ferjorosa/bne-hemeroteca-ocr-xix huggingface dataset:
Revista de ciencias médicas de Barcelona (1899-02-25 00:00:00), página 28

por lo tanto, desconocedora, y hasta quizás contraria, á nuestros intereses.

Es verdaderamente deplorable que personas de sano criterio, atraídas por ventajas ilusorias, emprendan un camino rodeado de peligros, llevados por la funesta moda de la reglamentación á outrance que pretende anular y fundir todas las actividades, pensando que la tutela del Estado ha de bastar para corregir todos los defectos y evitar todos los males.

El asunto vale la pena de ser meditado sin prejuicios ni egoísmos de momento. La colegiación voluntaria, bajo un reglamento instituido por los médicos mismos, puede resolver todos los detalles del problema profesional. La fórmula es sencillísima y ha de bastar un poco de buena voluntad para que la encuentre cualquiera.

DURÁN.

Varia

PRO PATRIA

Discurs llegit lo dia 10 de Febrer en la Secció de Ciencias exactas y naturals del Ateneo Barcelonés, ab motiu de la discussió del tema LA ENSEÑANZA MÉDICA EN ESPAÑA, per

J. DURÁN Y TRINCHERÍA(1)

SENYORS:

Fa molts anys que crech qu'es de capital importancia l'estudi del tema que ha plantejat devant vostre lo meu bon company, senyor Coll' y Bufill. No es pas precis estar gayre capfict en lo mohiment científich contemporani pera trobar ja á primer cop de vista que Espanya constitueix una vergonyosa excepció entre tots los pais- sos. Moltas vegadas he probat de buscar la causa de aquest innegable atrás y siempre he acabat per convencem que resideix en duas causas principals. Es la primera lo nostre poch esperit de trevall, la nostra peresa ja tradicional, y segona, lo malhaurat sistema ab que som educats. Mentre la ciencia era, en ja llunyants sigles, patrimoni d'uns quants que's nomenavan sabis, mentre podia gua-

(1) Creemos natural y justo conservar este trabajo en la misma lengua, en que fué pensado y leído.
Revista de ciencias médicas de Barcelona (1899-02-25 00:00:00), página 29

nyarse aquest títol tancant los ulls y descapellant la fantasia dintre del cervell, mentres lo trevall intelectual venia á ser com una llarga mitjdiada, també n’hi havia de noms espanyols en lo catálech dels sabis; pero quan l’estudi ha constituit un verdader trevall, quan la ciència s’ha extés y s’ha fet la companya de totes las arts pràcticas, nosaltres hem cregut més cómodo y descansat seguir fantasiant y convertint en lirichs fins los assumptos més serios y positius de la vida.

Las senyals no deyan mentida. Nostre atrás científich, nostra desidia, dignéumho sense eufemismes, nostra gandulería, ha tingut lo terme llastimós que un dia ó altre havia de tenir. Ha vingut lo desastre y ’ns han ensenyat á la vergonya del mon com un poble qu’está punt á de morir.

Tot ha cruixit, però encare no hem vist caure ni apuntalar una sola de las vigas més podridas. Si no cuytém nos enterraran vius, sota de las runas del edifici qu’está á bell punt de caure tot d’un cop.

Per aquesta rahó ’m va semblar que á l’hora actual era migrat lo modo de formular lo tema que discutíim. No es solsament la ensenyansa médica lo que deu reformarse, sino tota la ensenyansa superior, tota la educació en general. Es precis que tothom ho entenguí bé. No som sols los metjes los mal ensenyats, ho som tots, sense excepció de cap mena y classe. Pero ’ls metjes nos coneixém lo mal perque encare no hem perdut los sentits. En lo dia d’avuy, si trobeu alguns que ’s creguin sans y forts,... planyéulos: es que no tenen ja remey.

Ans al contrari, y deixeumho dir encara que semblí un xich superbiós lo dirho. Degut á que la professió de la medicina, es essencialment pràctica, al trobarse l’estudiant ab lo títol, comprén desseguida que ha sortit enganyat, y comensa alashoras lo verdader trevall, y no ’l fuig sino que s’hi acostuma y s’hi adapta mogut per la necessitat, y espontàneament refà com pot y ab grans fatigas lo que durant los sis ó set anys malaguanyats de la carrera li han fet perdre. Basta un dato per probarvos lo que he dit. Es ben segur que més de la meytat de llibres científichs que ’s publican á Espanya son de Medicina, y que també ho son més de las tres quartas parts dels estrangers que aquí entràn. Aixó no es cap remey, pero es una senyal de la nostra bona voluntat.

Totas las cuestiones referents á ensenyansa superior poden enclores en dos capitols, ó, millor dit, ser estudiadas desde dos punts de vista diferents.

I. Cuestiones referents al método d’ensenyansa, es á dir, aspecte pedagògich; y

II. Cuestiones referents al régimen de las institucions destinadas á ensenyar é intervenció que deu tenir en ellas l’Estat, es á dir, aspecte polítich, pero politich en lo bon sentit de la paraula, no en lo dels que consideran la política com guerra de pandillas feta per viure á costa del país, sino en lo sentit dels que la miran com la branca mestre, la més alta y la més noble del arbre de la sociologia.
Revista de ciencias médicas de Barcelona (1899-02-25 00:00:00), página 3

compuestas, el cáñamo del Canadá y los azúcares, entre los diuréticos que obran sobre el corazón á la par que sobre el riñón; los calomelanos y la urea, entre los llamados diuréticos diferenciales ó modificadores del epitelio renal.

Por lo que respecta al mecanismo de la acción diurética en general, hay que reconocer que no andan nuestros conocimientos muy avanzados; como que reflejan la ignorancia en que estamos de multitud de detalles de la función renal. En época reciente, Sobieranski, estudiando experimentalmente la acción de los diuréticos, ha propuesto una explicación, que si se demuestra, como parece deducirse de los trabajos de Lépine, daría razón á la antigua teoría de Ludwig. Según Sobieranski, la actividad secretora del riñón comienza en el glomérulo, á través del cual pasan el agua y las sales, con las demás sustancias urinarias: en el glomérulo todo está sujeto á las leyes de la filtración y de la osmosis. Pero luego, en el sistema de tubos contorneados, y aun en los tubos rectos, el líquido filtrado se condensa gracias á un proceso de reabsorción electiva. La composición de la orina dependerá, por lo tanto, de la función glomerular, sujeta á la influencia de los cambios de presión y de velocidad (y de composición) de la sangre que lo atraviesa, y en segundo lugar del poder absorbente de los canaliculos urinarios. Los medicamentos diuréticos podrán, pues, obrar aumentando la actividad del glomérulo ó disminuyendo el poder absorbente del epitelio canalicular, y según Sobieranski la cafeína, la teobromina, la urea y algunas sales, favorecen la diuresis inhibiendo esta absorción secundaria y permitiendo que la orina se elimine tal y como filtró por los glomérulos. Pero sin duda no se reduce á esto en todos los casos el proceso de la acción diurética, y ya Jendrassick ha demostrado para los calomelanos, la importancia de las modificaciones en el poder osmótico de la sangre y la linfa.

Todos los fármacos diuréticos influyen no sólo en la cantidad sino además en la composición de la orina. Pero hay un hecho que debe fijar la atención y ser objeto de nuevos estudios, y consiste en las diferencias que se notan en la eliminación de los diversos componentes de la orina, según el agente empleado, pudiéndose decir, por ejemplo, que hay cierta oposición entre la urea y las sales, los cloruros
Revista de ciencias médicas de Barcelona (1899-02-25 00:00:00), página 30

I

Aspecte pedagògich. — Lo senyor Coll y Bufill, trabat per la extensió de la tesis que havia de desenrotllar, va ser breu, però ben clar en lo punt de vista dels mètodes d'ensenyansa. Lo senyor Martí y Juliá va ferlo casi l'únic argument de la seva dissertació, y, donats los especials y extensos coneixements que posseixia en lo ram de la psico-fisiologia, era natural que 'n sortís una llissó mestre, darrera de la qual tot lo que jo vulgués afegir hauria de sortir pàlit y gayre be inútil.

Pero, malgrat á la meva por, no sé estarme de dirhi unas quantas paraules.

Quan un se fixa en lo procés de la ciencia educativa, á través de la confusió que's troba á primera vista, s'endevina una ratlla que va corrent vigorosa, sense interrupció y paralela á una altra ratlla que marca 'ls avansaments, retrocessos y curvas de la filosofia, de la ciencia de las ciencias, que ve á ser la expressió mudable del concepte que té l'home de'ell mateix y de la seva vida dintre de la naturalesa. Y cada manera d'imaginar lo que es y lo que deu ser l'home dintre del ambient cósmich y social en que ha de desenrotllarse sa vida, influeix essencialment en lo modo com cada generació conre-hua la que ha de succehirla.

Lo grech sent en la naturalesa que 'l rodeja l'expressió y la veu dels deus, la mira com la realisació de la bellesa eterna, y ell, l'home, com lo ser més bell entre tots los sers, nascut per escoltarla y per imitarla. La bellesa es la seva aspiració més intensa, y per crearla y per gaudirla s'educa, prenen á la naturalesa per model y mestre. Tota la seva filosofia es pensada á plé ayre y es reflexo de la visió exacta del mon per homes de cor d'artista, cap seré y muscles d'acer.

Lo romà es intelectualment lo fillol del grech. A sos ulls lo mon es bell, pero més que bell es gran, y ell es vingut per serne l'amo. Lo mon no es del home genèrich, es del fill del Laci, del civis romanus. No las coneix gayre las duresas de la vida; las deixa pels fills d'altras encontradas que mena lligats á son carro triomfal y somet á vil esclavatje. Ell no luyta, no travalla; ell comanda. La seva filosofia, que ha comprada feta, pert aquell to pur de blau de cel que tenia quan regnava á Grecia. La educació es principalment política; va dirigida més que á formar homes, á formar ciutadans d'un poble, rey d' altres pobles.

No podia durar sempre tan bella pensada. Nuvolades de gent del Nort ho arrasan tot y gayre be's pert fins lo rastre de la cultura antiga.

Pero ja avans de que destruhissen los bárbaros lo poder material del imperi, havia aparegut lo cristianisme que capgirà tota la seva filosofia. Fou la reacció del esperit contra la materia embrutida per
Revista de ciencias médicas de Barcelona (1899-02-25 00:00:00), página 31

las gaubansas d’una vida victoriosa, la religió dels febles y dels oprimits que venia á santificar la pobresa y la mansuetut. Lo mon se converteix en una vall de llàgrimas, la vida es un camí d’expiació y de proba, estret y margenat d’espinas, qual terme es la redempció per la mort, voltada de lluminosas prometensas de benaventurànsa infinita.

Y entrém de ple en la Edat mitjana; los bárbaros s’humanisan, la idea cristiana guanya tots los cors y totas las inteligencias; la terra ’s pert de vista y ’s giran los ulls al cel.

No cal dir quina mena d’educació correspón á n’aquesta època.

Passan los terrors del any mil, lo pensament helénich surt del caliu, la sanch reviscola: comensa ’l renaixement. L’home troba que es bella la obra de Deu y comensa á pensar que mentres espera y guanya lo cel, fora honrarlo estudiar y gaudir la terra.

Y creix la remor y ja destorba ’l cant dels místichs y las disputas dels escolástichs; Aristóteles trontolla, y fins Roma ’s conmou. Lo verbalisme en filosofía y l’humanisme en educació s’esquerdan, y apunta l’aubada del realisme. S’ha acabat la Edat mitjana... Pero no per tothom; per nosaltres encara durarà sigles.

Bacon es lo primer filosoph modern. Ab ell comensa la ciencia nova. No ’s hi fica dintre ’ls llindars misteriosos de l’ànima humana; no la toca la seva finalitat espiritual. Es un creyent de las doctrinas del cristianisme. Pero planta l’home enfront de la Naturalesa, li fa endevinar sus riquesas y li diu que la seva missió es conquistarlas per aplicarlas al benestar de la vida.

La filosofía, la ciencia vella, tractava la inteligencia com lo diamantista travalla la pedra: per mostrar lo brill de sus facetas y la puresa de sus ayguas. La nova la pren com un fanal per escorcollar los secrets de la Naturalesa y com una palanca per somourels. No la conreuha pera tréuren flors y perfums, la travalla perque dongui fruyt.

Aquesta es la idea que palpita en tots los escrits de Bacon, aquesta es verdaderament la seva obra, no ’l método inductiu. Ell va orientarlo y enfocarlo; pero desde ’l principi del mon, tots los homes de bon sentit, sense donarsen compte, l’aplicavan als actes més vulgars de la vida.

Me recordo d’una cita que vull portarvos aquí perque marca bé lo contrast entre ’l modo de veure las cosas segons la filosofía vella y la nascuda del baconisme. Sèneca s’enfadà perque Posidonius contava entre ’ls serveys de la filosofía la invenció del arch arquitectònic per Demócrit y la introducció del us dels metalls per Anacharsis y rebutja lo compliment gayre bé com una ofensa. «Aixó, diu, son vilessas propias dels esclaus més rebaixats, lo filosoph no ha de ensenyar com s’han d’emplecar las mans, l’objecte de las sevas llissons es formar l’ànima.» «Aviat diriau, afegeix ja indignat, que també lo primer sabater fou filosoph.» Sigles després, lo gran pensador anglès, Macaulay, en son estudi sobre Bacon, li contesta: «Per la meva part,
Revista de ciencias médicas de Barcelona (1899-02-25 00:00:00), página 32

li diu, si hagués de triar entre haver sigut lo primer sabater ó l'autor dels tres llibres Sobre la ira, me decidiría pèr lo sabater. Las sabbatas han guardat de fret de peus á molts milions d'homes: ab los vostres llibres no heu evitat ni qu'un sol deixés d'enfadarse.»

Del mateix Macaulay es lo següent paralelo entre un deixeble d'Epictet y un de Bacon. Van junts per lo mon y entran en un poble ahont la verola fa estragos. Las casas están barradas, tots los negocios parats, abandonats los malalts y las mares, aterroritzadas, ni gosan tocar als seus petits. L'estóich se planta al devant dels fugitius y 'ls inorepa á que no temin á la verola; que la malaltia, las deformitats, la mort, la pérdida dels amichs no son pas desgracias. Lo baconiá no diu res: treu la llanceta y comensa á vacunar á la gent. Més avall, trovan una colla de minaires esparverats: una explossió en la mina ha mort gayre bé á tots los que hi travallavan; los sobrevivents no s'atreveixen á entrarhi altra vegada. L'estóich los asegura que alló ha estat sols un accident que no ha de repetirse pas sempre. Lo baconiá, que no sab fer discursos, los hi dona una llantia de Davy. Van per la platja y troben un home arrencantse 'ls cabells desesperat: portava un rich cargament y 'l barco se n'ha anat á pico á la vista del port. L'estóich li predica que la felicitat no consisteix en las cosas y li repeteix un capítol d'Epictet sobre la desesperació. Lo baconiá calla, construheix una escafandra y li torna lo més precios del carregament perdut.

Si aixís deu ser l'home y aquesta la ciencia que ha de possehir, clar es que la educació havia de reformarse radicalment; y si l'objecte de la ciencia nova es l'estudi y la explotació de la naturalesa per medi del coneixement de las cosas y dels fets naturals, la pedagogía havia de fugir del humanisme y entrar dreta y en lo camí de la observació.

No podia fallar. Komenski, anomenat ab tota justícia 'l pare de la pedagogía moderna, publica sa Didàctica magna en la qual compta als sentits com principal element d'educació de la inteligen-cia. Segueixen Locke ab son Régimen de la inteligencia, y Rousseau que no deixa llegir á son Emili altre llibre que 'l Robinson Crusoe, la epopeya infantívola pero sublim del home que, abandona't de tothom, llyuta tot sol y domina á la naturalesa. Y després Salzmann, Bassedow, Pestalozzi, Frebel, Cignéus, lo gran mestre finlandés casi del nostre temps, Salomon, lo fundador del Slojd suech y de la célebre escola de Niás, de la que han sortit deixebles de totas las nacions d'Europa y de moltas d'América, — mort are fa pochs mesos, — y altres y altres que fora llarch citar. Tots son los continuadors de la mateixa idea, quals detalls va afinantse cada dia.

Lo modo d'estudiar las cosas y 'ls fets mirantlos, tocantlos, imitantlos, repetintlos, no es solzament lo millor, es l'únic método per estudiar la ciencia moderna. Volguer coneixer cosas y fets per medi de paraules y de discursos, es, no se m'acut altre terme, senzillament estúpit.

Y, no obstant, la ciencia espanyola no 's fa d'altra manera. En-
Revista de ciencias médicas de Barcelona (1899-02-25 00:00:00), página 33

care continúan per nosaltres los temps de Séneca, que 'considerava vilesa la aplicació pràctica de la ciència. No hem arribat á comprender que la ciència divorciada del art pràctic es ciència xorca; ni que quan lo travall no es dirigit y fecundat per la ciència, resulta sols travall-brut que converteix al home en bestia, en forsa motriu, malaguanyada perque, filla de la combustió dels aliments, surt molt més cara que la produhida per combustió del carbó de pedra.

II

ASPECTE POLÍTICH. — Lo senyor Coll y Bufill va ferme 'l favor', que coralment li agraheixo, de citar las mevas ideas respecte á las reformas necessarias en la ensenyansa superior, tal com las havia exposadas en uns articlets publicats l'any 1894 en la REVISTA DE CIENCIES MÉDICAS. Lo senyor Coll y Bufill, al donarne compte, las va calificar de radicals, sens dubte per distingirlas d'altras que presentá també y que consisteixen solzament en cambis de forma, en lo meu concepte completament inútils. Las mevas solucions eran dues: autonomía de las Universitats y llibertat d'ensenyansa. Desde alas-horas, las mevas conviccions no han d'haver cambiat gens ni mica; al contrari, han arrelat cada dia més fondas. Fora ben trist que jo'n renegués quan molts dels que las trobaren utòpicas, han acabat per comprendre que son possibles y fins necessàries. Es que en cinc anys hem vist cosas que han espavilat la vista fins dels que vivian mitj endormiscats. Lo que era alashoras un desitj de pochs, avuy es ja una petició enèrgica de molts, y será demà, si Deu ho vol, exigencia de tots.

Radicals no ho son las mevas ideas. Al punt á que hem arribat, la bona gent gayrebé peca de massa conservadora.

L'autonomía universitària ja no cal defensarla; ella sola s'imposa. Veritat que encare 's discuteix per alguns si la ensenyansa superior deu considerarse com una funció d'Estat, però perden cada dia terreno, y en las nacions més avansadas se considera que la vita propria de las Universitats es condició inexcusable de vida pròspera, y triomfan per tot los que consideran que l'Estat ha de reduir sas funcions á las més precisas á la vida social y deixar que l'individuo, ja sol, ja lliurement associat, desenrotlli totas aquellas energies y activitats que no resultin en injust perjudici dels seus consemblants. Y passant revista als diferents païssos, trobém que los més progressius, més cults, més forts, son aquells que més respectan la espontaneitat del individuo y no pretenen esclavisarlo enmotllantlo com si fos una unitat morta. La concepció del socialisme de Estat es absolutament contraria á la dignitat y al esperit progresiu de la rassa humana, perque tan com més l'Estat va encarregantse de novas funcions, fent inútils y gayre be impossibles las iniciativas fillas de la energia individual, aquesta s'aflaqueix, s'atrofia y s'acaba per ser solzament un número d'un immens hospici nacional. Però encar es pitjor que tant com minva l'individuo, creix y s'engreixa la personi-
Revista de ciencias médicas de Barcelona (1899-02-25 00:00:00), página 34

ficació del Estat, lo funcionari, sér híbrid que s’ha fet amo y senyor dels que travallan y pagan. Lo funcionarisme, plaga del nostre temps, es lo verdader motiu perquè’s defensan encare certas funcions d’Estat; es lo socialismé vergonyant dels pobles degenerats. Del funcionari al cacich que l’ha fet nombrar, del cacich á las pandillas que ab lo nom de partits politichs s’han organisat pera explotar un país, no hi ha més que un pas.

Som á Espanya: la instrucció pública, sagrada función del Estado, com encare hi ha qui diu sens enrogrir, ha vingut á esser lo mateix, exactament lo mateix, que’ls altres rams de l’administració pública. Lo sagrat de la función es lo de menos: lo únic que importa es lo benestar del funcionario: cobri ell be y travalli poch y no hi fa res que la ciencia oficial surti una ciencia de munició que reïnfa, pero no alimenta: qui vulgui saber que vagí á Salamanca. Y pensar que al senyor Coll l’hi sembla que aixó se corregiría cambiant las oposicions per concursos á la francesa! Ja’s comprén que no’ls coneix á ne’ls cacichs de Madrid que tenen en feudo la instrucció pública: ni ab concursos á la francesa ni á la russa se’ls atura.

Encare més. L’Estat espanyol ha ben demostrat que es incapàs de realiar fins aquellas funcions que tothom considera propias del Estat. Ja ho sabíam que tot lo que venia d’ell, era corcat y dolent; però ni’ls escéptichs creyam quel desgavell fos tan fondo y arribés á las cosas més essencials á la vida d’un poble. Y no es que’m queixi d’haver sortit vensuts, que de vensuts n’hi han á tolas las guerras; no, lo vergonyós es haver arrivat al extrem d’ignominia en que estém, tant per la forsa y habilitat dels nostres contraris com per la nostra desidia, la nostra ignorancia, la nostra corrupció administrativa.

¿Podém esperar salvació del mateix Estat qu’ns ha estimbat en l’abím? Ni’il més ignocent podríá créureho, y si á Espanya hi ha regions que tinguin aquesta esperansa, ja poden preparar la mortalla. No’ns queda altre remey que volguer, que exigir, que l’Estat se recullí á una vida senzilla, que arrossí ’ls tentàculs de pop monstre ab que ’ns té emprisonats y gayrebé mitj ofegats; que no trabi las activitats del individuo y que deixi al menos que se salvin los que tinguin encare fe, forsa y vida pera salvarse. L’Estat espanyol, á la manera centralista, tal com l’hem sofert fins are, lo varen enfonzar los mateixos que l’engendraren, en las ayguas de Cavite y Santiago. Si’l centre está podrit, hi ha que portar la vida á la periferia.

Encare més. Espanya no es una nació única, sinó un cusit de nacions diferents; no es un poble, sinó un agregat de varis pobles. Y si dintre d’una mateixa nació y d’un mateix poble es just y humà permetre que cada hu creixi y desenrotlli las sevas aptituds, aquí la necessitém més l’autonomia, perque entre nosaltres y’ls que tenen y volen conservar la hegemonia, no hi ha sols aquellas diferencias subtils que distingeixen uns individuos d’altres de la mateixa familia, sinó que son més fondas, ja que son los caràcters ètnichs que distingeixen una rassa d’una altra rassa. Y si’ls rasgos de caràcter