Gaceta médica catalana (1906-12-15 00:00:00), página 5

resten curts perquè de tendres els han empleat en feines grosses, i aquells perquè amb el jugar continuï no descansen; i els pares no saben que pera créixer tant hi fa el corre com el jeure. I van nets, van bruts o terbols, am pegadella o am sucs, que s miren com humors i són sutzeses; i els uns reben dutxes que ls trasbalsen, i altres no saben per què pot servir l'aigua. I a tots l'Higiene, amorosa, cuida, purifica, enforteix i dreça; i organisa colonies escolars pera ls pobres, dona en els colègis aliments suplementaris, funda sanatoris marítims pera avivar als mustics, recull els febles i els defensa contra ls embats que ls torben, obra parcs aon se solacin, els treu dels fogars de corrupció i malura, i s'afanya pera que totes les tendreses llueixin al sol i facin la llur via.

I pera això, trist es dir-ho, ha de lluitar sovint contra ls mateixos pares. Fins quan són nodrícons no s'pot a voltes assistirlos, perquè certes mares creuen tenir sobre ls fills un poder absoluti els sotsmeten a les dures lleis de la seva incuria. Més endavant, el capritxo pattern continua am freqüència essent l'única norma. Moltes vegades, els cuidados, si bé migrats, van sostenint-se, fins que el petit pot anar sol; més aleshores, de sobte, es paren. L'hora sembla arribada de treure-n el suc de l'infantesa; i els engeguen al taller, a la fàbrica, o a l'escola, no pera que aprenquin, sinó pera que rendeixin. Els pobres ossets i muscles, forcats abans de temps, se solden i se scuren, i els flonjos cervells, opresos, excitats, s'irriten i degeneren. Així els fills d'acròbates a qui llurs pares obliguïen de nois a exercicis violents pera alegrar als badocs, resten a mig créixer. I l'influència moral, la gran força afectiva, que per si sola mou a prodigis en la florida dels essers, com n'es de baixa i sòpita! Certs pares són mirats pels llurs infants, com els enemies-intims, segons diu bé l'Spencer. Ells los subjuguen a l'autoritat de l'estultícia; i van els nois esma-perduts sota la pluja de renys, d'ordes, d'insults, de contradiccions i etzagallades. I l'odi, l'odi ferestec am que ls tracten, com si aquella carn no fos la llur, i en ells reviscolés l'instint de la fera que destrueix als petits malalts. I l'odi encara, i l'odi sempre, am que ls denigren i malparlen, fent-los retrets de la seva ximpleria, com si ls fills no fossin engendrats a imatge dels llurs pares. «L'home es aixís fet, — deia en Pascal — que a força de dir-li que es un neci, ho creu; i a força de dir-ho a si mateix, un s'ho fa creure». D'eixa manera aquells, per sa imperícia, desfan am les propries mans els brots que pugen.

Res d'estrany, doncs, que quan, après cert temps, busquem l'estat dels infants que coneguem, se ns ofereixin colltorts i mustics, sense valua. Què s'es fet d'aquells nins, d'aquells ninos formosos, que abellien la terra? Què d'aquells rostres angelicals, dels auris rulls, dels jolius esgualds, dels cossos esbelts, de les pells satinades? Quasi no n'queden: sols se veuen cares abonyegades, aixutes, ulleroses, aspres; troncs esllanguits, braços atrofics, essers acanyats, desfets per l'infortuni. Molts ja no són; altres roceguen la creu de malaltia. Talment sembla que, com diu en Laisant, els hagin abandonats, «entregats a les besties». Entregada la joventut com els primers cristians foren ja-quits en el circo entre elles — i sovint l'han deixada a besties de singular cruesa. — i es clar que al parlar així no s tracta d'individuus, sinó de la rutina. l'incapacitat d'analisar les qualitats i defectes de l'infancia... i l'ignorancia de les condicions de vida». A la mateixa casa familiar que hauria d'esser un niu sedenc, sempre festivol, el noi se troba arraulit, sense esbarjo, el llit en cambra obscura. Va a l'escola perquè ls pares no saben què fer-ne: «al menys estan tranquil·s mentrels ell es a estudi»; i al colègi permaneix en les aules polcoses, am tot inadequat, fora de mida, respirant el baf dels companys, i, com