páchání protiprávního činu zdržel a našel si společenské uplatnění odpovídající jeho schopnostem a rozumovému vývoji a podle svých sil a schopností přispěl k odčinění újmy vzniklé jeho protiprávním činem; řízení musí být vedeno tak, aby přispívalo k předcházení a zamezování páchání protiprávních činů.

Z dikce tohoto ustanovení plyne, že zákon jím především klade důraz na význam vlastního projednání činu ( činu jinak trestného, jestliže se ho dopustilo dítě mladší patnácti let ), s tím, že musí být celé řízení vedeno tak, aby přispělo k předcházení a zamezování protiprávního páchání činů jinak trestných. Zdůrazňuje proto především výchovnou složku tohoto řízení, které musí být vedeno se zvláštní pečlivostí tak, aby byly dokázány příčiny vzniku činu jinak trestného a skutečnosti významné pro posouzení osobních, rodinných a jiných poměrů nezletilého.

Prostředkem k dosažení tohoto cíle vedle velmi citlivého a individuálně zaměřeného přístupu ze strany soudu na objasnění všech rozhodných a z hlediska stanoveného účelu zákona č. 218/2003 Sb. nezbytných okolností, je vyžádání a zajištění dalších důkazů, jimiž mohou být všechny uvedené rozhodné otázky posouzeny. Jedině podrobným prozkoumání poměrů dítěte a jeho rodiny, jeho chování ve škole, v domácím prostředí, či na veřejnosti a pečlivým zmapováním jeho dosavadního života lze posoudit, jak dalece je rozumově rozvinuto, na jakém stupni je jeho mravní vývoj, jakou má povahu, v jakém prostředí vyrůstá, jak se na jeho celkovém rozvoji podílí působení rodiny a jeho příslušníků, eventuelně dalších činitelů, kteří se na jeho výchově podílejí. Je tedy nezbytné zajistit co nejvíc poznatků tom, jak se dítě vyvíjelo do doby spáchání činu jinak trestného, a tyto posoudit v souladu s okolnostmi, za nichž byl čin jinak trestný spáchán, včetně toho, jakou měrou se na něm nezletilý podílel. Všechna takto zjištěná a ověřená fakta mohou teprve ve svém souhrnu tvořit dostatečný a spolehlivý podklad pro rozhodnutí o tom, jaké opatření či jaký prostředek by vymezený účel zákona splnil.

Odvolací soud rozhodující o odvolání státního zástupce, které bylo ve svých argumentech obdobné těm, jež uvedl v dovolání, konstatoval z obsahu zprávy Městského úřadu v P., odbor sociálních věcí a sociální prevence, zajištěné policejními orgány v rámci přípravného policejního řízení, že nezletilý vyrůstá v úplné rodině spolu s pěti nezletilými sourozenci, přičemž péče rodičů je sledována od roku 1998, v roce 1999 byl Okresním soudem v Prostějově stanoven nad výchovou všech dětí dohled. Nezletilý se již v minulosti dopustil kriminálního deliktu, byl s ním proveden výchovný pohovor zaměřený na prevenci dalšího protiprávního jednání. I přes takto učiněná zjištění, aniž by se s nimi podrobněji zabýval, učinil odvolací soud závěr o nevhodnosti uložení ochranné výchovy nezletilému M. D. s ohledem na to, že jde o velice závažný zásah do osobní svobody dítěte se zdůrazněním jeho vhodnosti pouze v nezbytných případech, když intenzivní prostředky výchovy již nemají naději na úspěch a to tehdy, nepostačuje-li uložení ústavní výchovy podle zákona o rodině. Zmínil vhodnost uložení této ústavní výchovy, kterou však může nařídit obecný soud péče o nezletilé. Alternativnímu návrhu státního zástupce na uložení dohledu probačního úředníka odvolací soud nevyhověl s ohledem na zjištění, že Okresním soudem v Prostějově byl stanoven nad výchovou všech dětí v rodině D. dohled.

Nejvyšší soud na základě těchto zjištění považuje za nutné konstatovat, že jak soud prvního stupně, tak i odvolací soud rozhodnutí o upuštění od uložení opatření učinily bez splnění podmínek § 93 odst. 7 zák. č. 218/2003 Sb., neboť si neopatřily všechny potřebné podklady významné pro přesvědčivý závěr o tom, že projednáním činu před soudem bylo dosaženo účelu zákona č. 218/2003 Sb.

S ohledem na obsah napadeného rozhodnutí i řízení, které jeho vydání předcházelo, Nejvyšší soud zjistil, že odvolací soud v rámci svého rozhodnutí nerespektoval vyjádřené zásady a nepostupoval v souladu s ustanovením § 93 odst. 1 zák. č. 218/2003 Sb., podle něhož zpravidla na základě výsledků předchozího pedagogicko-psychologického vyšetření soud pro mládež rozhodne o uložení některého opatření, jimiž jsou : a ) dohled probačního úředníka b ) zařazení do terapeutického, psychologického nebo jiného vhodného výchovného programu ve středisku výchovné péče, c ) ochranná výchova, ani ve smyslu § 93 odst. 7 cit. zák. č. 218/2003 Sb., podle něhož upustil od uložení opatření.

Odvolací soud při vydání svého rozhodnutí především pochybil v tom, že rozhodnutí soudu prvního stupně potvrdil i přesto, že nebyly opatřeny všechny dostupné podklady, na jejichž základě by byly zjištěny poměry dítěte, rodiny a prostředí, z něhož pochází, jakož i jeho chování, mravní a rozumový rozvoj. Pokud všechny tyto skutečnosti, ale i další okolnosti, jak jsou shora popsány, nebyly objasněny, nelze rozhodnutí o uložení či neuložení opatření považovat za správné, protože nelze doložit, zda splňuje účel tohoto zákona, jak je v ustanovení § 1 odst. 2 zák. č. 218/2003 Sb. vymezen.

Vážné a důvodné pochybnosti o správnosti napadeného rozhodnutí vyplývají též z dalších okolností, které se podávají z obsahu spisu, na něž ve svém dovolání opodstatněně poukázal i dovolatel. Jak již bylo výše rozvedeno, podmínka vyjádřená v ustanovení § 93 odst. 7 zák. č. 218/2003 Sb. předpokládá, že k dosažení účelu zákona postačí projednání činu nezletilého státním zástupcem nebo před soudem. Tato podmínka je tudíž splněna tehdy, pokud samotné projednání věci bylo natolik účinné a důrazné, že na nezletilého působilo silným vlivem, že další opatření, jichž by bylo možné použít, již není třeba, neboť samotné řízení, jehož byl nezletilý účasten splňuje výchovný efekt, který by jinak bylo možné očekávat od uložení a výkonu některého z možných opatření. Tato zásada svědčí o nutnosti přesvědčivého a důrazného účinku, jaký má na nezletilého skutečnost, že jeho případ byl projednán státním zástupcem, v daném případě však především že byl postaven před soud, před kterým okolnosti jeho činu byly rozebrány a bylo též poukázáno na rozhodné momenty v životě nezletilého související s důvody, proč došlo ke spáchání činu jinak trestného, které jsou pro nezletilého takovým ponaučením a dostatečnou reflexí, že již není nutné jiné působení k jeho nápravě. Aby projednání věci před soudem mělo tento účinek, je nutné předpokládat aktivní podíl a zapojení nezletilého do tohoto procesu.

Toto hledisko však s přihlédnutím k obsahu spisového materiálu ve věci nezletilého M. D. nebylo naplněno především proto, že se nezletilý ze čtyř proběhlých jednání před soudem prvního stupně zúčastnil jen dvou, a to ve dnech 20. 7. a 4. 8. 2004. Při prvním z nich bylo jednání bez provádění dokazování odročeno, a dne 20. 7. 2004 byl jako jediný důkaz proveden výslech nezletilého, při němž nezletilý uplatnil vlastní verzi, jak se činu jinak trestného dopustil. Přitom nelze z obsahu protokolu sepsaného o jednání posoudit, jak dalece toto jednání na nezletilého působilo nebo jaký dopad pro jeho další chování mohlo mít. Jednání dne 25. 6. 2004, na něž se bez omluvy nedostavil, ač byl řádně předvolán ( z obsahu protokolu o jednání, na které se dostavila matka nezletilého, nelze důvod neomluvené nepřítomnosti nezletilého zjistit ), bylo odročeno. Jednání konaného dne 15. 10. 2004, kdy byli vyslechnuti svědci, strany uvedly své závěrečné návrhy, a kdy bylo též vyhlášeno rozhodnutí ( na písemném vyhotovení usnesení je v rozporu s protokolem o jednání uveden den 12. 11. 2004 ), se nezletilý ani jeho rodiče neúčastnili.

S ohledem na průběh celého řízení před soudem je zřejmé, že na nezletilého mohla mít největší výchovný a preventivní účinek, ta jeho část, kde se jiné osoby vyjadřovaly ke kriminálnímu chování nezletilého a v rámci závěrečných návrhů zhodnotily jak jeho osobu, tak i průběh činu, a kde bylo vyhlášeno rozhodnutí. Obviněný však právě této části řízení před soudem nebyl přítomen. Závěru soudu, že k dosažení účelu zák. č. 218/2003 Sb. postačí projednání činu nezletilého státním zástupcem nebo před soudem, proto nelze přisvědčit.

Zcela nedostačujícím je také to, že se odvolací soud pro své rozhodnutí spokojil toliko se zprávou Městského úřadu v P., která byla vydána již dne 22. 3. 2004, a nevyžádal si zprávu novou. Nezjistil ani další skutečnosti, významné pro rozhodnutí o uložení či upuštění od navrhovaného ( nebo jiného ) opatření. Ponechal tak bez povšimnutí ty skutečnosti, které vedly Okresní soud v Prostějově ke stanovení dohledu nad výchovou všech nezletilých dětí D. Nevyžádal zprávu školy, kterou nezletilý navštěvoval, aby ověřil okolnosti, za nichž se měl nezletilý M. D. dopustit v roce 2000 deliktu krádeže odcizení školního pouzdra a v dubnu 2002 přestupku krádeže autochladičů, o nichž uvedená zpráva hovoří. Nezaměřil svou pozornost na ověření zjištění, že rodiče chování svých dětí omlouvají a zaujímají k nim ochranitelský postoj a příčinu nevhodného chování dětí vidí mimo rodinu. Neúplnost provedeného dokazování bez těchto zjištění vzbuzuje vážné pochybnosti o správnosti závěru o vhodnosti upuštění od uložení opatření, a to tím spíše, když nebyl akceptován, opodstatněný požadavek státního zástupce vznesený již v řízení před soudem o zajištění pedagogicko-psychologického vyšetření nezletilého. Při existenci shora vyjádřených nesrovnalostí včetně nepříznivých signálů o dosavadním vývoji, chování a postojích nezletilého, bylo nutné provést komplexnější sondu do života nezletilého a rodiny, z níž pochází.

Nejvyšší soud s ohledem na všechna shledaná zjištění dospěl k závěru, že napadené rozhodnutí, ale i rozhodnutí soudu prvního stupně, jsou založena na nedostatečných skutkových zjištěních, která by objasňovala správnost aplikace ustanovení § 93 odst. 7 zák. č. 218/2003 Sb. Závěr o upuštění od uložení opatření při absenci objasnění všech důležitých skutečností je tudíž nepřezkoumatelný.

Dovolací soud též považuje za potřebné zdůraznit, že se nelze ztotožnit se závěrem soudu druhého stupně, pokud vyjádřil právní názor, že nebylo možné přisvědčit alternativnímu návrhu státního zástupce, aby nezletilému bylo uloženo opatření, a to dohled probačního úředníka s ohledem na zjištění, že Okresním soudem v Prostějově byl stanoven nad výchovou všech dětí v rodině D., tedy i nad výchovou nezletilého dohled.

Ani tento závěr není podložen přesvědčivými a konkrétními důkazy. Odvolací soud si totiž před tím než toto stanovisko vyslovil, nevyžádal předmětné rozhodnutí o stanovení dohledu, ale vycházel pouze ze zprávy Městského úřadu v P., odboru sociálních věcí a sociální prevence, na niž je výše poukázáno, z níž plyne, že tento dohled byl stanoven již v roce 1999, tedy před dlouhou dobou, přičemž není zřejmé, proč bylo takové rozhodnutí vydáno a s jakým výsledkem byl tento dohled realizován.

Významná je mimo těchto konkrétních důkazních nedostatků zejména otázka obecně právní, zda lze nezletilému uložit dohled probačního úředníka podle § 93 odst. 1 písm. a ) zák. č. 218/2003 Sb. za situace, když je nad nezletilým stanoven dohled podle § 43 odst. 1 písm. b ) zák. o rod.

Podle ustanovení § 43 odst. 1 písm. b ) zák. o rod., vyžaduje-li to zájem na řádné výchově dítěte, může soud, neučinil-li tak orgán sociálně-právní ochrany dětí, stanovit na nezletilým dohled, který provádí za součinnosti školy, občanských sdružení v místě bydliště nebo na pracovišti. Podle § 93 odst. 1 písm. a ) zák. č. 218/2003 Sb. dopustí-li se dítě mladší patnácti let činu jinak trestného, může soud pro mládež uložit, a to zpravidla na základě výsledků předchozího pedagogicko-psychologického vyšetření, dohled probačního úředníka.

Již podle dikce těchto dvou právních institutů lze dovodit rozdílnosti, z nichž vyplývá, že se tyto „ dohledy “ zcela nepřekrývají a každý z nich je ukládán za jiných podmínek. Podle zákona o rodině jde o dohled, který je vázán na zájem na řádné výchově dítěte, což je podstatně širší škála případů, při nichž jej lze uložit, než je tomu u dohledu probačního úředníka. K němu lze přistoupit podle zák. č. 218/2003 Sb. jen tehdy, dopustí-li se dítě mladší patnácti let činu jinak trestného, z čehož plyne, že je dohled probačního úředníka vázán výslovně na nezletilé dítě, a to jen tehdy, bylo-li již shledáno, že se dopustilo činu jinak trestného. Právní úprava podle zákona o rodině je tedy volnější, a to co do omezení subjektu, na nějž se vztahuje, tak i co do okolností za nichž jej lze uložit, obzvláště přihlédne-li se i k tomu, že ustanovení § 93 odst. 1 písm. a ) zák. č. 218/2003 Sb. jeho uložení váže zpravidla i na výsledky předchozího pedagogicko-psychologického vyšetření. Toto úzké a přísné vymezení je totiž východiskem pro účinné zaměření dohledu probačního úředníka na tu oblast chování nezletilého ( a výhradně něho ), která se pojí k příčinám a okolnostem, za nichž byl čin jinak trestný spáchán. Tak tomu není u dohledu podle zákona o rodině, neboť ten se obecně užije v případě, jestliže je dán zájem na řádné výchově dětí, většinou tehdy, když se napomenutí, jako mírnější výchovné opatření míjí účinkem nebo jde o závažnější chování nezletilého nebo jeho rodičů. Z toho je patrné, že se uplatní i tam, kdy defektní okolnosti nebyly shledány na straně nezletilce, ale někoho jiného, a nemusí se jednat jen o rodiče, ale i jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte ( srov. rozh. č. 4/1981 Sb. rozh. civ. ). Dalším odlišným hlediskem je skutečnost, že podle zákona o rodině lze při provádění dohledu soudem využít součinnost školy a společenských organizací v místě bydliště nebo na pracovišti, které o tuto součinnost požádá. Podle zákona o rodině dohled tedy nemusí soud vykonávat sám, a proto není v jedné konkrétní osobě koncentrována váha individuálního soustavného působení, při němž je zajištěna programovost a koncepčnost, tak jako je tomu u dohledu probačního úředníka. Jeho účelem je sledování a kontrola chování dítěte mladšího patnácti let zaměřená na zajištění ochrany společnosti a snížení možnosti opakování trestné činnosti a odborné vedení a pomoc nezletilému s cílem zajistit, aby v budoucnu vedl řádný život. Jeho podstatou je konstruktivní metoda převýchovy a jiného pozitivního ovlivňování chování nezletilého, která je založená na účelné kombinaci prvků kontroly, pomoci a poradenství, které jsou zajišťovány pravidelným sledováním chování nezletilého v jeho rodině i v sociálním prostředí v němž žije, což jsou principy, na kterých dohled podle zákona o rodině založen není.

Na základě tohoto porovnání je zřejmé, že nejde o totožná, ale naopak v některých podmínkách se lišící opatření, mezi kterými jsou významné a důležité rozdíly umožňující, aby tyto dohledy byly ukládány i vedle sebe. Současný výkon obou těchto dohledů není proto zásadně vyloučen.

S ohledem na tyto zásady je proto i v této konkrétní projednávané věci poté, co budou dostatečně opatřeny všechny rozhodné důležité podklady, možné uložit i dohled probačního úředníka podle § 93 odst. 1 písm. a ) zák. č. 218/2003 Sb.

Nejvyšší soud ze všech těchto důvodů po přezkoumání usnesení odvolacího soudu ve smyslu ustanovení § 242 odst. 3 o. s. ř. shledal, že dovolání je důvodné, neboť je důvodná námitka, že soudy obou stupňů rozhodly o upuštění od uložení opatření bez toho, aniž by byly splněny podmínky podle § 93 odst. 7 zák. č. 218/2003 Sb. Rozhodnutí odvolacího soudu tudíž není správné. Tento důvod platí i pro rozhodnutí soudu prvního stupně, jehož řízení je zatíženo stejnou vadou.

Nejvyšší soud proto zrušil ve smyslu § 243b odst. 3 o. s. ř. obě rozhodnutí a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení, v němž bude nutné doplnit dokazování v naznačených směrech, aby bylo možné na základě pečlivého posouzení všech skutečností, které vedly ke spáchání činu jinak trestného, s uvážením negativních či pozitivních vlivů spolupůsobících v rámci rozumového a sociálního vývoje nezletilého a podle výsledků tohoto šetření uvážit s důrazem na účel zákona č. 218/2003 Sb., zda jsou splněny podmínky § 93 odst. 7 zák. č. 218/2003 Sb. pro upuštění od uložení opatření, a nebo bude vhodné některé z nich, nevyjímaje i uložení probačního dohledu podle § 93 odst. 1 písm. a ) zák. č. 218/2003 Sb., uložit.

P o u č e n í : Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.

V Brně dne 28. února 2006

Předsedkyně senátu :

JUDr. Milada Šámalová

Nejvyšší soud České republiky

sp. zn. Rod 10/2004

sp. zn. 4 Rodo 6/2005

sp. zn. 4 Rodo 6/2005

sp. zn. Rod 10/2004

§ 90 odst. 1 zák. č. 218/2003 Sb.

č. 218/2003 Sb.

§ 159a odst. 2 tr. ř.

§ 11 odst. 1 písm. d ) tr. ř.

§ 247 odst. 1 písm. b ) tr. zák

§ 11 odst. 1 písm. d ) tr. ř.

sp. zn. Rod 10/2004

Okresním soudem v Prostějově

Krajský soud v Brně, soud pro mládež

sp. zn. 4 Rodo 6/2005

soudu prvního stupně

odvolací soud

soudu prvního stupně

Okresním soudem v Prostějově

Odvolací soud

odvolací soud

Okresním soudem v Prostějově

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacímu soudu

soudu prvního stupně

soudem prvního stupně

okresního soudu

Nejvyšší soud České republiky

Nejvyšší soud

§ 243b odst. 3 o. s. ř.

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

soud dovolací

§ 10a o. s. ř.

§ 96 zákona č. 218/2003 Sb.

odvolacího soudu

§ 240 odst. 3 o. s. ř.

§ 96 zák. č. 218/2003 Sb.

§ 236 odst. 1 o. s. ř.

odvolacího soudu

odvolacího soudu

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. a ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

soud prvního stupně

odvolacího soudu

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

soudu prvního stupně

dovolací soud

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

§ 237 odst. 1 písm. b ) o. s. ř.

soudem prvního stupně

odvolací soud

§ 237 odst. 1 písm. c ) o. s. ř.

dovolací soud

§ 237 odst. 3 o. s. ř.

odvolacího soudu

dovolacího soudu

dovolacím soudem

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 93 odst. 7 zák. č. 218/2003 Sb.

v účinnosti od 1. 1. 2004

Nejvyššího soudu

Nejvyšší soud

§ 241a odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

§ 93 odst. 7 zák. č. 218/2003 Sb.

soud prvního stupně

§ 241 odst. 2 písm. b ) o. s. ř.

dovolací soud

§ 93 odst. 7 zák. č. 218/2003 Sb.

§ 1 odst. 2 zák. č. 218/2003 Sb.

č. 218/2003 Sb.

Okresním soudem v Prostějově

odvolací soud

odvolací soud

Okresním soudem v Prostějově

Nejvyšší soud

soud prvního stupně

odvolací soud

§ 93 odst. 7 zák. č. 218/2003 Sb.

č. 218/2003 Sb.

Nejvyšší soud

odvolací soud

§ 93 odst. 1 zák. č. 218/2003 Sb.

§ 93 odst. 7 cit. zák. č. 218/2003 Sb.

soudu prvního stupně

§ 1 odst. 2 zák. č. 218/2003 Sb.

§ 93 odst. 7 zák. č. 218/2003 Sb.

soudem prvního stupně

č. 218/2003 Sb.

odvolací soud

Okresní soud v Prostějově

Nejvyšší soud

soudu prvního stupně

§ 93 odst. 7 zák. č. 218/2003 Sb.

Okresním soudem v Prostějově

Odvolací soud

§ 43 odst. 1 písm. b ) zák. o rod.

§ 43 odst. 1 písm. b ) zák. o rod.

č. 218/2003 Sb.

Nejvyšší soud

odvolacího soudu

§ 242 odst. 3 o. s. ř.

§ 93 odst. 7 zák. č. 218/2003 Sb.

odvolacího soudu

soudu prvního stupně

Nejvyšší soud

§ 243b odst. 3 o. s. ř.

soudu prvního stupně

č. 218/2003 Sb.

§ 93 odst. 7 zák. č. 218/2003 Sb.