Gaceta médica catalana (1912-09-30 00:00:00), página 38

El trabajo del Sr. Sánchez aporta enseñanzas sinceramente loables, realizadas por las firmas con que lo ha adicionado. Ciertamente la úlcera duodenal es sufrir raro, y más raro por las dificultades a su diagnóstico ofrecidas, y aun más raro por lo raramente que en España, y los meridionales todos, hasta ahora se preocupaban de escudriñar, con cuantos adelantamientos y medios la técnica nos brinda, las materias fecales por mal entendidos pudos y censurables ridículos ascos.

Nos asevera, en fin, los beneficios del tratamiento farmacológico, tanto, que no hace preciso manipular quirúrgicamente.

Hemos tenido el gusto de leer otros trabajos del señor Sánchez Mosquera, y bien puede pronosticarse sin peligro de error que va cada un día más siendo un gastroenterólogo a la moderna y de cuya labor experimental es de esperar no poco para enriquecimiento y discernimientos más sustantivos de la gastronomía y mejor gloria de la medicina española.

Nuestros sinceros plácemes que hará extensivos a España Médica, en cuyas páginas dió a luz su libro.

SECCIÓN OFICIAL

LLETRA DE CONVIT
ADRESSADA ALS METGES, FARMACÈUTICS Y VETERINARIS DE CATALUNYA Y DEMES POBLES DE LLENGUA CATALANA, AB MOTIU DE LA PRIMERA «REUNIO» QUE'S CELEBRARÀ A BARCELONA A MITJANTS DEL JUNY DE 1913

L'Acadèmia y Laboratori de Ciencies mèdiques de Catalunya s'ha emprès l'iniciativa d'executar aquesta «Reunió» de metges de llengua catalana, y ens ha fet a nosaltres la comanda, com a comissió organitzadora, de fervosh sapiguer. No cal dir el goig ab que ho fem. Dispersats ens trobem tots els que som individus de la gran família mèdica dels països de llengua catalana, sense que s'ens presenti mai ocasió solemne pera tractantse y coneixents d'aprop, ab lo que l'afecte nostre creixeria en allau. Els condeixibles, després d'haver conviscut en els anys escolars, en que tantes afecions mutues d'amistat, simpatia y fidelitat s'ens ha desenvolurat; després d'haver tingut les mateixes alegrías que per això s'han exaltat en intensitat, y idèntics sufriments ab lo que ha minvat la intensitat llur, ens hem vist precisats a excindintse, anantsem pels paratges més oposats de les comarques nostres sen- se haver tingut mai més ocasió propicia pera renovar el caliu de l'estimació qu'en altre temps fou la base de nostre plaer vital; sense haventse comunicat les noves de la nostra vida, qual coneixement ens interessa per un igual, perque en bon munt de cassos el company escolar s'ha identificat tant ab la propia persona, que s'es convertit en un alter ego, en una irradiació de nosaltres mateixos, interessantse sa for- tuna y adversitat com si's tractés de nostre plaer o dolor.

Y si dolorosa es la punyida que experimentem per l'ausència dels companys estimats, no ho es menys la que sentim per la separació dels nostres mestres, als quils hi estiem obligats com a uns segons pares per haver cisellat la nostra ànima, esculpinthi's coneixements que son la base de nostra vida actual y futura, perque ells han sigut els aglutinants de nostra comunió, y ¿per què no dirho?, perque en cada un de nosaltres hi ha una fusió armonica dels múltiples coneixements intelecuals que han brollat de llurs cervells fets intel·ligibles per son verb persuasiu, clar y convincent.

Condeixibles y mestres hem format unitats docents que sols exigencias circumstancials y contingents de temps y de lloc han esmicolat;