dragosnicolae555/RoITD huggingface dataset:
Anodul este un electrod în care din punctul de vedere al circuitului electric exterior electronii ies în el,[1] deci, ca sens tehnic (convențional) curentul electric intră în el. Într-o baie de electroliză el este legat la polul pozitiv al sursei de energie electrică.

Întrebare: Din punct de vedere tehnic, ce se intampla intr-un anod?
Răspuns: Ca sens tehnic (convențional) curentul electric intră în el.

Întrebare: Cum este legat anodul intr-o baie de electroliza?
Răspuns: El este legat la polul pozitiv al sursei de energie electrică.
Se mai numesc conductori de ordinul II.

Întrebare: Cum se mai numesc electrolitii?
Răspuns: Se mai numesc conductori de ordinul II.
Conductivimetrul electric este un aparat de măsurare a conductivității electrice a unui fluid. Este folosit în domenii unde e necesară măsurarea conductivității electrolitice.

Întrebare: La ce se foloseste conductivimetrul?
Răspuns: Este un aparat de măsurare a conductivității electrice a unui fluid.
Un electrod într-o celulă electrochimică este menționat fie ca un anod fie ca un catod (cuvinte care au fost, de asemenea, inventate de Faraday). Anodul este aici definit ca electrodul de la care electronii părăsesc celula și se produce oxidarea, iar catodul ca electrodul prin care electronii intra în celulă și are loc reducerea. Fiecare electrod poate deveni atât anod sau catod, în funcție de sensul curentului prin celulă. Un electrod bipolar este un electrod care funcționează ca anod al unei celule și drept catod al unei alte celule.

Întrebare: Cum este definit catodul?
Răspuns: Ca electrodul prin care electronii intra în celulă și are loc reducerea.

Întrebare: In functie de sensul curentului prin celula, ce poate fi un electrod?
Răspuns: Fiecare electrod poate deveni atât anod sau catod, în funcție de sensul curentului prin celulă.
Într-un tub cu vid sau un semiconductor având polaritate (diode, condensatori electrolitici), anodul este pozitiv electrod (+) și catodul electrod negativ (-). Electronii intră în dispozitivul respectiv prin catod și ies din el prin anod. Multe dispozitive au și alți electrozi pentru a controla funcționarea, de exemplu bază, poartă, grilă de control.

Întrebare: Ce alti electrozi pot avea unele dispozitive pe langa anod si catod?
Răspuns: Bază, poartă, grilă de control.
Un lichid ionic (LI) este o sare în stare lichidă. În anumite contexte, termenul a fost limitat la săruri ale căror punct de topire este sub o anumită temperatură arbitrară, cum ar fi 100°C (212°F). În timp ce lichidele obișnuite, cum ar fi apa și benzina, sunt fabricate predominant din molecule neutre din punct de vedere electric, lichidele ionice sunt în mare parte făcute din ioni și perechi de ioni de scurtă durată. Aceste substanțe sunt denumite în mod diferit electroliți lichizi, topiri ionice, fluide ionice, săruri topite, săruri lichide sau sticle ionice.[1][2][3]

Întrebare: In ce stare este lichidul ionic?
Răspuns: Este o sare în stare lichidă.

Întrebare: Cum sunt numite aceste substante?
Răspuns: Sunt denumite în mod diferit electroliți lichizi, topiri ionice, fluide ionice, săruri topite, săruri lichide sau sticle ionice.
Cationul (grec. ἰόν [ión] = cel mișcător) este un ion încărcat electric pozitiv, numele de cation provine de la comportarea lor în timpul unei electrolize, cationii se deplasează la catod (polul negativ). Cationii pot proveni din atomi sau molecule, care au devenit încărcați pozitivi prin cedare de sarcini negative (electroni), sau prin acceptare de protoni. (H+).

Întrebare: De unde provin cationii?
Răspuns: Pot proveni din atomi sau molecule, care au devenit încărcați pozitivi prin cedare de sarcini negative (electroni), sau prin acceptare de protoni. (H+).
O concepție greșită este că polaritatea unui catod este întotdeauna negativă (-). Acest lucru este dedus adesea incorect din faptul că, în toate dispozitivele electrochimice, cationii pozitivi se mută înspre polul negativ (de aici și numele lui) iar anionii încărcați negativ se depărtează de el. În realitate polaritatea înscrisă pe borna considerată catod depinde de tipul dispozitivului și de modul său de operare. La un dispozitiv care consumă energie, de exemplu un acumulator în perioada de încărcare, catodul este electrodul negativ, iar într-un dispozitiv care oferă energie, de exemplu un acumulator care alimentează un circuit, catodul este pozitiv. Deci, la un acumulator polaritatea bornelor se schimbă în funcție de regimul său de lucru, indiferent de semnele înscrise pe ele, semne care corespund regimului în care acumulatorul alimentează circuitul exterior.

Întrebare: De ce depinde polaritatea înscrisă pe borna considerată catod?
Răspuns: De tipul dispozitivului și de modul său de operare.
În acceleratoare trebuie asigurată stabilitatea traiectoriei, adică menținerea particulelor pe traiectorii care să nu prezinte abateri mari (limitate de construcția instalației) de la o traiectorie de echilibru (sau de referință). Aceasta se realizează fie automat, devierea de la această traiectorie având tendința de a se micșora, fie prin dispozitive speciale de focalizare, plasate de-a lungul traiectoriei particulelor (în cazul acceleratoarelor liniare rezonante sau cu undă progresivă); la acceleratoarele directe, stabilitatea traiectoriei se face prin focalizare electrostatică, iar la cele ciclice - prin focalizare electromagnetică (slabă sau intensă).

Întrebare: Ce intelegem prin asigurarea stabilitatii traiectoriei?
Răspuns: Menținerea particulelor pe traiectorii care să nu prezinte abateri mari (limitate de construcția instalației) de la o traiectorie de echilibru (sau de referință).
Radiația gama (simbolizată prin γ sau {\displaystyle \gamma }{\displaystyle \gamma }) este o radiație electromagnetică provenită din dezintegrarea radioactivă a nucleelor atomice. Constă din fotoni de energie foarte mare. A fost descoperită de Paul Villard, un chimist și fizician francez, în anul 1900 în timp ce studia radiația emisă de radiu. În anul 1903, Ernest Rutherford i-a dat denumirea de raze gama, pe baza penetrării destul de puternice a materiei; înainte descoperise două tipuri mai puțin penetrante de radiație din dezintegrări, pe care le-a numit raze alfa și raze beta, în ordinea crescătoare a puterii de penetrare.

Întrebare: Cum se simbolizeaza radiatia gama?
Răspuns: γ

Întrebare: De unde provine radiatia gama?
Răspuns: Din dezintegrarea radioactivă a nucleelor atomice.
"Producerea de perechi": Dacă fotonul γ are o energie mai mare de 1,02 MeV, el va putea interacționa cu câmpul nucleului, transformându-se în două particule: una pozitivă și cealaltă negativă (conversia energiei în masă). Particula pozitivă este numită pozitron, iar cealaltă electron. Această interacțiune este cunoscută drept "producere (generare) de perechi". Excesul energetic este preluat în mod egal, sub formă de energie cinetică, de către cele două particule electron + pozitron, care vor produce ionizări până la încetinirea lor completă (la fel ca în cazul radiațiilor β). În procesul de încetinire, pozitronii produc ionizări până la momentul când vor fi captați de un electron. Noua pereche se "anihilează" reciproc, generând 2 fotoni γ de câte 0,51 MeV. Fenomenul de anihilare este opus fenomenului de generare de perechi. Fotonii rezultați pot fi împrăștiați prin efect Compton, sau absorbiți prin efect fotoelectric.

Întrebare: Ce se intampla cu pozitronii in procesul de incetinire?
Răspuns: Pozitronii produc ionizări până la momentul când vor fi captați de un electron.
Fotonul, numit și cuantă de lumină, este particula elementară responsabilă pentru toate fenomenele electromagnetice.

Întrebare: Ce este fotonul?
Răspuns: Particula elementară responsabilă pentru toate fenomenele electromagnetice.
Cuvântul foton a fost creat în 1926 de fizicianul american Gilbert Lewis, pornind de la cuvântul grecesc φῶς, phos, care înseamnă lumină. Deși teoria lui Lewis despre fotoni, care susținea că aceștia nu pot fi nici creați și nici distruși, s-a dovedit a fi greșită — există numeroase fenomene cuantice de generare și anihilare a fotonilor —, termenul a fost considerat foarte potrivit pentru cuantele de lumină și a fost repede acceptat de întreaga comunitate științifică.

Întrebare: Cine a inventat cuvantul "foton"?
Răspuns: Cuvântul foton a fost creat în 1926 de fizicianul american Gilbert Lewis, pornind de la cuvântul grecesc φῶς, phos, care înseamnă lumină.
Precizarea conceptului de foton a avut de-a lungul timpului consecințe deosebite în dezvoltarea fizicii, a celorlalte științe și a tehnologiei. Prin aplicarea teoriilor legate de fotoni au devenit realitate printre multe altele: laserul, fotochimia, microscopia de înaltă rezoluție, comunicațiile optice și analize atomice și moleculare. Pentru viitor se întrevăd rezultate spectaculoase de exemplu în criptografia cuantică sau realizarea de calculatoare cuantice.

Întrebare: La ce a dus aplicarea teoriilor legate de fotoni?
Răspuns: Prin aplicarea teoriilor legate de fotoni au devenit realitate printre multe altele: laserul, fotochimia, microscopia de înaltă rezoluție, comunicațiile optice și analize atomice și moleculare.
Legătura ionică este un tip de legătură chimică formată datorită existenței unor forțe electrostatice dintre doi ioni încărcați cu sarcini opuse. Legăturile ionice sunt adesea formate între un cation (care este adesea un metal), și un anion (care este adesea un nemetal). Legătura ionică pură nu poate exista: toți compușii ionici au un mic grad de legătură covalentă. Astfel, o legătură ionică este considerată o legătură în care caracterul ionic este mai proeminent decât caracterul covalent. Cu cât este mai mare diferența de electronegativitate între cei doi atomi care-și formează legătura, cu atât legătura este mai polară (mai ionică).

Întrebare: Cum se formeaza legatura ionica?
Răspuns: Datorită existenței unor forțe electrostatice dintre doi ioni încărcați cu sarcini opuse.

Întrebare: Intr-o legatura ionica, care dintre caracterul ionic si caracterul covalent este mai proeminent?
Răspuns: O legătură ionică este considerată o legătură în care caracterul ionic este mai proeminent decât caracterul covalent.

Întrebare: De ce depinde cresterea polaritatii legaturii dintre doi atomi?
Răspuns: Cu cât este mai mare diferența de electronegativitate între cei doi atomi care-și formează legătura, cu atât legătura este mai polară (mai ionică).
Legătura covalentă este legătura chimică ce presupune punerea în comun a unor perechi de electroni între atomi. Balansul stabil dintre forțele de atracție și de dispersie dintre atomi în timpul schimbului de electroni este cunoscut ca legare covalentă. Pentru multe molecule, punerea în comun de electroni permite fiecărui atom să-și formeze configurație stabilă pe fiecare strat electronic, spre o configurație electronică mai stabilă.

Întrebare: Cum se realizeaza o legatura covalenta?
Răspuns: Presupune punerea în comun a unor perechi de electroni între atomi.

Întrebare: Ce intelegem prin legare covalenta?
Răspuns: Balansul stabil dintre forțele de atracție și de dispersie dintre atomi în timpul schimbului de electroni este cunoscut ca legare covalentă.
Legătura de hidrogen, cunoscută de asemenea și sub denumirea de punte de hidrogen reprezintă atracția electrostatică dintre moleculele polare, care are loc atunci când un atom de hidrogen care este legat de un atom cu o electronegativitate ridicată, cum ar fi azotul, oxigenul sau fluorul, prezintă atracție față de un alt atom electronegativ din apropiere.

Întrebare: Ce intelegem prin electronegativitate ridicata?
Răspuns: Prezintă atracție față de un alt atom electronegativ din apropiere.
Aceste punți de hidrogen pot apărea intermolecular, adică între molecule diferite, sau intramolecular, adică între componenții unei singure molecule. [1] Legătura de hidrogen este mai puternică decât interacția van der Waals, dar este mai slabă decât legăturile covalente sau ionice. Această legătură este prezentă atât în compușii anorganici, precum apa, cât și în compușii organici, cum sunt ADN-ul sau proteinele.

Întrebare: Ce inseamna legatura de hidrogen intramolecular?
Răspuns: Adică între componenții unei singure molecule.
Chimia organică este ramura chimiei care se ocupă cu studiul structurii, proprietăților, reacțiilor (de sinteză, de descompunere, etc) a compușilor organici.[1] Studiul structurii determină formulele chimice pe baza compoziției chimice. Studiul proprietăților include cele fizice, chimice și evaluarea reactivității chimice. Studiul reacțiilor include sinteze chimice de produși naturali, medicamente, polimeri.

Întrebare: Cu ce se ocupa chimia organica?
Răspuns: Cu studiul structurii, proprietăților, reacțiilor (de sinteză, de descompunere, etc) a compușilor organici.

Întrebare: Pe ce se bazeaza studiul structurii?
Răspuns: Determină formulele chimice pe baza compoziției chimice.
Chimia organică poate fi definită și ca chimia hidrocarburilor și a derivaților acestora. Astfel, după natura atomilor care compun molecula unui compus organic, există două mari categorii: hidrocarburi și derivați funcționali. Cei din urmă conțin pe lângă hidrogen și carbon un atom sau un grup de atomi care conferă moleculelor proprietăți fizice și chimice specifice, și se numește grupă funcțională sau funcțiune.[14] De asemenea, există și categorii speciale, precum compușii heterociclici.

Întrebare: Cum poate fi definita chimia organica?
Răspuns: Ca chimia hidrocarburilor și a derivaților acestora.
Forțele care acționează asupra obiectelor tridimensionale le pot determina pe acestea să se și rotească sau să se deformeze, sau pot cauza o schimbare a presiunii. Tendința unei forțe de a cauza modificarea vitezei de rotație în jurul unei axe se numește moment. Deformarea și presiunea sunt rezultatele forțelor de tensiune din cadrul unui obiect.

Întrebare: Ce pot produce fortele care actioneaza pe un obiect tridimensional?
Răspuns: Le pot determina pe acestea să se și rotească sau să se deformeze, sau pot cauza o schimbare a presiunii.
Prima lege a mișcării a lui Newton afirmă că obiectele continuă să se deplaseze cu viteză constantă dacă nu se acționează asupra lor cu o forță externă rezultantă nenulă.[10] Această lege este o extensie a observațiilor lui Galilei că viteza constantă este asociată cu lipsa unei forțe rezultante. Newton a avansat ideea că orice obiect cu masă are o inerție intrinsecă care se manifestă ca stare naturală de echilibru fundamental în locul ideii aristoteliene a stării naturale de repaus. Prima lege contrazice astfel concepția aristoteliană intuitivă că o forță rezultantă este necesară pentru a păstra un obiect în mișcare cu viteză constantă. Făcând din repaus același lucru cu viteza constantă, prima lege Newton leagă în mod direct inerția cu conceptul de viteză relativă. Anume, în sisteme în care obiectele se deplasează cu viteze diferite, este imposibil de determinat care obiect este „în mișcare” și care este „în repaus”. Cu alte cuvinte, într-un limbaj mai tehnic, legile fizicii sunt aceleași în orice sistem de referință inerțial, adică în toate sistemele de referință legate între ele de o transformare galileană.

Întrebare: Ce afirma prima lege a lui Newton?
Răspuns: Că obiectele continuă să se deplaseze cu viteză constantă dacă nu se acționează asupra lor cu o forță externă rezultantă nenulă.
Echilibrul static a fost înțeles înainte de inventarea mecanicii clasice. Obiectele în repaus au forță totală acționând asupra lor egală cu zero.[19]

Întrebare: Care este forta totala a obiectelor aflate in repaus?
Răspuns: Obiectele în repaus au forță totală acționând asupra lor egală cu zero.
Cel mai simplu caz de echilibru static are loc atunci când două forțe sunt egale în modul dar de sens contrar. De exemplu, un obiect pe o suprafață orizontală este tras (atras) către centrul Pământului de greutate. În același timp, forțele de la suprafață opun rezistență forței îndreptată în jos printr-o forță egală, îndreptată în sus (denumită forța normală). Situația este una în care forța totală este zero și nu există accelerație.

Întrebare: Care este cel mai simplu caz de echilibru static?
Răspuns: Cel mai simplu caz de echilibru static are loc atunci când două forțe sunt egale în modul dar de sens contrar.
Toate substanțele se pot extinde, contracta, transforma în gaze, lichide sau solide. Acestea pot fi amestecate, obținând substanțe noi.

Întrebare: Ce se poate intampla cu substantele?
Răspuns: Toate substanțele se pot extinde, contracta, transforma în gaze, lichide sau solide.
Fiecare substanță are un set de proprietăți specifice - caracteristici obiective care determină individualitatea unei anumite substanțe și, astfel, o deosebesc de toate celelalte substanțe. Cele mai caracteristice proprietăți fizico-chimice includ constantele - densitate, punct de topire, punct de fierbere, cantități termodinamice, parametrii structurii cristalului, proprietățile chimice.

Întrebare: Care sunt cele mai caracteristice fizico-chimice?
Răspuns: Densitate, punct de topire, punct de fierbere, cantități termodinamice, parametrii structurii cristalului, proprietățile chimice.

Întrebare: Care sunt caracteristicile specifice ale substantelor?
Răspuns: Caracteristici obiective care determină individualitatea unei anumite substanțe și, astfel, o deosebesc de toate celelalte substanțe.
Aproape toate substanțele chimice în principiu pot exista în trei stări agregate - solide, lichide și gazoase. Deci, gheața, apa lichidă și vaporii de apă sunt o stare solidă, lichidă și gazoasă a aceleiași substanțe chimice. Formele solide, lichide și gazoase nu sunt caracteristicile individuale ale substanțelor chimice, ci corespund numai stărilor diferite de existență a substanțelor chimice care depind de condițiile fizice exterioare. Prin urmare, este imposibil să se atribuie apă doar cu un semn de lichid, oxigenul este un semn de gaz și clorura de sodiu este un semn al unei stări solide. Fiecare dintre aceste (și toate celelalte substanțe) se poate schimba la oricare dintre celelalte trei stări agregate atunci când condițiile se schimbă.

Întrebare: Ce sunt formele lichide, solide si gazoase?
Răspuns: Corespund numai stărilor diferite de existență a substanțelor chimice care depind de condițiile fizice exterioare.

Întrebare: Cand se pot schimba aceste trei stari intre ele?
Răspuns: Atunci când condițiile se schimbă.
În chimie, substanța este un fel de materie cu anumite proprietăți chimice - capacitatea de a participa într-un anumit fel la reacțiile chimice.

Întrebare: Ce reprezinta substanta in domeniul chimiei?
Răspuns: În chimie, substanța este un fel de materie cu anumite proprietăți chimice - capacitatea de a participa într-un anumit fel la reacțiile chimice.
Reacțiile chimice sunt interacțiuni la nivel molecular dintre substanțe chimice, sau altfel spus sunt procese chimice prin care are loc transformarea unor substanțe chimice numite reactanți în produși de reacție.[1] Reprezentarea reacțiilor chimice se face aproape de fiecare dată cu ajutorul ecuațiilor chimice.

Întrebare: Ce sunt reactiile chimice?
Răspuns: Interacțiuni la nivel molecular dintre substanțe chimice, sau altfel spus sunt procese chimice prin care are loc transformarea unor substanțe chimice numite reactanți în produși de reacție.
Reacțiile chimice precum arderea sau combustia, fermentația și reducerea minereurilor metalice au fost cunoscute încă din vremurile antice. Primele teorii referitoare la transformările materialelor au fost dezvoltate de către filozofii greci, iar printre acestea este de menționat teoria celor patru elemente a lui Empedocle, care susținea că materia este compusă doar din patru elemente de bază: focul, apa, aerul și pământul. În Evul Mediu, transformările chimice erau domeniul de interes al alchimiștilor, a căror principală încercare era de a transforma plumbul în aur.

Întrebare: Cand s-au descoperit reactiile chimice?
Răspuns: Au fost cunoscute încă din vremurile antice.
Reactia de descompunere este reactia chimica in urma careia, dintr-o substanta chimica compusa, se obtin doua sau mai multe substante chimice simple sau compuse. Ecuatia generala: AB = A + B Reactia de descompunere se mai numeste si reactie de analiză.

Întrebare: Ce se intampla in urma unei reactii de descompunere?
Răspuns: Dintr-o substanta chimica compusa, se obtin doua sau mai multe substante chimice simple sau compuse.

Întrebare: Care este cealalta denumire a reactiei de descompunere?
Răspuns: Reactie de analiză.
Masa unui corp sau a unei particule este una din cele 7 mărimi fizice fundamentale. Masa se definește ca o mărime ce determină măsura inerției unui corp sau particulă, determinabilă la nivel macroscopic și măsurată, de asemenea, macroscopic. Totodată, masa, prin intermediul masei atomice este legată de cantitatea de substanță conținută într-un corp sau sistem fizic închis. Masa este o mărime fundamentală, scalară și extensivă; pentru sistemele fizice macroscopice are caracter de mărime globală. A nu se confunda cu greutatea unui corp, care este o forță.

Întrebare: Din ce categorie face parte masa?
Răspuns: Masa unui corp sau a unei particule este una din cele 7 mărimi fizice fundamentale.
Masa grea (masa gravifică sau gravitațională) este o mărime fizică ce apare ca factor de proporționalitate în legea atracției universale a lui Newton. Masa grea este masa măsurată pe baza acțiunii câmpului gravitațional. Să presupunem că două corpuri punctiforme (puncte materiale) A și B se află la o distanță "rAB". Conform legii atracției universale, dacă masele gravifice (masele grele) ale celor două corpuri sunt "MA" și respectiv "MB", atunci ambele corpuri acționează reciproc unul asupra celuilalt cu o forță gravitațională "F" care scade proporțional cu patratul distanței dintre acestea.

Întrebare: Cum se poate masura masa grea?
Răspuns: Pe baza acțiunii câmpului gravitațional.
Chimia anorganică este o ramură a chimiei care studiază proprietățile elementelor chimice și a compușilor anorganici (toți compușii chimici formați din aceste elemente, cu excepția celor organici, care sunt subiectul chimiei organice). Interpretarea compușilor anorganici se face cel mai bine prin modele calitative ale mecanicii cuantice. Această ramură are aplicații extrem de diverse în industria chimică, prin studiul catalizatorilor, polimerilor, pigmenților, surfactanților, combustibililor, etc.

Întrebare: Cum se face interpretarea compusilor anorganici?
Răspuns: Se face cel mai bine prin modele calitative ale mecanicii cuantice.
În chimia anorganică sunt cunoscute mai multe tipuri de reacții chimice, printre care se numără reacțiile de descompunere, de combinare sau de dublu schimb. Cea din urmă, specifică compușilor anorganici, are loc când se interschimbă doi ioni componenți a două săruri diferite, fără să se modifice stările de oxidare. În reacțiile redox, unul dintre reactanți, numit agent oxidant, își micșorează numărul de oxidare, iar celălalt, numit agent reducător, își mărește numărul de oxidare, ceea ce produce un transfer de electroni.[3] Transferul de electroni poate avea loc și indirect, de exemplu în baterii, un concept-cheie în electrochimie.

Întrebare: Ce reactii chimice se intalnesc in chiia anorganica?
Răspuns: De descompunere, de combinare sau de dublu schimb.

Întrebare: In care cazuri poate avea loc transferul de electroni in mod indirect?
Răspuns: Transferul de electroni poate avea loc și indirect, de exemplu în baterii, un concept-cheie în electrochimie.
Deși unele specii anorganice pot fi obținute din surse naturale, majoritatea sunt sintetizate ușor în laborator sau în fabrici. Metodele de sinteză anorganică pot fi clasificare după volatilitatea sau solubilitatea reactanților componenți.[4] Compușii anorganici solubili pot fi preparați folosind metode din sinteza organică.

Întrebare: Cum are loc sinteza speciilor anorganice?
Răspuns: Deși unele specii anorganice pot fi obținute din surse naturale, majoritatea sunt sintetizate ușor în laborator sau în fabrici.

Întrebare: Cum pot fi clasificate metodele de sinteza anorganica?
Răspuns: Pot fi clasificare după volatilitatea sau solubilitatea reactanților componenți.