Gaceta médica catalana (1906-12-15 00:00:00), página 3

de la seva acció apressa tant més que en molts països els infants són escassos, sols perquè moren en proporció terrible. Què hi fa que a Russia la natalitat sigui grossa, si abans dels cinc anys se perdien la meitat dels nois? Què hi fa que per Itàlia formigueixin les mainades, si molts d'ells són brorets que no poncellaran? Què hi fa que a Espanya neixin en abundància, si el llur terç s'esmicola aviat? Oh! Com cal cuirar pera salvar-los! Com cal protegir-los, els tendres essers! I no únicament pel goig sagrat de salvar vides, no per la joia divinal d'amparar els febles, no per aconsextar els pares i ajudar-los en l'ansia excelsa de perpetuar-se, sinó perquè socialment són la grana dels pobles i en ells radica la suprema força.

Oh! El nen! Qui explicarà ls dolços misteris que en ell s'enclouen? Qui l'prodigi assombros de sa vinguda? Veus-aci que l'petó ha florit: els amadors se dallen perquè fos etern el celic efluvi de les seves animes; i de sobte ha prècis cos: els esguardos aon aspiraven la profunda joia del sublim infinit, les paraules oloroses am que mormorejaven els suaus indicis de la seva ardència, les màgiques vibracions que irradiaven i que com cercle lluminós els envolten, tota la llur efusió s'ha trasformat en carn rosada; i els esguardos, i els sospirs, i les paraules, són ara braços i ulls i boca delitosa. I l'enllaç perdura: en el nou cos les cèlules dels pares viuran aparellades i confoses; i en la nova anima hi haurà la fortalesa de l'un i la dolçor de l'altra. L'infinít s'ha fixat: en el nou esser hi brilla una guspira de la Força immensa; amb el temps creixerà, s'espadirà, tal volta sotraguéjarà la terra; ara no sab de res: sols somriu, s'abandona, i am les manetes us afalaga. Són afalacs d'amor, de l'amor que l'fa viure. Ja satisfet el cos, sols us demana afecte: vol moixaines, i festes, i carícies, i que l'estimeu sempre, i més encara. I, respirant amor, puja i s'assegura; i portant en sí un pervenir de fosca, es un present de dolça gentilesa.

I, no obstant, malgrat els seus encisos els pobres nens naixen pitjor que a la ventura, sotmesos a malefici terrible. Tot just els seus ulls oviren el nou món, les furies de la mort s'hi precipiten i sovint els arrebassen. A França, són morts, anyalment, per terme mig, 134,434 criatures de 0 a 1 any; a Itàlia, l'estadística del 1901 dóna 175,855. En Bertillon demostra que sols hi ha un període en que la gent se mori més, després dels 90 anys. Hi ha indrets aon tants com naixen, desseguida finen. En certs llocs del Senegal, d'Egipte, etc., moren els fills dels europeus en la proporció de 1,000 per 1,000. A les viles, la llur mortalitat es el quint, el quart, el terç, fins la meitat de la total: a Halluin, à Saint-Pol-sur-Mer. de França, ne moren més de 500 per 1,000 habitants. «Si els que s'dediquen a la cría del bestiar,— diu en Budin,— fan els possibles pera no perdre els joves animals que naixen a llurs cases, quines precaucions, quines mesures no pendrien, si tinguessin semblants resultats?» La preocupació de servar i enfortir aquesta llevor hauria d'esser la primera per tothom; i, emperò, per errada inconceible venen i creixen els petits a la bona de Déu. Els homes s'ocupen dels cavalls i gossos; les dones de les lloques, dels pollets, dels anecs; de les criatures, pocs ne cuiden; la gent treu de la propria ignorància l'art de pujar-los; i mentres minven, molts pares, com diu l'Spencer, «llegeixen, se reuneixen i s'enreden en discussions a fi de descobrir els millors medis d'engreixar els porcs primats».

L'ignorància dels pares es, sens dubte, un dels grossos factors de la mortalitat dels nens. A Suecia, a Noruega i al Danemark, am tot i les rudeses de l'aspre clima, ne moren menys que a la dolça França; però ls escandinaua saben llegir i escriure, i llegeixen, y els pagesos francesos, i en especial les dones, en saben i llegeixen rarament. La seva companya, la miseria, no es més blana: a Finlandia, quan els