Gaceta médica catalana (1906-11-30 00:00:00), página 2

M'es encara agradós parlar sobre aquest tema perquè m'recorda l'època de fundació de l'Acadèmia d'Higiene, quan jo, amb els meus vint anys briosos, vaig acabar la carrera. Davant meu s'obria un terrer immens, el camp de l'esdevenidor, ple de misteris; i m'agitava l'esperit de llençar-me pels pedregals i abrull, a fi d'espandir en l'acció i torbelli rabeu de la meva anima. En Valenti, el docte catedràtic, va cridar-me; i olímpic, sibilític, filosop, gongorínic, m'exposà l'objecte de la societat nova. Reuni alguns companys, els digué l'empresa, s'hi adheriren am gust i comença la tasca. Ens juntavem a les aules del vel Col-legi: no teniem president ni sefa falta; a voltes en Rodríguez Méndez i en Giné ens alentaven am la serenitat de la llur ciència. Hi treballavem a estones i a estones ens desviavem: hi havia les oposicions pròximes, els premis de la Reial Acadèmia, els casos clínics foscos, les hores de sonni, de dolor i de gaubanca; i tot passat l'allunyament, repreniem la feina corporativa; i així, a intervals, lluïa l'Acadèmia amb el tendre esclat de la nostra jovenesa.

Els nostres ideals justament s'avienien am la manera d'esser moderna de l'Higiene. Durant molt temps aquesta ha viscut mig esquivida, sols procurant conservar-la salut de l'individu. L'higienista era un practic que cuidava de la sanitat com el clinici tracta pulmonies. Tenia receptes pera evitar disturbis, com ne tenen aquests pera guarir dolences; mes el criteri en que 's fundava era tant lleu, que sovint els consells resultaven infructuosos. Venia a esser una senyorial doctrina del bell viure, bona pera dames reposades i personatges metodics. Corria l'afirmisme entre la gent, i's diu encara, que això d'Higiene es cosa de pessetes. Els bons no hi feien esment, sempre pensant que la vida es eterna; els malalt, tancats, encanuts, femats, florits, no comprenien que fora del llot se pogués viure; i quan el metge els parlava de referse am l'afalac de l'estancia camperola, s'estremien com al sentir el toc de l'agonia. «Estem perduts: ens ha dit que sortissim!» L'Higiene, ciència de la vida, semblava horrible enterradora.

Però ls avencos són vinguts, ben rublerts i xamosos. Els preceptes higienics se basen ara en experiencies fermes. En els laboratoris s'estudien i es fixen les causes dels flagells humanals; i es cultiven, s'amanseixen i s'anulen el verins invisibles que assolaren la terra. Aquells essers pestífers que espargiren per les societats horribles plaques com agents de castic de deïtats iroses, jauen en el fons d'un tubo, aon, am simple brou, tranquilament vegeten. Al coneixèls-se fa possible liurar-nos de sa escomesa; però se sab a l'ensempra la granor de l'embestida i l'esforç que cal pera domptar-la. L'individu queda petit davant dels gegantescs factors del gran problema; i l'Higiene individual resta arraulida am notoria impotència. ¡Que hi fa que l'home, com diu en Rochard, visqui en hivernacle, el dit al pols, l'ull en el termòmetre, i s'abstingui de lo que fa la joia de la vida, i es privi de lo que la fa útil an els altres, i pesi els aliments com en Cornaro i enjovi l'torb de les passions! Se privarà d'encostipats, i de bronquitis, i de mals de cap, i de dispepsia; més el tifus, i el cólera, i el paludisme ne faran troços. Oh! Com abat l'eixam de germens! Oh! Com ajau i vincia i arrebaça la turbonada pútrida! Poc hi valen les resistències particulars, el temperament, l'idiosincrasia de cadascú: lo morbós les desvasta. Aixís, no es pas home per home que l'Higiene ha de cuidar, ficant-los en capsetes pera quel mal no ls venci: es a la colectivitat, a la massa que ha de dirigir-se pera que tothom sen lliuri.

I veus-aquí com l'Higiene s'enlaira amb aquesta concepció novella. Remontant-se per sobre dels individus, cerca les fonts dels mals en el tumulte dels agrupaments. I com ne troba! La tendència que la