Revista de ciencias médicas de Barcelona (1899-02-25 00:00:00), página 37

títol que acredita que, si la sort los ajuda, serán capassos de curar malalts, guanyar plets ó aixecar edificis. Qualsevol que careixi d'aquell títol, es á dir, qualsevol que no hagi acreditat que té coneixements pera surtirse airós de aquells negocios, está privat d'intentarlos.

No ho discutim. Potser aquesta paternal tutela que vol exercir l'Estat sobre nosaltres es pràcticament més fictícia que real; potser ab ella subsisteixen y s'empitjoran los mals que vol evitar; no ho discutim y deixém que la llibertat de totas las professions quedí com ideal que no deu ser molt lluny quan ja hi han arrivat altres païssos en que 'ls homes son de carn y ossos con nosaltres mateixos.

Quedém en que l'Estat té lo dret y, si voleu, la obligació de reservarse la colació de graus. Per aixó, hauria de limitarse á fixar la norma de coneixements que serán exigits pera obtenir cada títol professional. Y encare, aquesta funció hauria de delegarla en los ja titolats en la mateixa professió, representats per las academias, col·legis ó associacions semblants, es á dir, que serían los mateixos metges, advocats, etc., etc., los que fixarián dita norma y donarián l'exeat al nou company.

Aixó com á fondo. Los detalls serían de bon combinar. Podría, per exemple, constituirse un comité en cada provincia ó regió, en lo qual hi estiguessin representadas totas las entitats corporativas d'importancia. Aquestas comissions regionals nombrarian una comissió central en lo sí de la qual se discutirian y fixarián totas las proves y requisits pera obtenir lo títol. Los tribunals d'examen serian formats per personas elegidas per las comissions regionals, tenint en cada hu d'ells intervenció las altras regions. Los tribunals haurian de ser pochs en número,—quatre ó cinc en tot Espanya,—y funcionar una sola temporada cada any.

Dits detalls podrian ser diferents per cada professió. Lo esencial fora que quedés consagrada una verdadera y ampla llibertat d'ensenyansa, poguent cada hu estudiar allá ahont li semblés millor, mentres que tots, al final, deguessin provar la seva competencia davant d'un tribunal sever, pero completament neutral.

No creyesseu pas que'l plan que acabó d'exposar es un producte de fantasia impossible de portar á la realitat. En tot cas, fora aixís entre nosaltres solzament, pues Inglaterra, país á qui sens dubte tots creyeu envejable per sa cultura, riquesa y poderiu, té establert un sistema casi idèntich. Y no parlém dels Estats Units abont ni sisquera hi ha l'examen d'Estat y tothom 'n té prou ab lo títol qui li dona la Universitat lliure en la que ha fet los estudis; ni d'Alemanya, ahont si bé l'autonomia no es absoluta en las lleys, ho resulta en la pràctica. A Fransa, á la que preném per mirall de totas las cosas dolentas, subsisteix encare á pesar de la forma republicana y democràtica de son Govern, l'esprit imperialista del comensament del sigle, esprit d'uniformitat, nascut de la tempesta jacobina que ho arrasá tot y deixá sols en peu l'Estat omnipotent, al qual cap altre entitat poguéser fer ombra. Pero, 'ls francesos, centralistas y tot, han considerat la ensenyansa superior com lo més alt deber dels seus governs