Gaceta médica catalana (1906-12-31 00:00:00), página 6

cooperació afectuosa; llavors el més aptes són els que aprenen a sostenir-se mutualment, els forts com els debils, en benefici de la nicaça; i les comunitats que millor prosperen són les qui contenen més individus lo més simpaticos els uns als altres. De la llur avinenca n'ix llur ventura; els febles s'hi vigorisen, els forts s'hi explaien... L'aliga mateixa, què n'es de lluitadora! Quan tancada, ni us mira, potser us menysprea; el seu esguard va als espais llunyadans, als monts i als cels ont establí l'imperi; no s'gasta en moviments inutils; contreta, mig trèmola, espera l'hora; i hi ha àligues que s'associen, s'avisen la presa i se la reparteixen... Es precisa entre ls homes la solidaritat completa: les flors que hi nien a tots embaumen; però l'ilot que s'hi atura, també a tots taça. Al fi, de la millora de la comunitat tots ne profiten i han de vibrar amb una mateixa ansia. Com Jesús pregant haurien de dir: « Pare, que siguin tots un en mi! »

Procurem, senyors, avençar am fermeza per la ruta que l'Higiene ns traça, i logrem que la nostra Catalunya sigui ben fortà. Ella ensenyà que ls pobles opresos tenen am la vida intelectual esclavisa da una vida orgànica raquítica: la nupcialitat es curtissima a Polònia i escassa també a Alsàcia-Lorena i Irlanda. La mortalitat, adès molt seria a Itàlia, ha disminuit des de la constitució del regne; i la de Portugal es ara notablement inferior a la d'Espanya. Com pot arrelar la ciència i florir la benauirança sanitosa en estats ont els rescriptes inquisitorials s'afirmen lleis de justícia i la pensa resta endogalada de manera despòtica? Esforcemnos pera que a Catalunya lluxi esplendent el sol de gloria; més no ns entretinguem en fórmules químèriques. Catalunya fortà! Veus-aci l'única! Forta pera que les llunyanes turbonades s'esberlin en sos penyaIs i s'hi amanseixin; fortà pera que res aturi l'esperit dels seus homes i el renou de sa terra; fortà sempre pera que en ella la vida brilli am divinal potencia. La tasca es grossa; avui encara són tants els defalts de la patria, que el gran Jaume I podria dir-nos, com en les primeres Corts de Barcelona: « Havets mala fama per lo món per les coses passades ». Més nosaltres li respondriem ben cert que pera treure-la són disposats als majors sacrificis; i repetint els mots del comte d'Empuries: « val més que nos muiram que viure en esta mala fama en que som ».

I al costat de la patria, pensem en l'Humanitat entera. Escampe-m-hi ls fruits de ciència; i quan s'acabín, vessem-hi la força del nostre amor. Arreu els homes s'agiten, se desesperen, se morfonen: les na-cions passen, l'home queda. La terra colga ciutats sobergues; la reixa de l'arada mostra en el sole trofeus de l'antigor; els bous pasturen sobre estatues hermoses; les obres genials s'esmiquen als murs dels temples; ací i allà, l'escorça del nostre món, això tant ferm, se mou com les onades i esfondra als pobles; tot se dissipa: sols dura l'clam tristissim del sofriment humà.

Estudiem, treballem, lluitem; però, per sobre totes les coses, estime... L'Amor es el balsem, la joia, la força: sols per l'Amor s'ovira l'divinal Infinit...

Alts els caps! Forts els cors! La tasca apressa!...
Per la Patria! Per la Ciència! Per l'Amor!