Gaceta médica catalana (1906-12-31 00:00:00), página 5

i si al fi s'pot sostenir que cascú pot fer del propri cós lo que li semblí, no s té l'dret de ser lleig, car perjudica als altres. A Esparta, l'obesitat era, més qu'un crim, una vergonya: sovint les gents massa grasses foren desterrades o castigades am multes. En cambé, lluïen els seus fills hermoses esbelteses, i, com diu un historiàire, els llurs muscles s'enrotllaven a l'esquelet com sarments al voltant d'un arbre jove i sa. No podriem establir-entre nosaltres aquest afany de bellor alta i lograr que ls nostres joves fossin aptes pera tota empresa? Es que a les hores crítiques de les nacions els plànys hi basten? Quan vingueren en la guerra franco-alemanya ls terribles jorns de la desfeta, «els francesos, diu en Mosso, degueren convences que l'educació de llurs soldats era incompleta. Els alemanys, en efecte, resistien millor que els a la fatiga, marxaven millor que ells! La catàstrofe final de Sedan representarà en l'història l triomf de les cames alemanyes».

I incitem als joves a la lluita, car ella es bona. Els ideals que molts se forgein d'un benestar apacible, ensopit, migrat, sense cansanci ni perills, suau repòs en quietut xorca, es denigrant i incompatible amb les lleis de la vida. Per tota la terra, arreu ont hi ha essers, hi ha la lluita; lluita amb el medi, amb agents danyosos, amb altres essers, lluita sempre; i per ella els individus s'enforteixen i gosen i perduren. Han d'esfonzar-se en ple combat social, i aprendre les aspres realitats de l'existència, fugint de mons imaginaris sols útils pera anular energies. En la Naturalesa, l'individualització és l'únic medi pera l progrés de les espècies: en elles s'hi fixen hereditàriament les qualitats noves que ls són benefiques. Els pobles avencen per l'esforç coratjós dels individus; les races mot-toneres, de que parla en Nietzche, son condemnades a esclavatge; i aquest avileix fins l'organisme. Els animals domesticats són bons pera l'amo; però ells s'han perdut: llur cervell s'encongeix, l'ardiment els manca; pera lliurar a l'home no necessiten vigoria. Aixís els estols humanals, somesos a captivitat, també decauen; i entre ls lliures, guanyen els forts. Quan els grecs volien mostrar als joves perquè havien obtesa la victòria, feien despullar als presoners barbres a fi de que vegessin que la pell n'era més pàlida. Els americans miren la curtedat, tara menyspreuable; els anglesos senten saltar el llur cor al veure un home. «Animés vigoroses!» demanava en Juvenal. Veus-ací lo que ns falta!... Lluiteu, oh joves amics meus! ¡Hi trobareu la ditxa! Lluiteu sens treva, mal us contradiu mil voltes: de la necia perseverança, ens diu l'Emerson, un esperit gran no se'n'inquieta. Lluiteu, adhuc, mal el terme no s'assoleixi: els esforços nos perden entre ls homes; llurs grandeses són am freqüència la resultant dels fracassos. Lluiteu amb impet, mal l'obra s'anorresi: què representen les faïtes, si en vosaltres hi ha la força? Lluiteu sempre, mal el cor s'us llagui, rosegat pels danys morals que'l món us porti: el cor serà més ferm després del greuge! Quan el foc pren en una arbreda, els que únicament s'han socarrat, sovint floreixen de nou al cap d'uns dies. Aixís en l'home ver, els obstacles, els torts, els sofriments l'aceren; i de la seva vitalitat crescuda, encara n'espandeix amor pels altres homes.

Es aquesta tendència a expandir-se amorosament la vida fort que l'Higiène estima com la base de benanença dels aplecs humans. La voluntat que sols s'afanya a destruir, se maleja. Fatalment, som solidaris els uns dels altres. Portem en nostre ser les energies acumulades pel treball de les generacions qui foren; i en la lluita, i el goig i la dissòrt elles ens amparen. Homò homini lupus s'ha dit, i es cert, que algunes vegades és un llop per l'home; més, com diu en Guyau, els llops mateixos tenen quelcom de bò, puix se junten a voltes en estols i organisen societats més o menys provisories. D'eixa faiso, en molts animals, al període de lluita aislada ne segueix (Darwin) el de