type: other

text:
Tadeusz Słobodzianek. MŪSŲ KLASĖ - Lietuvos nacionalinis dramos teatras
 3 val. 45 min. (dviejų dalių)
 Lietuvos nacionalinio dramos teatro spektaklį „Mūsų klasė“ kuria režisierė Yana Ross kartu su skirtingų kartų aktorių ir menininkų komanda. Tai nuoširdus ir sąžiningas kvietimas žiūrovams kalbėtis apie mūsų istorijos dibukus, pasitelkus asmeninius išgyvenimus, patirtis ir sąžinės balsą.
 Balandžio 06 (Pn), 18:30 Pirkti bilietą
 Balandžio 07 (Št), 18:30 Pirkti bilietą
 Gegužės 31 (Kt), 18:30 Pirkti bilietą
 Varšuva. Lenkų literatūra Europos kontekste Nacionaliniame teatre // Dorota Wyżyńska, „Wyborcza“, 2015-12-12
 Varšuva. Lenkų literatūra Europos kontekste Nacionaliniame teatre
 Dorota Wyżyńska, Gazeta „Wyborcza“ - Co Jest Grane online
 Šeštadienį ir sekmadienį, gruodžio 4 ir 5 dienomis, Nacionaliniame teatre matėme „Istorijos pabaigą“ pagal Gombrowicziaus „Istoriją“, režisuotą Christophe‘o Honore, o antradienį ir trečiadienį, gruodžio 8 ir 9 dienomis, Tadeuszo Słobodzianeko „Mūsų klasę“, režisuotą Yanos Ross Lietuvos nacionaliniame dramos teatre Vilniuje.
 Nuo Londono iki Vilniaus
 „Mūsų klasė“, už kurią Tadeuszas Słobodzianekas pelnė literatūrinį apdovanojimą Nike – neabejotinai viena iš dažniausiai statomų lenkų dramų užsienio teatruose. Nuo 2009 metų, kai Londone įvyko šio veikalo premjera, jis buvo statytas Toronte, Barselonoje, Budapešte, Romoje, Filadelfijoje, Vašingtone, Los Andžele, Čikagoje, Osle, Tokijuje, Tel Avive. Vilniuje spektaklio premjera įvyko prieš du metus. Spektaklį sukūrė Yana Ross – režisierė, kurios „Pageidavimų koncertą“ su Danuta Stenka matėme Varšuvos TR. Ji neslepia, kad Lietuvos kritikai jos „Mūsų klasę“ sumaišė su žeme. Rašė, kad negalima taip statyti spektaklių apie holokaustą, kad negalima su cirko ir karnavalo pagalba kalbėti apie tragediją. Kitaip spektaklį priėmė kitų šalių žiūrovai. Bet Yana Ross vis tiek sako: Lietuva – mano namai, bet mano spektaklių vieta – Europa.
 Gazeta Wyborcza - Co Jest Grane online / 2.12 03-12-2015
 Režisieriai, verti nacionalinės scenos // Jan Bończa-Szabłowski, „Rzeczpospolita“, 2015-12-10
 Režisieriai, verti nacionalinės scenos
 IV nacionalinių teatrų susitikimas Nacionaliniame teatre Varšuvoje
 Jan Bończa-Szabłowski, „Rzeczpospolita“, 2015-12-10
 Verta, kad Nacionalinis teatras, kviesdamas užsienio kūrėjų spektaklius, tuos kūrėjus taip pat kviestų statyti lenkų klasiką. Nepaisant to, kad Lenkijoje yra daug teatro festivalių, tačiau jau ketvirtą kartą surengto Nacionalinių teatrų susitikimo reikšmė ypatinga. Jis suteikia galimybę pasikeisti spektakliais, bendradarbiauti su nacionalinėmis Europos scenomis.
 Antradienį pasibaigusioje programoje buvo bent trys pavardės, tapusios Nacionalinio teatro afišos puošmenomis. [Kalbama apie Alvio Hermanio režisuotą „Platonovą“ (Burgtheater, Viena), Yanos Ross režisuotą Tadeuszo Słobodzianeko „Mūsų klasę“ (Lietuvos nacionalinis dramos teatras) ir Stefano Larssono pastatytą Henriko Ibseno „Rosmersholm“ (Karališkasis teatras, Stokholmas)]
 Vertėtų pasistengti, kad pas mus spektaklį pastatytų Yana Ross, kuri Susitikimuose parodė puikią Tadeuszo Słobodzianeko „Mūsų klasės“ inscenizaciją. Maskvoje gimusios režisierės gyvenimas ypač spalvingas. Gyveno Rygoje, išvyko į Sibirą, mokėsi Maskvos GITIS, paskiau išvažiavo į JAV, kur baigė kino režisūros studijas. Televizijos programos ir eksperimentiniai filmai ją išgarsino, tačiau nesuteikė pakankamo pasitenkinimo, kokį gaudavo iš teatro. Tad nusprendė studijuoti režisūrą Yale‘yje.
 Į Lietuvą ją pakvietė Oskaras Koršunovas. „Mūsų klasėje“ iš Vilniaus sužavėjo labai preciziškas darbas su aktoriais. Puikiai valdė masines scenas. Słobodzianeko dramą pastatė su užmoju, kaip universalią parabolę apie žmoguje tūnantį blogį, jo elgesį ekstremaliose situacijose, taip pat istorijos dvideidiškumą. Tai įtampą išlaikantis, sukrečiantis spektaklis.
 Rzeczpospolita online / 9.11 10-12-2015
 Mylima mūsų klase! // Tomasz Miłkowski, „Trybuna“, 2015-12-15
 Mylima mūsų klase!
 Tomasz Miłkowski, „Trybuna“, 2015-12-15
 Ar taip galima pasakoti apie Holokaustą? Ar tai ne šventvagystė? Ką vis dėlto slepia šis spektaklis?
 Tokie ir panašūs klausimai kilo po Tadeuszo Słobodzianeko „Mūsų klasės“ premjeros; spektaklį Lietuvos nacionaliniame dramos teatre režisavo Yana Ross. Lietuvos kritikai apjuodino spektaklį, kaltindami režisierę, kad trypia aukų atminimą, leidžia sau rengti cirką ten, kur turėtų būti rodoma elgiamasi rimtai ir pagarbiai. Tačiau kai į Vilnių pradėjo važinėti kritikai iš kitų Europos šalių, tame tarpe ir iš Lenkijos, kada pasirodė entuziastingos recenzijos ir kvietimai į tarptautinius festivalius, nuomonės pasikeitė. Galiausiai tas nenorimas, šokiruojantis spektaklis buvo apipiltas daugybe apdovanojimų, o pati režisierė, kuri nėra lietuvių kilmės, buvo apdovanota Auksiniu scenos kryžiumi. Į spektaklį pradėjo plūsti žiūrovai, pradėta kalbėti apie lietuvių teatro atgimimą – jis po daugelio laimėjimų netolimoje praeityje kurį laiką buvo užmigęs ant laurų.
 Kodėl kilo ši sumaištis? Beje, ne pirmą kartą, nes ir anksčiau Lenkijoje ir ne tik taip nutikdavo – šiame leidinyje rašiau, kaip prieštaringai buvo sutikta „Mūsų klasės“ premjera Stokholme, kur Teater Galeasen spektaklis taip pat tapo teatriniu hitu, laužančiu scenos tabu. Švedijoje apie Holokaustą, eugeniką, rasių politiką teatre nekalbėta. Arba kalbėta labai retai. Taip pat ir Lietuvoje. Yana Ross su Słobodzianeko dramos pagalba nutraukė nerašytus tylos įžadus. Užteko, kad lenkiškus eilėraštukus ir daineles pakeistų lietuviškomis ir tarybinėmis, kad vietos koloritas perkeltų veiksmą į Lietuvą.
 Tačiau tuo pat metu jauna režisierė parodė, kad apie praeitį galima kalbėti be patoso ir tragiškų figūrų. Kad nelemti istorijos puslapiai, kurie kartais nepaprastai skaudžiai laužo atskirų žmonių likimus, gali būti perteikti paprastai, kartais netgi prieinamai, su užsidegimu ir estradiniu įkarščiu. Į viena sujungė įvairias stilistikas, tuo pat metu išvengdama disonanso įspūdžio. Tai beveik stebuklas, bet spektaklis savo forma netrikdo. Iš pradžių scenos vaizdas stebina. Uždanga atskleista. Matome kažkokio kino teatro, kultūros namų, paskaitų auditorijos, bendruomenės patalpos interjerą, kuris mažiausiai primena mokyklos klasę. Virš suolų eilių ir čiužinių (kaip sporto salėje) kyla įkypai pasvirusios, beveik sugriuvusius lubos su skyle viduryje, o gal tik su nedidelio bažnytinės navos, gal sinagogos, kupolo stoglangiu. Netrukus paaiškės, kad šioje katalikiškų namų salėje po sovietinės armijos įsiveržimo pradės veikti kino teatras „Aurora“, kur bus galima pažiūrėti komediją „Pasaulis juokiasi“, o kartais netgi Eizenšteino ir Chaplino filmus. Šis nemalonus interjeras neturi aiškių ribų, erdvė atvira, ji nuolat keičiasi sceniniams įvykiams keičiant vienas kitą, tampa istorinių permainų liudininke – tos permainos parodys, kad dešimt klasės draugų atsidurs tarp istorijos malūno girnų. Kai kurie iš jų taps budeliais, kiti – aukomis, dar kiti – gelbėtojais ir išgelbėtaisiais.
 Tirštame Słobodzianeko pasakojime apstu kartėlio, žmonių likimai rodo istorijos užkulisius, didžiulę nelaimę, kuri tampa žmonių, besistengiančių tik gyventi ir išlikti, lemtimi. Tačiau kai kurie nori išgyventi bet kokia kaina.
 Pirmosios spektaklio dalies kulminacija yra miestelyje įvykdytos žudynės – suvaryti į svirną, kaimynai žydai gyvi sudeginami, paverčiami pelenais. Teatre jie įdaiktinami – tai dešimtys ir šimtai šaukštų, išberiamų iš metalinių kibirų. Jų čaižus girgždesys, o netrukus – rinkimas kelia siaubą.
 Varšuvoje spektaklis (2015 m. gruodžio 8 d.) baigėsi ovacijomis žiūrovams atsistojus, nepaisant nesklandumų su lenkiškais titrais, kurie – nedaug trūko – būtų niekais pavertę antrosios dalies atlikimą. Žiūrovai kantriai laukė, kol bus pašalinti nesklandumai, tačiau buvo verta. Tadeuszo Słobodzianeko „Mūsų klasė“, režisuota Yanos Ross, tarp daugiau nei 20 šios dramos pastatymų dėl savo išskirtinės kalbos užima ypatingą vietą. Joje menininkė jungia „lietuviškai mokyklai“ būdingą niūrumą, taip pat ir jos monumentalumą su individualiu įtaigumu ir vaizduote. Iš čia kyla šiame spektaklyje naudojami cirko, klounados elementai, pučiamųjų orkestras ir tos pasvirusios lubos su skyle viduryje, kurios tam tikru metu virs apvaizdos akimi. Tai netgi nesusiję su režisierės išradingumu – o jai netrūksta sprendimų ar naudojamų priemonių įtaigos, o su tuo, kad ji sugeba iš jų išgauti kilnias akimirkas, keliančias siaubą ir skatinančias mąstyti.
 Puikus vaidinimas, visiškai kitoks nei beveik minimalistinis spektaklis teatre na Woli arba „švietėjiškas“ Stokholmo spektaklis. Yana Ross įrodė, kad yra daug būdų kalbėti apie skaudžius ir rimtus dalykus, tokius kaip Holokausto patirtis.
 „Mylima mūsų klase“ – taip pradeda savo laišką Abramas Piekarzas, už Atlanto vadinamas Bakeriu, kuris tapo rabinu. Siunčia juos dešimtmečius, nors adresatų mažėja – jie nužudomi, sudeginami, nusižudo, arba miršta kančiose, kurias sukelia vėžys. Jam nepavyks nieko apsaugoti – jokio skausmo. Taip baigiasi visos istorijos. Ši – taip pat.
 Trybuna, Nr 246 / 11. 12, 15-12-2015
 http://www.e-teatr.pl/pl/artykuly/214366.html
 Kochana nasza klaso! // Tomasz Miłkowski, Dziennik Trybuna Nr. 246/11.12, 2015-12-15
 Kochana nasza klaso!
 Tomasz Miłkowski, Dziennik „Trybuna“ Nr. 246/11.12, 2015-12-15
 "Nasza klasa" Tadeusza Słobodzianka w reż. Yany Ross z Litewskiego Teatru Narodowego w Wilnie na IV Spotkaniu Teatrów Narodowych w Warszawie.
 Czy tak można opowiadać o Holocauście? Czy to nie świętokradztwo? Kto zresztą stoi za tym spektaklem?
 Pytania w takim duchu stawiano po premierze "Naszej klasy" Tadeusza Słobodzianka w reżyserii Yany Ross w Litewskim Teatrze Narodowym. Litewscy krytycy odsądzili spektakl od czci i wiary, zarzucając reżyserce, że bezcześci pamięć, pozwala sobie na uprawianie cyrku w miejscach, gdzie należy wykazać się powagą i czcią. Kiedy jednak zaczęli się zjeżdżać do Wilna krytycy z innych krajów europejskich, w tym i z Polski, kiedy pojawiały się entuzjastyczne recenzje i zaproszenia na międzynarodowe festiwale, nastąpił zwrot opinii. W rezultacie ten początkowo niechciany, szokujący spektakl został obsypany licznymi nagrodami, a i sama reżyserka, która nie jest urodzoną Litwinką, otrzymała Złoty Krzyż Sceny. Spektakl zaczął być oblegany przez publiczność, zaczęło się mówić o odrodzeniu litewskiego teatru, który po licznych sukcesach w nieodległej przeszłości jął osiadać na laurach.
 Na czym polegało to całe zamieszanie? Nie pierwsze przecież, bo i wcześniej miało miejsce w Polsce i nie tylko - na tych łamach pisałem o kontrowersjach, które wzbudziła sztokholmska premiera "Naszej klasy", gdzie spektakl Teater Galeasen także okazał się teatralnym przebojem, przełamującym sceniczne tabu. W Szwecji o Holocauście, eugenice, polityce rasowej w teatrze nie mówiono. Albo bardzo rzadko. To samo miało miejsce na Litwie. Yana Ross za pomocą dramatu Słobodzianka przełamywała niepisaną zmowę milczenia. Wystarczyło, że polskie wierszyki i piosenki zastąpiła litewskimi i radziecki, aby koloryt lokalny odsyłał akcje na Litwę.
 Ale jednocześnie młoda reżyserka pokazała, że można mówić o przeszłości bez uciekania się do patosu i figur tragicznych. Że paskudne stronice historii, które przełamują się czasem niezwykle boleśnie w losach poszczególnych ludzie, mogą być opowiedziane zwyczajnie, a nawet chwilami dowcipnie, ze swadą i estradowym zacięciem. Połączyła w jedno rozmaite stylistyki, jednocześnie unikając wrażenia dysonansu. Graniczy to niemal z cudem, a jednak spektakl nie budzi niepokoju swoją formą. Początkowo wygląd sceny zdumiewa. Kurtyna jest odsłonięta. Widzimy wnętrze jakiegoś kina, domu kultury, auli wykładowej, pomieszczenia wspólnego, które może w najmniejszym stopniu przypomina szkolną klasę. Nad rzędami ławek i materaców (jak w sali gimnastycznej) dominuje podwieszony pod kątem, niemal zrujnowany sufit z dziurą w środku, a może tylko świetlikiem niewielkiej kopułki kościelnej nawy, a może synagogi. Okaże się wkrótce bowiem, że w tej salce domu katolickiego po wkroczeniu armii radzieckiej rozpocznie działalność kino "Aurora", gdzie oglądać będzie można komedię "Świat się śmieje", a czasami nawet filmy Eisensteina i Chaplina. To nieprzyjemne wnętrze, bez wyraźnych granic, bo przestrzeń jest otwarta i w ciągu zdarzeń scenicznych nieustannie zmienia swój charakter, będzie świadkiem historycznych przemian, które sprawią, iż dziesięcioro przyjaciół z klasy dostanie się w tryby młyna historii. Niektórzy z nich staną się katami, inni ofiarami, jeszcze inni zbawcami i zbawionymi.
 Gęsta opowieść Słobodzianka goryczą jest podszyta, ludzkie losy ukazują podszewkę historii, ogromne spustoszenie, jakie staje udziałem ludzi, usiłujących tylko żyć i przetrwać. Niektórzy jednak chcą żyć za wszelką cenę.
 Kulminacją pierwszej części spektaklu jest mord dokonany w miasteczku - stłoczeni w stodole sąsiedzi-Żydzi zostaną żywcem spaleni, spopieleni. W teatrze zostaną uprzedmiotowieni - to będą dziesiątki i setki łyżek do zupy wysypanych z metalowych wiader. Ich zgrzytliwy chrzęst, a potem sprzątanie budzi przerażenie.
 Warszawski spektakl (8 grudnia 2015) zakończył się owacją na stojąco, mimo kłopotów z polskimi napisami, które - niewiele brakowało - udaremniłyby wykonanie drugiej części. Widzowie czekali cierpliwie na usunięcie usterek, ale opłacało się. Spektakl "Naszej klasy" Tadeusza Słobodzianka w reżyserii Yany Ross wśród ponad już 20 realizacji tego niezwykłego dramatu zajmuje bowiem miejsce szczególne za sprawą jej odrębnego języka. Wiąże w nim artystka charakterystyczną mroczność "szkoły litewskiej", także jej monumentalizm, z indywidualną wrażliwością i wyobraźnią. Stąd obecne w tym spektaklu elementy cyrku, błazenady, obecność orkiestry dętej i ten pochylony z dziurą pośrodku sufit, który w pewnym momencie okaże się okiem opatrzności. Tu nawet nie chodzi o pomysłowość reżyserki, której nie brakuje rozwiązań czy sugestywności stosowanych środków, ale o to, że posiadła umiejętność wydobywania z nich chwil wzniosłych, budzących zgrozę i skłaniających do refleksji.
 Świetne przedstawienie, zupełnie inne od niemal minimalistycznego spektaklu w teatrze na Woli czy "świetlicowego" spektaklu ze Sztokholmu. Yana Ross dowiodła, że istnieje wiele sposobów mówienia o sprawach bolesnych i tak poważnych, jak doświadczenie Holocaustu.
 "Kochana nasza klaso", tak rozpoczyna swoje listy Abram Piekarz, zwany za oceanem Bakerem, który wyuczył się na rabina. Śle je dziesiątkami lat, choć adresatów ubywa: giną zamordowani, spaleni, w samobójstwach albo w mękach, towarzyszących chorobie nowotworowej. Nic nie będzie im oszczędzone, żaden ból. Tak kończy się każda historia. Także i ta.
 „Mūsų klasės“ sėkmė Lenkijoje 2015 m. gruodžio 8-9 d. vykusiame STN festivalyje
 Lietuvos nacionalinio dramos teatro spektaklis „Mūsų klasė“, kurį 2013 metais režisavo Yana Ross, tik ką baigė gastroles Lenkijoje – gruodžio 8 ir 9 dienomis su dideliu pasisekimu buvo parodytas ketvirtajame Nacionalinių teatrų susitikime (Spotkanie Teatrów Narodowych) Nacionaliniame teatre Varšuvoje. Lenkų dramaturgo Tadeuszo Słobodzianeko pjesė „Mūsų klasė“ parašyta remiantis istoriniai faktais, nors adresuota šiuolaikiniam žmogui. Dramaturgui rūpėjo atskleisti tragedijos mechanizmą, veikiantį žmones, atsidūrusius tam tikroje vietoje tam tikru metu, susiklosčius istorinėms, psichologinėms ir religinėms aplinkybėms.
 Scena iš spektaklio „Mūsų klasė“. Nuotr. Mikko Waltari
 Pasaulyje išgarsėjęs draminis kūrinys, susilaukęs įvairiausių sceninių interpretacijų, tarp kurių ir Oskaro Koršunovo šį rudenį režisuotas spektaklis Nacionaliniame teatre Osle, daugiausia diskusijų susilaukė savo tėvynėje.
 Y. Ross spektaklį „Mūsų klasė“ dažnai atvyksta pažiūrėti kritikai, festivalių prodiuseriai iš įvairių pasaulio šalių. Tačiau režisierei ypač svarbus buvo susitikimas su Lenkijos žiūrovais. Pirmojoje recenzijoje, pasirodžiusi pagrindiniame Lenkijos dienraštyje „Rzeczpospolita“ (2015.12.09) iškart po pirmojo spektaklio pristatymo, teatro kritikas Jan Bończa-Szabłowskis išskyrė ne tik režisierės Yanos Ross darbą, bet ir Lietuvos nacionalinio dramos teatro aktorius. Straipsnyje, pavadintame „Režisieriai, verti nacionalinės scenos“, jis rašo: „Verta pakovoti, kad pas mus spektaklį pastatytų Yana Ross, kuri Susitikimuose parodė puikią Tadeuszo Słobodzianeko „Mūsų klasės“ inscenizaciją. Maskvoje gimusios režisierės gyvenimas ypač spalvingas. Gyveno Rygoje, išvyko į Sibirą, mokėsi Maskvos GITIS, o po to išvyko į JAV, kur baigė kino režisūros studijas. Televizijos programos ir eksperimentiniai filmai atnešė jai populiarumą, tačiau nesuteikė pakankamai pasitenkinimo, kokio kažkada suteikdavo teatras. Į Lietuvą ją pakvietė Oskaras Koršunovas. „Mūsų klasėje“ iš Vilniaus nustebino ypač preciziškas darbas jos su aktoriais. Puikiai valdė grupines scenas. Słobodzianeko dramą pastatė su užmoju kaip universalią alegoriją apie žmoguje tūnantį blogį, jo pasirodymą ekstremaliose situacijose, o taip pat istorijos dviveidiškumą. Sukurtas įtemptas, jaudinantis spektaklis.“
 Skylė danguje // Lukasz Drewniak, „Kultūros barai" 2014, Nr. 5
 Lukasz Drewniak, „Kultūros barai" 2014, Nr. 5
 „Katalikų namus perdarė į „Auroros" kino teatrą!" - iš šitų Tadeuszo Słobodzianeko pjesės „Mūsų klasė" žodžių, kuriuos su siaubu ištaria Heniekas, vėliau tapsiąs kunigu, atsirado vilnietiškojo Yanos Ross spektaklio tuo pačiu pavadinimu erdvės idėja. Tarytum kritęs, tačiau nematomais lynais sustabdytas, virš scenos pakibo puošnus klasikinis plafonas su apskrita ertme sklisti šviesai. Nukritęs sufitas suskaldė šventyklą, o drauge perskėlė perpus ir visą pasaulį. Dramos veiksmas vyksta bažnyčioje, gal net sugriautoje katedroje, į kurią suneštos kino teatro kėdės. Čia vyksta nesibaigiantis remontas, visur mėtosi čiužiniai, sustatytos kopėčios ir kibirai lietaus vandeniui rinkti. Scenos gilumoje į krūvą suverstos kėdės atrodo tarsi aukojimo laužas, parengtas padegti. Ross spektaklyje nėra nebaudžiamų asociacijų. Lietuviškosios „Mūsų klasės" veiksmas vyksta šventovėje, paverstoje simboliu.
 O juk praeitą sezoną Oskaras Koršunovas toje pačioje scenoje pastatė legendinę Justino Marcinkevičiaus dramą „Katedra", pasakojančią, kaip lietuviai, Pirmosios Respublikos laikams besibaigiant, statė šventovę - gyvenimo simbolį. Praradę laisvę, jie jau turėjo Arką. O vėliau kitame, su Koršunovo vizija polemizuojančiame „Bakchančių" spektaklyje Gintaras Varnas ironizavo, kad šiandieninė vilnietiškoji katedra jau nėra toji istorinė šventykla - iš jos liko tik milžiniškas prekybos centras, pavadintas „Akropoliu".
 Ross tą simbolį dar kartą sugrąžina. Bet ši vieta jau desakralizuota. Kalbant apie Słobodzianeko dramą, tai reiškia viena: „mūsų klasės" bendruomenė ėmė irti ne tada, kai prasidėjo karas, kai prasiveržė tiek tautiniai, tiek rasiniai prietarai. Pasaulis skilo pusiau ir žlugo kur kas anksčiau, o pjesės veikėjai tiesiog apsigyveno griuvėsiuose. Buvusi šventovė virsta kino sale, kurioje kinas nerodomas, nes teatriniu filmu tampa viskas, kas toje erdvėje dedasi. Personažai sėdi prisiekusiųjų salėje, stebi save praeityje ir ateityje, juokiasi, laido replikas, komentuoja. Net nepastebime, kaip įvyksta šventvagiška katedros degradacija - čia rengiami šokiai, vestuvės, čia atsiranda kalėjimai ir kankinimų kameros. Galiausiai šventykla tampa Jedvabno miestelio klojimu, kuriame sudeginami žydai. Ugnies sinagoga.
 Słobodzianeko pjesėje „mūsų klasės" likimus pasakoja tik dešimt veikėjų. O lietuvių spektaklyje į sceną išeina minia. Kino salėje susėda penki muzikantai iš kažkokio provincijos pučiamųjų orkestro, keturi aktoriai senjorai (jie atlieka vaidmenis tų herojų, kurie gyveno ilgiausiai), na ir, savaime aišku, dramaturgo aprašyti personažai. Ross demonstratyviai nepaiso šio kūrinio kameriškumo, jos nedomina intymus ir graudulingas pasakojimo tonas. Tai nebus kadišas - atminimo malda už mirusiuosius. Jokio scenografinio ir aktorinio minimalizmo, kurį numatė ir kuriam pirmenybę teikė autorius. Spektaklyje nuo pat pirmosios akimirkos dominuoja perteklius. Judesių, garsų, žodžių. Režisierė pasitelkia visą pastatyminę mašiną, pasaulyje siejamą su lietuvių teatru. Ji skaido atskiras scenas ir ištraukia iš jų bent po dvi naujas. Ieško tekste esminių įvaizdžių, kuriuos materializuoja scenoje, net jeigu jie yra tokie, kokių tiesiogiai rodyti negalima. Užuot konstatavusi, ji pasitelkia metaforas. Nuojautas keičia veiksmas, ritmą - rekvizitas. Kartais gali net pasirodyti, kad tai ne vienas, o dešimt skirtingomis konvencijomis pagrįstų spektaklių ta pačia tema. Tačiau kakofonijos grėsmė išnyksta, nes Ross išgauna neeilinę estetinę darną, remdamasi citatomis, nuorodomis, polemika, gerai perprastu lietuviškų spektaklių, sukurtų daugiau kaip prieš dešimtmetį, tonu ir atmosfera. Neatsitiktinai plastinis spektaklio apipavidalinimas patikėtas Marijui Jacovskiui, kuris yra pirmojo Eimunto Nekrošiaus scenografo, Rimo Tumino nuolatinio bendradarbio sūnus.
 Lietuviškoji „Mūsų klasė" sulaukė daugybės kaltinimų, esą taip kūniškai, triukšmingai, jaunatviškai, remiantis populiariąja kultūra pasakoti apie Holokaustą tiesiog negalima. Patoso atsisakymas įvertintas kaip pagarbos stygius. Pasakodami apie tai, kaip miestelio žydai buvo suvaryti į klojimą ir sudeginti, spektaklio kūrėjai naudoja triukus, tarytum atkeliavusius iš Fellinio filmų: katiliukai, balionai, triukšminga muzika. Budeliai ir suanglėjusius kūnus bendrame kape vokiečių paliepimu užkasanti minia užsimaukšlina raudonai nudažytas dujokaukes su asilo ausimis. Vien ši rekvizito detalė aprėpia ir graikišką kaukę, ir Goyos paveikslų, komiksų Maus, net serialo „Vaikščiojantys numirėliai" personažus. Sunaikintą visuomenę simbolizuoja Nekrošiaus teatrui būdingi objektai - iš skardinių kibirų išpilami šaukštai. Viena vertus, tai žydų pasigaminti daiktai, tarp kurių Rachelka/Marianka atpažįsta ir savo nuosavybę. Antra vertus, tai - nesuskaičiuojamų aukų kūnai, mindomi, išmėtomi ir vėl surenkami nebylūs objektai.
 Nusikaltimas, krikštynos, sužadėtuvės, vestuvių linksmybės ir pačioje dramoje sudaro organišką ritualinę visumą. Słobodzianekas ne šiaip sau nurodo, kad visa tai vyksta kone kasdien ir kasnakt. Tačiau Yanai Ross to negana. Ji eina dar toliau ir smogia dar stipriau - prieš žudynes ir po vestuvių vyksta seksualinė orgija. Visi poruojasi su visais - vėlės su gyvaisiais, aukos su žmogžudžiais. Nusikaltimas netenka grėsmingumo ir išskirtinumo aureolės, o juokas ir linksmos išdaigos, kurias scenoje krečia aktoriai, sumaišomos su oneirine simbolika, kai sapnas nebeskiriamas nuo tikrovės. Žiūrovai nepaliaujamai bombarduojami vienas kitą paneigiančiais ženklais. Režisierė visiškai atitrūksta nuo autoriaus intencijų - peržengusi pasakojimo konvencijas, ji neleidžia aktoriams vaidinti istorijos.
 Kokiame tad vyksme dalyvauja publika? Dramos epizodus vieną po kito papildo užrašai ant sienų, scenų pavadinimai, kontekstinė informacija, komentarai. Ross praplečia kai kurias personažų mintis, paaiškina jų reakciją ir motyvaciją, lyg rašytų pastabas paraštėse, negalėdama tylėti, kai scenoje vyksta tai, kas vyksta. Spektaklyje nuolatos skamba dainos, iš kurių kiekviena tampa užuomina apie kitą realybę, besikeičiančias epochas reprezentuoja vis nauja melodija: kai ateina eilė kalbėti Abraomui Piekarzui, - ji amerikietiška, kai miestelyje valdžią paima komunistai - sovietinė, vėliau liejasi lietuviškos estradinės, serialinės... Publika į šiuos muzikinius komentarus reaguoja šypsodamasi arba piktindamasi. Tokie sugretinimai šokiruoja lietuvių žiūrovus, pažadina jų širdyse kažką gero, bet kartu negero.
 Žiūrintiems šį spektaklį sunku susijaudinti, bet lygiai taip pat nelengva išlikti abejingiems ir išlaikyti distanciją. Ross ieško tokios teatrinės kalbos, kuri leistų papasakoti apie sunaikinimą, išvengiant sentimentalumo, kartėlio, užuojautos, melodramos, ašarų... Sukrėtimas čia nieko neduoda. Ir šaltakraujiškų struktūrų tragedijoje paieškos, regis, veda į aklavietę. Režisierė renkasi kitą strategiją. Jai patinka kolizijos, ji derina vieną su kitu nesutampančius elementus - faktus ir konvencijas, tekstą ir vaizdą. Čia tuo pat metu pademonstruojama ir simbolių kapituliacija, ir jų triumfas. Audra, griaunanti stereotipą, kad menas nepajėgus papasakoti apie pražūtį. Svarbu ne tai, kaip viskas bus nustatyta, išmąstyta ar apibrėžta, o tik tai, kam, kada ir kokiomis priemonėmis pasakota.
 Todėl keturi seni aktoriai, lig tol buvę statistai, besidairantys po šventovę, paverstą kino sale, kurioje rodomas filmas apie jų gyvenimą, pradeda patys pasakoti, kaip viskas buvo. Jaunieji atlikėjai drauge su kokia nors kostiumo detale (skarele ar švarkeliu) perleidžia jiems ir savo vaidmenis. Regėjimo kampas iš karto pasikeičia. Įvykių ir konvencijų sūkurys virsta revizija to, ką patyrėme ir ką prisimename. Pasirodo, istorija ir atmintis iš tikrųjų kažkokiu nesuvokiamu būdu skilo, pasikeitė. Senas matė visai kitką ir kitaip negu jaunas. Akcentuojamas patosas ir pyktis, rezignacijos kupinas tonas - nežinome, kodėl nutiko tai, kas nutiko. Marianka, Zocha, Heniekas ir Vladekas žino, kad ištiko tragedija, kad praeityje jie atliko kažkokį esminį gestą, nulėmusį jų būtį. Tačiau koks tas gestas buvo iš tikrųjų? Pirmojoje spektaklio dalyje jų pirmtakams, jauniems aktoriams, ir mums, žiūrovams, dar atrodė, kad žinome. O dabar viskas visai kitaip: mes jau nebedalyvaujame provokatyvioje, pagoniškoje fejerijoje, nes tai, ką regėjome, yra greta mūsų, už mūsų, nuošalėje - sutelkta tų senų žmonių kūnuose ir balsuose. Dabar visa tai priklauso tik jiems. Ir niekam daugiau.
 Abraomas Piekarzas, prieš karą išvykęs į Ameriką ir todėl likęs gyvas, scenoje užima ypatingą vietą. Nuo tam tikro momento jis visą laiką sėdi prie stalo, apkrauto instrumentais, buteliais, popiergaliais. Už jo nugaros stovi senas televizorius ir archajiškas radijo imtuvas. Būtent nuo jo stalo kitus personažus pasiekia laiškai, savotiškas Amerikos balsas - Amerikos, kuri visiškai nesigaudo, kas dedasi toje Europoje. Abraomas scenoje yra irdidžėjus, ir liudytojas, kartais net dramaturgas (jo vaidmenį atlieka vienas iš gabiausių jaunosios kartos aktorių Marius Repšys). Abraomas nesensta ir nemiršta. Ištisus dešimtmečius jis išlieka toks pats nekaltas, vaikiškas, naivus. Todėl darau prielaidą, kad Ross juo netiki. Abraomas nėra gyvas asmuo, jis - viso labo mitas, kuriuo nori tikėti jo klasės draugai ir draugės, personifikuotas ilgesys, viltis, kad galima pabėgti nuo lemties, atkurti išžudytą giminę, kad nukirstas gyvenimo medis vėl ataugs, išsikeros, apgaubs visas pasaulio šalis ir rases. Abraomas - kitaip tariant, patriarchas - rašo klasiokams iš rojaus ir iš kapo. Vos perskaitęs Słobodzianeko pjesę pajutau, kad kažkas su šiuo personažu yra ne taip, kad jam priskiriama kažkokia kaltė. Juk simboliniu lygmeniu būtent jo išvažiavimas sutrikdo pusiausvyrą, sugriauna klasės brolybę. Taip interpretuodama šį personažą, Ross parodo apgaulingą žmogžudystės neįtikimumą ir abejotiną išsigelbėjimo tikimybę. Spektaklio finale Repšys stovi scenos viduryje ir tyliu balsu kalba apie savo palikuonis, neįstengdamas sustoti, bandydamas užkalbėti mums, žiūrovams, dantį, meluoja, kuria savąjį mitą... Nutraukia tą monologą tik audringi plojimai.
 Yaną Ross prieš kokį dešimtmetį Niujorke atrado Oskaras Koršunovas, įkalbėjo atvažiuoti į Lietuvą ir imtis darbo OKT. Dar prieš tris sezonus, kai Vilniuje statė spektaklį „Chaosas", režisierė kalbėjo universalia, europietiška teatro kalba, tarytum būtų norėjusi lietuvių publikai pristatyti kitokias konvencijas. Dabar, jau perpratusi vietos teatrą, ji pastatė kone geriausią lietuvišką spektaklį nuo Koršunovo „Mirandos", o gal ir nuo Nekrošiaus Shakespeare'o trilogijos laikų. Jos rankose atgijo, reikšmėmis ir emocijomis ėmė trykšti lietuviškas režisūros stilius. O iš jo lyg nauja srovė išteka didelė, neišsemta, lietuvių teatro apleista tema.
 Juk iki „Mūsų klasės" Lietuvos teatre apie Holokaustą buvo kalbama tik Joshua Sobolo „Gete" (rež. Jonas Vaitkus) ir Grigorijaus Kanovičiaus „Nusišypsok mums, Viešpatie!" (rež. Rimas Tuminas). Būtent todėl Ross spektaklis sujudino tiek daug konservatyvių žiūrovų. Pasirodo, apie žydų ir lietuvių problemą Vilniuje gali kalbėti lenkišką pjesę pasitelkusi amerikietė, „kosmopolitų-rusų-žydų emigrantų duktė", kaip po premjeros ją imta vadinti interneto portaluose. Ross nekaltina lietuvių antisemitizmu ar žydų žudymu karo metais, nors visai nebando nuslėpti, kad spektaklį grindžia vietiniu kontekstu. „Mūsų klasės" veiksmas vyksta ne Lenkijoje, Jedvabno įvykiai šiame spektaklyje nelyginami nei su 1941 m. pogromais Kaune, nei su žudynėmis prie Vilniaus esančiuose Paneriuose. Ross žino, kad toks sugretinimas niekur nenuves. Tad kurgi tada slypi šio spektaklio „lietuviškumas"? Manyčiau, režisierei svarbu pavaizduoti tai, kas nepavaizduota. Teatras gali siekti skirtingų tikslų, bet pirmiausia jis suteikia galimybę parodyti tai, kas paslėpta, išstumta į pašalį, nutylėta. Spektaklyje juntamas režisierės priekaištas lietuvių teatro menininkams, kad kelti tam tikrų klausimų jie nedrįso, kad rezignavo ir pasitraukė iš tokio nepatogaus esamojo laiko. „Ar apie tai kalbėti nenorėjote, ponai? - kone visą laiką šaukiama „Mūsų klasėje". - Ieškojote tono, teksto, pritarimo? Kodėl tylėjote? Juk turite teatrinę kalbą, kurią šiuo tikslu galima panaudoti. Reikia tik pasitraukti nuo privačių istorijų ir teatrinės klasikos."
 Vienoje iš pirmųjų antrosios spektaklio dalies scenų, jau po skerdynių, vestuvių ir orgijų, Rachelė, perkrikštyta Marianka, įsikibusi balto veleno kariasi į puošnaus sufito centre esančią ertmę. Ir labai primena Mergelę Mariją, naktį kylančią į dangų garsiajame Chagallo paveiksle. Vis dėlto tai tėra metafora, minties apie savižudybę vizualizacija, paremta veikėjos monologu. Ross vaizduoja tai kaip sapną, aiškinantį, kad bet koks pabėgimas, pasitraukimas yra beprasmiškas. Nuo ko ji bėga? Nuo Vladeko? Nuo lemties? Nes ten, tame žydiškame danguje, jau irgi įsitaisęs budelis gojus (pro skylę danguje išlenda galva su raudonai nudažyta dujokauke ir asilo ausimis). Rachelė pakimba pusiaukelėje - žemėn grįžti nenori, kilti aukštyn negali, nes iš jos atėmė net ir dangų. O tada Ross sukuria neįprastą videoefektą, ant plafono rodydama tikslios jo kopijos projekciją. Vaizdas dengia objektą, tikrąją jo struktūrą maskuoja fantomas. Rachelė kybo ir nežino, ar ji dar gyva, ar sapnuoja, o gal jau mirė? Staiga scenos kadras suvirpa. Fantomas ir objektas akimirkai atitrūksta vienas nuo kito, apnuoginamas apgaulingos pasaulio išorės principas. Šiame virpėjime, klejonėje tarp sapno ir tikrovės, neatitinkančių vienas kito, įžvelgiu pirminę Yanos Ross spektaklio prielaidą, svarbiausią jo temą. Holokaustas yra objektas, o kiekvienos meno rūšies - teatro, kino, prozos - kalba tampa jo fantomu, mėginančiu jį persekioti ir uždengti. Didžiausias sunkumas - ieškoti jame įtrūkimų. Yana Ross jų rado.
 Sidabriniai šaukštai ir traumos vaizdavimas: radikalios priemonės // Bryce Lease, literaturairmenas.lt, 2014-02-21
 Bryce Lease, literaturairmenas.lt, 2014 02 21
 (...) Yana Ross, anksčiau dirbusi Berlyno Volksbühne ir Suomijos nacionaliniame teatre, į Lietuvos sceną atnešė įspūdingą ir naują režisūrinį požiūrį. Jos pastatyta „Mūsų klasė" skiriasi nuo šios pjesės pastarojo meto premjerų Lenkijoje ir Jungtinėje Karalystėje: režisierė naudoja gyvą muziką, tragikomišką toną, kunkuliuojančią estetiką ir ekspresionistinį apšvietimą. Cirko triukai pakeičia smurtą - taip sukuriamas brechtiškas atstumas tarp režisierės pasirinktos žaismingos formos ir atvirai tragiško turinio. Jaunesnieji Nacionalinio teatro trupės nariai vaidina tą spektaklio tekstą, kur veiksmas vyksta nacių okupuotoje bei pokarinėje, jau komunistinėje, Lenkijoje, o vyresnieji įkūnija ne tokią seną veikėjų praeitį - po 1989-ųjų. Toks sklandus jaunesnio ir vyresnio amžiaus aktorių bendradarbiavimas kuriant tuos pačius vaidmenis liudija didelį aktorių ansamblio talentą ir pasitikėjimą vienas kitu dirbant ypatingo intymumo atmosferoje. Nors kai kurie Lietuvos teatro kritikai kritikavo režisierę dėl netradicinio holokausto temos pateikimo, pats pjesės autorius būtent Ross režisūrinį darbą laiko geriausiu iš visų iki šiol buvusių „Mūsų klasės" pastatymų.
 Varšuvoje ir Londone statę „Mūsų klasę" režisieriai akcentavo bendraklasių prisiminimų, pereinančių iš liudijimų į išpažintis, kalbą, santūriai naudodami dekoracijas, butaforiją bei vaizdinius simbolius, o Ross sukūrė tikrą reginį, pribloškiantį garsais, šviesomis ir scenografija. Nors pjesės veiksmas vyksta Lenkijoje, režisierė siekė išryškinti Lietuvos poziciją šių istorinių debatų kontekste. Be atsilenkiančių sovietinio kino teatrų kėdžių eilių (toks kėdžių tipas Lietuvoje yra tarsi spektaklio ar filmo sėkmės metafora: jei nesigirdi jų girgždesio, vadinasi, auditorija ne nuobodžiauja, o atidžiai stebi vyksmą), pagrindinis scenografijos elementas - virš scenos pavojingai pakibusios lubos, nelyginant istorija, galinti bet kuriuo metu visu savo svoriu užgriūti ir sutraiškyti trapią vietos bendruomenę. Religinį ar transcendentinį lubų įspūdį sustiprina didelė skylė pačiame jų centre, kurią kai kurie recenzentai palygino su „Dievo akimi". Ross pastebi, kad šios lubos, tarsi istorijos griuvėsiai, įsikibę erdvių, kuriose nuolat kinta ideologijos: „Tai XX a. Lietuva." Ilgos pasvirusios sienos, įrėminančios scenos veiksmą, iš pradžių sudarančios glamžyto aksomo įspūdį, vėliau, peršviestos lempų, atrodo kaip pagamintos iš margo plastiko. Scenos paviršių nesaugumas ir nestabilumas harmoningai dera su Słobodzianeko nagrinėjama oficialiosios monumentaliosios istorijos tema. Kai spektaklio pradžioje „Mūsų klasės" mokiniai prisistato, scenos šone ant daikto, išvaizda primenančio klasės lentą, pasirodo kiekvieno iš jų gimimo ir mirties datos. Pjesės veiksmas vyksta chronologine tvarka, todėl režisierės sprendimas iš karto pranešti žiūrovams personažų mirties datas tik padidina dramos įtampą. Abraomas, vienintelis iš žydų tautybės mokinių, išgyveno holokaustą, nes spėjo emigruoti į Ameriką, liguistai fiksuodamas savo bendraklasių dialogus, scenoje kuria gyvą archyvą. Tačiau istorinio archyvo dokumentavimas skaitmeninėmis technologijomis Abraomui vis retušuojant, montuojant bei kitaip manipuliuojant vaizdo ir garso įrašais toliau destabilizuoja pretenzijas į objektyvumą. Nostalgija taip pat veikia atsiminimus: Abraomo laiškus iš Niujorko į Lenkiją lydi amerikietiško džiazo garsai - alegorija į žydų gyvenimo ritmą Jungtinėse Valstijose, kuris skaudžiai kontrastuoja su Lenkijos žydų tuo pat metu patiriamomis kančiomis.
 Słobodzianekas nuolat pabrėžia, kad jo pjesė nėra dokumentinė ir nepretenduoja į istorinį tikslumą. Naudodamas lenkų romantizmo dramos ir Tadeuszo Kantoro „Mirties teatro" archetipus, dramaturgas norėjo atskleisti kasdieniame gyvenime paslėptus ideologinius mechanizmus, sukuriančius kančios, žiaurumo ir keršto kontekstus. Yana Ross, teikianti privalumą blaiviam ir intelektualiam teatrui, mato aktorius kaip intelektualią jėgą, kurios tikslas nėra pasitelkti empatiją ir taip auditoriją įtikinti ar užliūliuoti. Atvirkščiai, aktoriaus vaidmuo - išjudinti žiūrovus, pažadinti juose mąstančius piliečius. Gausus teatrinių efektų naudojimas, ne vieno kritiko palaikytas vokiečių teatro įtaka režisierės kūrybai, buvo sąmoningas žingsnis, originali estetinė priemonė siekiant išvengti temos išbaigtumo.
 Vienas svarbiausių sceninių simbolių - sidabriniai šaukštai. Pradžioje simbolizavę žeminantį ir beprasmišką darbą, kurį žydai buvo priversti dirbti (šaukštais turėjo gramdyti miesto aikštę) - jie vėliau tapo pačių sudegintų žmonių personifikacija. Beriamų iš kibirų šaukštų garsas primena dūžtantį stiklą - aliuzija į Krištolinę naktį. Ypač ryški scena pačioje spektaklio pabaigoje, kurioje Henekas, dabar jau senas žmogus, degina laiškus ir nuotraukas mažame kibirėlyje, o paskui krenta ant scenoje pakreiktų šaukštų. Kai atsikelia, jo kūnas visas jais apkibęs - tai primena Tadeuszo Kantoro „Mirusios klasės" manekenus, prilipusius prie gyvų aktorių. Kaip ir Kantoras, Ross nevengia pasimėgauti smurtu ir žiaurumais. Smurtas perteikiamas per cirko triukus, o vatinis manekenas naudojamas kaip prievartaujamų ar mušamų kūnų dubleris. Tai tarsi simboliškai atskiria šiuos du kūnus (aktorių ir iškamšą) bei patį įvykį ir skausmingą jo prisiminimą. Aktorių, stebintį, kaip smurtą „vietoj jo" patiria manekenas, galima palyginti su prievartos aukų „išėjimu iš savo kūno", išlaikant nuostatą, kad ne pats prievartos aktas, o jo prisiminimas yra labiau traumuojantis.
 Vis dėlto svarbiausia ir pagrindinė Ross intervencija į tekstą buvo daržinės sudeginimo scena. Daugelyje šios pjesės pastatymų ji vaizduojama šventos tylos atmosferoje, su minimalia scenografija, sutelkiant visą dėmesį į aktoriaus balsą. Pasitelkdama cirko tematiką, Ross žydų varymą į daržinę vaizduoja kaip spalvingą ir energingą paradą, vykstantį skambant linksmai muzikai - vaiduokliško Kantoro „Mirusios klasės" parado paralelė. „Tvarkant" nužudytų žydų kūnus, išdalijamos chirurginės kaukės, o kai austrų kariškis priverčia lenkus ištuštinti kišenes ir atiduoti iš negyvų žydų išluptus auksinius dantis, per rankas paleidžiama kareiviška kepurė. Pastaroji scena labai primena aukų rinkimą per katalikiškas mišias. Nors vienas Lietuvos kritikas atkreipė dėmesį į turinio ir formos nederėjimą, toks žanrinis sprendimas labai tiksliai atspindi teatro neįgalumą vaizduoti holokaustą.
 Nors dalis žiūrovų turbūt laukė, Yanos Ross žodžiais, „bendrai priimto trafaretinio paminklo holokausto aukoms", spektaklyje Šoa nevaizduotas kaip istoriškai išskirtinis, jis pastatomas šalia kitų skausmingų pastarojo šimtmečio įvykių, tokių, kaip dabar Sirijoje vykstantis pilietinis karas arba Jugoslavijos karai praėjusio amžiaus paskutiniame dešimtmetyje. Po lietuviškosios premjeros buvo surengta vieša diskusija „Menas ir holokaustas", kurioje dalyvavo pjesės autorius, režisierė bei vokiečių ir lietuvių teatro kritikai. Jos metu įsiplieskė gana aršūs debatai apie istorines traumas ir jų vaizdavimo mene krizę. Iš salės nuskambėjo priekaištas dėl žydų repatriacijos į Izraelį vaizdavimo spektaklyje, skambant garsiajai dainai „Čiunga čianga" iš sovietinio animacinio filmuko, kurioje Afrikos vaikai liaupsina turtingą ir nerūpestingą gyvenimą naujoje šalyje. Pažymėtina, kad per premjerą nemaža dalis auditorijos plojo grojant šiai pažįstamai melodijai nostalgiškai šypsodamiesi. Nors žiūrovas pasiskundė, kad žydų lyginimas su beždžionėmis yra antisemitiškas, Ross pastebėjo, kad animaciniame filme jis supainiojo afrikiečių vaikus su gyvūnais ir taip pats atskleidė savo latentinį rasizmą. Toks susipainiojimas geriau nei bet kas kitas atskleidžia niekur nedingusį antisemitizmo ir ksenofobijos paveldą, apie kurį kalbama spektaklyje.
 Revizor (revizoronline.hu)
 Mūsų klasė: tarp tylėjimo ir liudijimo // Rasa Vasinauskaitė, „Lietuvos teatras“ (lteatras.lt)
 Mūsų klasė: tarp tylėjimo ir liudijimo
 Rasa Vasinauskaitė, „Lietuvos teatras“ (lteatras.lt)
 Savo knygoje „Aušvico liekanos. Archyvas ir liudijimas“ (1998) Giorgio Agambenas kalba apie Katastrofos, kaip neįmanomos apsakyti ir įsivaizduoti patirties, sampratą. Pasitelkdamas Primo Levi, daugelio kitų Aušvico liudininkų prisiminimus, teoretikas aktualizuoja liudijimo poreikį. Liudyti nepaprastai sunku – pats liudytojas išgyvena gėdą dėl to, kad liko gyvas, o vietoj jo mirė kiti. Dauguma liudininkų siekia ištrinti praeitį, atsikratyti jos, nes išlikusieji, išsigelbėjusieji vienokiu ar kitokiu būdu peržengė „moralines normas“ – kam nors nepadėjo, su kuo nors nepasidalijo, ko nors išsižadėjo, kentė pažeminimą ir nužmoginimą. Anot Levi, išlikusieji sugebėjo prisitaikyti, jiems pasisekė. Agambenas kalba apie tokį liudijimą, kai liudininkas netenka savo autoriteto, jis nei baudžia, nei atleidžia, nes liudija už tuos ir vietoj tų, kurie paliudyti negali. Per tokį liudijimą, kai neįsivaizduojama virsta įsivaizduojamo sąlyga, Katastrofa liaujasi būti bežadė.
 Lenkų dramaturgas, režisierius, kritikas Tadeuszas Słobodzianekas pjesę „Mūsų klasė“ pradėjo rašyti 2007 metais. Po metų pirmą kartą pristatyta Lenkijos žiūrovams, iki šiol pjesė apkeliavo nemažai šalių ir teatrų. Veiksmo centre – 1941 m. Lenkijos miestelio Jedvabno tragedija, paženklinusi bendraklasių likimus: išskyrusi į skirtingas barikadų puses, įrėžusi neužgydomas žaizdas, išblaškiusi po pasaulį. Per 14 pamokų-pasakojimų bendraklasiams žydams ir lenkams virstant nesutaikomais priešais atsiveria ne tik Katastrofos tema – sudeginama 1600 žydų, bet ir šalies, vienos ir kitos tautos, įsuktos į neįveikiamą istorinį mechanizmą, drama. Słobodzianekas išskleidžia savo herojų gyvenimus per laiką – nuo J. Pilsudskio mirties 1935 m. iki 2003-ųjų, nuo valdžių ir ideologijų, kurios kiekvieną išbando ir kiekvienam randa vietą tikrų ir dirbtinių vertybių skalėje, kaitos iki paskutinės valandos, kai visus pasiekia jei ne atpildas, tai išsilaisvinimas iš patirtos praeities. Rašydamas „Mūsų klasę“, dramaturgas turbūt galvojo ne vien apie Jedvabno tragedijos įamžinimą. Jam svarbi buvo Lenkijos bei lenkų laikysena okupacijų, karo ir pokario metais, kolaboravimo ir genocido „genas“, Katalikų bažnyčiosvieta ir vaidmuo istorinėse ir žmonių likimų peripetijose – tai yra ta netiesos ar dvigubos tiesos „skraistė“, kuri dešimtmečius dengė ir iki šiol tebedengia istorijai ar tautai gėdingus faktus. Neatsitiktinai tiesa pjesėje nėra graži; nepadailintas tekstas, žiaurios ir prieštaringos situacijos, juolab poelgiai, apie kuriuos be jokios graužaties pasakoja veikėjai, priartina „Mūsų klasę“ prie publicistinio, o ne meniškai raiškaus kūrinio. Įsivaizduoti pjesę scenoje nėra paprasta, o jos atvirumas skirtingoms interpretacijoms gali paskatinti skirtingus tiek veikėjų, tiek jų istorijų vertinimus.
 Lietuvos nacionalinio dramos teatro scenoje „Mūsų klasė“ atsirado kaip dar vienas teatro bandymas aktualizuoti šiandienei visuomenei svarbias temas. Neabejoju, kad ir spektaklis buvo laukiamas, siejant su juo pagaliau ir teatro kalba artikuliuotą genocido problematiką. Kiek anksčiau, 2011 m., prie jos prisilietė Kauno kamerinis teatras Stanislovo Rubinovo statyta „Diena ir naktimi“ pagal Daivos Čepauskaitės pjesę „Duobė“. Kad šis spektaklis negalėjo neatsirasti, patvirtina dabar jau šviesios atminties paties Rubinovo atsiminimų knyga „Miške ir scenoje“ (2013). Atrodo, dar visai neseniai, spalį, susitikime su skaitytojais Vilniuje režisierius be jokios patetikos, su šypsena kalbėjo, kad užrašyti prisiminimai padėjo„išeiti iš miško“. Nes tik dabar, po daugybės metų, tapo laisvas nuo vidinio cenzoriaus. Knygos dalį „Miške“ Rubinovas rašė ne todėl, kad norėjo papasakoti apie su mama besislapsčiusio ir stebuklingai žydų naikinimą išgyvenusio berniuko kančias, o todėl, kad nedavė ramybės vyta iš atminties praeitis, dvigubos tapatybės jausmas, nors pats po visko, kas nutiko, norėjęs gyventi pilnavertį gyvenimą, buvęs kaip visi... „Mūsų klasėje“ irgi yra epizodų, kai patirtis ir žinojimas tampa ne vertybe, o kitoniškumo ir atstūmimo ženklu; kai Pasaulio tautų teisuolio vardas ir medalis nesuteikia džiaugsmo ar pasididžiavimo; kai didžioji Atmintis (paminklai ir pagerbimai) iškraipo ir užgožia „mažąją“ – kiekvieno savą ir anaiptol neherojišką. Apie tai kalba 10 pjesės veikėjų, kurių nebėra tarp gyvųjų, ir retrospekcija bei laiko atstumas leidžia išvengti sentimentų – pasakojimai ir prisipažinimai taip pat įgyja savotiško lengvumo, paprastumo. Tiesa, vienas bruožas išskiria „Mūsų klasę“ iš kitų pjesių, sukurtų panašia tema, – veikėjai pasakoja apie vienos ar kitos situacijos akivaizdoje vykdytus nusikaltimus, išgyventus jausmus, ir siaubas gimsta ne iš jų elgesio žiaurumo, o iš moralės trapumo ir žmogaus bejėgystės prieš nužmoginimo inerciją suvokimo.
 Po „Mūsų klasės“ premjeros dramos teatras surengė spektaklio aptarimą, susitikimą su dramaturgu, net diskusiją apie Katastrofos vaizdavimo problemiškumą. Tokie klausimai kyla kiekvieną kartą, kai istorija ar faktai įgyja fikcijos (meno) pavidalą. Nes fikcijos, o kartu su ja ir simbolizacijos aspektas – vaizduotę žadinančio meninio pasakojimo forma, priverčia išgyventi nepatirtos tikrovės faktus kaip savus. Apie tai yra kalbėjęs Jeanas-Lucas Godard’as, sveikinęs Claude’ą Lanzmanną už jo „Shoah“ kaip vienintelį galimą būdą priartėti prie to, kas nepavaizduojama, tačiau kartu taikliai įvardijęs dokumentikos ir fikcijos skirtumą: dokumentika – tai, kas nutinka kitam, fikcija – kas nutinka man. Turbūt todėl, nepaisant garsiosios Theodoro Adorno frazės, kad po Aušvico poezija nebeįmanoma („rašyti poeziją po Aušvico yra barbariška“), ji tebekuriama, o Katastrofos tema menui yra vienas iš kalbos apie žmoniškumą šaltinių. Europos Tarybos išleistoje studijoje „Shoah ekrane. Nusikaltimas prieš žmoniškumą ir reprezentacija“ (2004) Anne-Marie Baron pateikia skirtingų žanrų (nuo dokumentinių iki komedijų) filmų, sukurtų Europoje ir Amerikoje Holokausto tema nuo 1940 m., katalogą. Kadangi katalogas parengtas edukaciniais tikslais, filmus siūloma rodyti mokyklose, autorė kiekvieną jų apžvelgia iš istorinės-dokumentinės, meninės-estetinės ir pedagoginės pozicijų. Ir konstatuoja, kad nereikia baimintis Shoa „banalizavimo“ meninės išmonės priemonėmis, nes pats didžiausias nusikaltimas jo atžvilgiu būtų tyla – Holokaustas šiandien nebėra vien istorinė tiesa, o moderniųjų laikų siaubo simbolis, toks jis ir turi išlikti kolektyvinėje atmintyje.
 „Mūsų klasę“ LNDT režisavo Yana Ross, kietos rankos statytoja, sukūrusi šiame teatre ne vieną spektaklį. Labiausiai įsiminęs ir geriausiai pavykęs – jos debiutinis Lietuvoje darbas pagal Elfriede’s Jelinek „Bembilendą“ (2007). Rusų kilmės, JAV studijavusi režisūrą, įgijusi televizijos reporterės patirties, Ross Jelinek tekstui suteikė agresyvaus karnavališkumo formą, kuri itin tiko demaskuojant televizinį karinių intervencijų (karo Irake) melagingumą, ryškinant kontrastą tarp tikros ir netikros siaubo patirties. Viename interviu režisierė prasitarė buvusi lemtingą rugsėjo 11-ąją Niujorke ir savo akimis mačiusi virstant pirmąjį Prekybos dvynių bokštą. Neabejoju, kad ši patirtis turėjo įtakos „Bembilendo“, o ypač „Mūsų klasės“ sceninei interpretacijai – iš pažiūros nevienareikšmei, sutelktai į ekstremalių situacijų vaizdavimą teatrinėmis priemonėmis, tačiau kartu prabylančiai ne apie kančią, o tuos moralinių, etinių normų pažeidimus, kurie ištinka kiekvieną, sukaustytą mirtinos baimės.
 Puikiai suprasdami „Mūsų klasės“ temą (lietuviškame kontekste ji ne mažiau jautri nei lenkiškame), spektaklio kūrėjai pasirinko gerokai sudėtingesnį, nei siūlo pjesė, jos inscenizavimo kelią. Tai yra pabandė paversti tekstą tokia teatrine materija (fikcija), kuri nenusižengtų meninei tiesai. Manyčiau, meninė tiesa „Mūsų klasėje“ yra svarbiausia, nes per kiekvieno veikėjo, įsukto į istorinės mėsmalės mechanizmą, liniją skatina galvoti apie daugybę kitų jedvabnų, kai užtenka vieno neatsargaus degtuko brūkštelėjimo įsiplieksti prie katastrofiškų pasekmių vedančiai priešpriešai. Spektaklyje vaikiškos nuoskaudos ir nekaltos išdavystės netrunka virsti akmenimis į žydų krautuvėlės langus, kino teatro katalikų namuose atidarymas – parsidavėlių neapykanta, pastangos išgelbėti suimtą tėvą – draugų skundimu ir kolaboravimu, tardymai dėl pogrindinės veiklos – keršto troškimu, žudymu ir prievartavimu. Buvusi kaip kumštis klasė skyla į atskirus pasaulius, tačiau nusikaltimai ne tik paženklina tolesnį veikėjų gyvenimą, bet ir susaisto bendromis paslaptimis.
 Per visą spektaklį režisierė nepaleidžia šios nusikaltimo ir paslapties gijos, kuri net ir išviešinta mūsų, žiūrovų, akivaizdoje kuria įtampą tarp tikros ir nutylėtos tiesos. Spektaklis primena ir savotišką teismą, ir tyrimą, ir veikėjų saviegzekuciją, kai iš atminties pakraščių tenka krapštyti ištrintus prisiminimus. Kūrėjai nė vieno neteisia, neskirsto į budelius ir aukas, kaltuosius ir nekaltuosius – pats jų at(si)vėrimo aktas kitų akivaizdoje tampa varomąja spektaklio jėga, užpildo trūkstamas tiek veikėjų gyvenimo, tiek istorijos grandis.
 Marijaus Jacovskio scenovaizdis – gal sinagogos, gal kino teatro ar klubo erdvė, įcentruota didžiule pakibusia, tarsi smingančia žemyn lubų plokšte, Zane’o Pihlstromo kostiumai – visų vienodos mokyklinės uniformos, pilki sijonėliai ir kelnės, baltos bliuzelės ir marškiniai, nenurodantys į jokį konkretų istorinį laiką, juolab etninę priklausomybę, Antano Jasenkos muzika – jo žodžiais tariant, pasinėrusi į istoriškumą, bet kartu besisukanti vienoje orbitoje, tik sustiprina nenukertamais ryšiais tarpusavyje ir su istorija susaistytos žmonių būties įspūdį. Pirmoje spektaklio dalyje šie ryšiai taip smarkiai sumezgami, kad antroje, veiksmui šuoliuojant per epochas ir šalis, ne tik nenutrūksta, o nuolat pasiveja – vienus kaip atgaila, kitus – kaip prakeikimas, dar kitus – kaip sielos ar sąžinės vėžys. Bendra praeitis visus paženklina ir nė vieno nepalieka gyvo. Spektaklį įrėmina iškalbinga mizanscena – scenos dešinėje sėdintys veikėjai pradžioje atsistodami tarsi paliudija ir pagerbia realiai egzistavusius savo prototipus, o pabaigoje – ir tuos, kurie pratęsė jų giminę, atėjo į šį pasaulį po jų. Tačiau tarp tų, kurie buvo ir kurie atėjo, skirtumas yra – tai Abraomas vardija savo palikuonis, vaikus ir vaikaičius, tarsi jiems būtų skirta užimti Jedvabno kluone sudegintų žydų vietą, išsaugoti jų atminimą. Taip – per iš kartos į kartą būtiną perduoti žinią – režisierė prisiliečia prie Holokausto, ir to užtenka, kad į spektakliovyksmą žiūrėtume kitomis akimis.
 Žinoma, meninė „Mūsų klasės“ tiesa dar kitokia. Spektaklio erdvė – ir sąlygiška, ir konkreti, skirta ir pasakojimui, ir vaidybai. Dar iki premjeros režisierė kalbėjo, kad aktoriai nesistengs suvaidinti nepatirtų išgyvenimų, nemeluos nei sau, nei žiūrovams. Ir jie nemeluoja. Spektaklis įgyja čia ir dabar (at)kuriamų pasakojimų formą – pasakojimo ir vaidybos variacijos tai sutapatina, tai išskiria aktorius ir veikėjus; atsiradusi distancija įskelia dramatiškumo ir ironijos, teatrinės žaismės blyksnių. Scenos kairėje esantis „darbinis“ stalas nuolat keičia savo paskirtį ir funkciją – prie jo spektaklio garsus išgauna Marius Repšys (čia ir jo vaidinamo Abraomo, 1938 m. pasiekusio Niujorką ir tapusio Abramu Bakeriu, vieta, iš kur jis siunčia savo bendraklasiams laiškus), prie jo tariasi ir lėbauja pogrindinės „Baltojo erelio“ grupelės nariai Rysekas, Henekas, Vladekas ir Zigmuntas, iš čia savo pamokslus sako Henekas, kino teatro „Aurora“ veiklą pradeda ir Leniną cituoja Jokūbas Kacas, Majakovskio eiles skaito Menachemas. Režisierė anaiptol nesakralizuoja šios vietos, kurioje atsiduria ir pirmosios aukos. Tik spektakliui vykstant supranti šios vietos ir sakymų, sustiprintų mikrofonu, kartojamais garsais ir žodžiais, reikšmę – visa fiksuojama kaip trūkčiojančios ir besisukančios galvoje mintys, plyšaujantys ausyse garsai, ir visa yra eksponuojama, akcentuojama, pateikiama ne tik žiūrovų, o ir dešinėje, ant sulenkiamų, iš senųjų sovietinių kino teatrų ar kultūros namų atkeliavusių kėdžių sėdinčių tokių pat liudininkų vertinimui.
 Situacijų eksponavimas ir apsikeitimai vaidmenimis suteikia spektakliui intensyvumo, įvykių punktyrai leidžia žvelgti į pasakojimus iš skirtingų laiko perspektyvų. Tačiau tų bendramokslių, kurių vardus aktoriai ištaria spektaklio pradžioje ir kurių gimimo ir mirties datas pamatome vaizdo projekcijoje, niekas nepakeis. Miglės Polikevičiūtės (Tomos Vaškevičiūtės) Dora, Rimantės Valiukaitės (Monikos Bičiūnaitės) Zocha, Monikos Vaičiulytės Rachelka-Mariana, Daumanto Ciunio Jokūbas Kacas, Dainiaus Jankausko Rysekas, Tado Gryn Menachemas, Ramūno Cicėno Zigmuntas, Pauliaus Tamolės Henekas, Algirdo Gradausko (Tomo Žaibaus) Vladekas – tai gyvieji tarp mirusiųjų, kuriems leista brūkšnį tarp gimimo ir mirties datų paversti tikrove. Iš pradžių visai jauni, nė nenumanantys apie laukiančius košmarus, ir kartu tokie jauni, kad pultų į juos stačia galva. Dauguma tokie ir išlieka – vieni „sustabdyti“ pačioje jaunystėje, kiti – subrandinti ir sukietinę širdį; jų pasakojimai – mūsų, žiūrovų, reakcijų patikrinimas, priėmimas ar atmetimas to, ką norime ar nenorime žinoti ir matyti. Antra vertus, būtent aktoriai, įkaitindami pasakojimus scenine temperatūra, suteikdami jiems emocinio tikroviškumo ir subjektyvumo, paverčia spektaklio įvykius ne abstrakčios, o individualios vaidinamų veikėjų biografijos potėpiais. Štai bendraklasiai šoka ir kvailioja, suriša kaip įsimylėjėlius Ryseką ir Dorą, Menachemas pavagia Ryseko laiškelį ir garsiai perskaito: „Širdis šitoji žino, kad myliu tą merginą“. Ir gerokai vėliau, kai Rysekas neišpasakytai žiauriai išprievartaus Dorą, ji išrėks: „Jaučiau malonumą!“ Nes Rysekas jau bus tardytas, jau tirtės iš neapykantos žydams ir bus nužudęs Jokūbą Kacą, manydamas, kad tai jis, sveikinęs rusų atėjimą, yra išdavikas. O Dora jau bus susilaukusi vaikelio su Menachemu, kuris slapstosi, nes vienintelis matė, kaip Rysekas, Zigmuntas, Vladekas ir Henekas, bendraklasių vadinti „keturiais muškietininkais“, negyvai suspardė Kacą. Šiurpi prievartavimo scena tėra viena iš kitų, kuriosepratrūksta susitvenkusios emocijos ir keršto ar teisingumo troškimas – emocijos tirštėja, motyvuodamos bendraklasių poelgius, ir verčia vieną nusikaltimą slėpti kitu. Tačiau aktoriai nevaidina nesuvaidinamo – drastiškas, tragiškas scenas ir patyrimus, kai nebelieka skirties tarp žmogaus ir daikto, gyvybės ir mirties, režisierė išplėtoja iki apibendrintų meninių vaizdinių, ir būtent jie veikia kaip šiurpaus sapno, groteskiškos ir absurdiškos (ne)tikrovės intarpai. Žmogaus protas, jo moralė ir tikėjimas neleidžia tokios tikrovės suvokti tiesiogiai – kasdienei kalbai ji paprasčiausiai neprieinama. Ir tik teatras, vaizduojantis neatvaizduojama ir įkūnijantis neįkūnijama, suteikia pavidalą tam, prieš ką kalba nutyla. Neatsitiktinai vaizdiniai stiprėja, priartindami ir prie įsišėlusio dibuko pajautos – tos paslaptingos piktosios kaltės jausmo dvasios ar nerimstančios „nuogos sielos“, kuri negali patekti į aną pasaulį. Tuomet tarsi sujuda ir sutvinksi pasvirusios lubos, menančios nekaltų aukų nekaltą procesiją – nieko nenutuokiantys vaikai, marionetės su balionais rankose, maršo ritmu suvaryti į juos prarysiančias liepsnas; ima judėti, žvangėti šaukštai, kuriais žydai gramdė grindinį ir kurie kaip apsėdimas, sąžinės priekaištas kimba prie budelių. Galima vardyti daugybędetalių, atsiradusių spektaklyje bandant perteikti tai, ką galima apsakyti ir ko neįmanoma. Pirmosios spektaklio dalies kulminacija virsta Rachelės ir Vladeko vestuvės – dar vienas košmariškas epizodas, kur prie vaišių stalo lėbauja Rachelę išgelbėję bendraklasiai, jaunavedžiams dovanodami nužudytų žydų žvakides, padėklus, cukrines, staltieses. Tarp nužudytųjų – ką tik pasiųsti amžinybėn draugai Jokūbas ir Dora. Vestuvių fotografijoje – gyvieji ir mirusieji. Vėliau prie jų prisijungs Vladeko nušautas Rysekas – už tai, kad norėjo įduoti Rachelę. Vaizdiniai tai inspiruoja pasakojimus, tai juos pratęsia – kitaip sakant, materializuoja tai, kas gali vykti tik vaizduotėje, kas išnyra iš slopintos (pa)sąmonės ir kas sulieja atsiminimus ir tikrovę į vieną aitrų gniužulą.
 Spektaklis tarsi skyla į dvi dalis – iki Katastrofos ir po jos. Būtent po jos intensyvioji gyvenimo ir išgyvenimo patirtis įsukama į nenumaldomą laiko ir istorijos ratą. Epochų kaita, režisierės ir kompozitoriaus prisodrinta atpažįstamų melodijų, atveria ne tik neužgyjančias keršto ar atpildo žaizdas, bet ir veikia kaip savotiškas užmaršties mechanizmas. Vis dėlto dibukas nenurimsta, ir režisierė išbaigia veikėjų likimus, kad ir kur jie atsidurtų. Teisingumo savais metodais ėmęsis Menachemas nusižudo, nes žūsta jo sūnus; tą pačią dieną, kai buvo nužudytas Kacas, tik po trisdešimties metų, žūsta Zigmunto sūnus, o po kelerių metų užgęsta ir pats Zigmuntas. Tapusius priešais, vienas kitam keršijusius, atsidūrusius skirtinguose pasaulio kraštuose, abu ištinka toks pat nepakeliamas praradimas. Su Zigmunto ir Menachemo mirtimi išsenka abiejų gyvenimus įprasminęs antagonizmas, išsenka ir spektaklį kaitinęs konfliktas, tarsi šie du veikėjai į nebūtį būtų nusinešę svarbiausius įkalčius. Netrukus jaunus aktorius pakeičia vyresni: Gediminas Girdvainis (kunigas Henekas), Valerijus Jevsejevas (Vladekas), Aldona Janušauskaitė (Rachelė), Vaiva Mainelytė (Zocha) – paskutinieji, kurie Jedvabno tiesą ir bendraklasių paslaptis saugojo ilgiausiai.
 Kas yra tiesa ir kodėl galima ja manipuliuoti? Kodėl tiesa taip ilgai slepiama? Ar tiesa gali išlaisvinti nuo praeities? Ar kerštas, atpildas, teisingumas gali nuraminti atmintį, išpirkti kaltę? Šie klausimai netiesiogiai kyla per visą spektaklį. Bendraklasių likimai – pretekstas kalbėti ne vien apie košmariškas patirtis ir nežmoniškumą, bet ir apie tylėjimą, ne tik apie mirtį, bet ir apie gyvenimą. Režisierė „dirba“ priartinimo ir nutolinimo būdu – įsivaizduojami veikėjai įgyja žmogiškos pilnatvės ir konkretumo, o įvykiai – universalumo. Taip spektaklis išvengia patoso – nevirsta paminklu Jedvabne sudegintiems žydams, kuriuos į kluoną suvarė artimiausi draugai ir kaimynai. Greičiau čia analizuojama žmogaus prigimtis ir tokios aplinkybės, kurios sugriauna pačius tvirčiausius jo moralės, tikėjimo pamatus. Spektaklyje šios aplinkybės tapatinamos su istoriniais ir politiniais posūkiais, su viena ar kita ideologija, kuri paverčia jį ne tik aklu tikėjimo, bet ir naikinimo ar keršto įrankiu, išgyvenimo instinkto auka. Išgyvenimo akivaizdoje moralinis pasirinkimas gali būti tik individualus ir subjektyvus, bet nuo atsakomybės vis tiek neišlaisvina. Šiuo požiūriu atsakingi tampa ne tik budeliai, bet ir aukos, Giorgio Agambeno žodžiais tariant, išgyvenusios tam, kad liudytų.
 Būtent vyriausieji aktoriai spektaklyje primena savotišką „bežadę kartą“, kuri išmoko taikytis ir prisitaikyti arba susitaikė su netiesa dėl šventos ramybės, nes nė vienas nebuvo skaidrus pasirinkimo akimirką. Atrodo, kad aštriausios spektaklio strėlės skrieja į Girdvainio kunigą Heneką – į jo parodomuosius pamokslus, aistrą pinigams ir gerokai ramų gyvenimą apkartinusias niekšybes, darytas jau „ramiaisiais laikais“, vadovaujant parapijai, arba – į jo dvigubą moralę, skelbiamą Bažnyčios vardu. Bet ir Mainelytės Zocha, atvažiavusi iš Amerikos aplankyti bendraklasių ir tėvų kapų, apdalijusi draugus doleriais ir tuoj grįžusi atgal, į savo pensionatą, ir Janušauskaitės Mariana, vienintelį malonumą radusi televizijos kanaluose ir laidose apie žvėrelius, ir Jevsejevo Vladekas, galbūt taip ir neišsiblaivęs iki mirties, palaidotas kapų pakraštyje, sukelia keistą jausmą. Matydamas džiugesį ir šypsenas jų veide, imi galvoti, kad laisvė nuo praeities sugrąžino juos į vaikystę, atminties amputacija suteikė dvasios stiprybės. Paklausta, koks vardas turėtų būti iškaltas ant antkapio, Rachelė nedvejodama atsako, kad Marianos – taip bendraklasių pakrikštyta ji ištekėjo už Vladeko, su tokiu vardu išsigelbėjo ir neliudijo prieš vyrą net tada, kai turėjo tokią galimybę. Girdint Marianos ar Zochos pasakojimus apie pagaliau ramią senatvę, gali manyti, kad praeities ištrynimas joms taip pat buvo gyvenimo ir išgyvenimo sąlyga.
 Vienintelis Abraomas per visą spektaklį lieka toks pat – tai kontroliuodamas spektaklio eigą, tai laiškais įsiterpdamas į bendraklasių pasakojimus, tai juos fotografuodamas ar kalbėdamas su Heneku „Skype’ą“, jis lieka jaunas ir laisvas nuo ištikusios tragedijos. Laisvas tiek, kad, kitaip nei jo bendraklasiai, neprarastų tikėjimo. Spektaklyje jis neatvyksta į gimtąjį Jedvabną, nesusitinka su Vladeku. Užtat „nusiperka“ savo tiesą apie žudynes – žydus į kluoną vedęs rabinas buvo kartu su savo tautiečiais ir laimino ne tik aukas, bet ir budelius. Abraomo vardas suteikia jo figūrai gerokai platesnes konotacijas, tačiau spektaklio kūrėjai jo neidealizuoja ir nedramatizuoja – iš pradžių buvęs dvasine bendraklasių atrama, pabaigoje jis tampa savo tikėjimo ir Didžiosios istorijos manipuliacijų auka. Tik prieš mirtį, paskutiniame savo laiške, Abraomas pasirašo tikruoju vardu – „Piekarz“.
 Po spektaklio pasirodžiusiose recenzijose būtent vaizdinių ir režisūrinių priemonių perteklius buvo įvardytas kaip jo trūkumas. Žinoma, galima sakyti, kad „vaizdavimo“ šėlsmas nesuteikia atokvėpio prasmių ar reikšmių percepcijai, cirko ir klounados, kino ir kabaretinio teatro elementai disonuoja su artikuliuojama mintimi, ką jau kalbėti apie (kritikų?) norą išvyti iš šiandienio teatro bet kokį teatriškumą, paversti jį „dokumentika“. Yana Ross elgiasi priešingai, nes šįkart melagingesnė būtų dokumentinė „tiesa“ ir (svetimos) tragiškosios patirties ar kolektyvinės kaltės kanonizavimas, grįstas vien temos aktualumu. „Mūsų klasė“ režisierei yra teatrinės reprezentacijos objektas, o artimų žmonių santykiai bei jų likimai, žmogaus išlikimas žmogumi, – atspirties taškas, kalbant apie atmintį, sąžinę ir atsakomybę. Kitaip tariant, pats spektaklis tampa liudijimu, skirtu ne mirusiesiems, o gyviesiems – tik žinojimas, kad tai vyko, tik gebėjimas pažvelgti tiesai į akis, o ne atgaila ar nuosprendis gali apsaugoti nuo atminties ištrynimo. Nes norint suvokti ir įvertinti bendros istorijos naštą būtina prisiminti, o norint pri(si)minti būtina liudyti.
 Priartinant prie mūsų patirties. Kaip menas padeda suvokti Holokaustą? // Meda Petrikaitė, „7 meno dienos“, 2013-11-01
 Priartinant prie mūsų patirties. Kaip menas padeda suvokti Holokaustą?
 Meda Petrikaitė, „7 meno dienos“, 2013-11-01
 M. Zingeris. Mūsų tėvų šauni klasė ir kruvinas XX a. cirkas // Markas Zingeris, Delfi.lt, 2013-10-03
 M. Zingeris. Mūsų tėvų šauni klasė ir kruvinas XX a. cirkas
 Markas Zingeris, Delfi.lt, 2013-10-03
 „Mūsų klasė“. Mikko Waltari nuotrauka
 Galvodamas apie „Mūsų klasę“ – varšuviečio pjesę, režisierės Yanos Ross pristatomą Vilniaus scenoje – prisiminiau elementarią tiesą. Tai, kad meno pašaukimas, pasitelkus jau šiek tiek kandimis atsiduodančią leksiką, tai ne vien tik vilioti publiką neįdegusiomis kinožvaigždžių vietomis arba action movie krauju, pigesniu už išspaustą pomidorą, bet ir, paprasčiausia, skelbti žmonėms tai, kas svarbu, tai, ko neįmanoma nutylėti.
 Lenkijoje „Nasza klasa“, pasak jos autoriaus T. Slobodzianeko, jau buvo parodyta šimtą kartų. Ji vaidinama ir Londone. Jos kelias užsienyje tik įsibegėja. Vokietijoje, kaip pasakojo vokiečių teatro kritikas Thomas Irmeras pjesės žiūrovams, susirinkusiems į aptarimą Nacionaliniame akademiniame dramos teatre, krapštoma galvas, ar ją apskritai statyti. Nujaučiu, beje, kad viena iš vokiečius trikdančių priežąsčių yra šios pjesės personažas Menachemas, iš keršto nacių bestiališkiems parankiniams, prievartavusiems, plėšusiems ir galabijusiems jo gimines ir tautiečius pokariu tampantis tardytoju, o po to, susivokęs, kad juo naudojamąsi, pabėgantis iš Lenkijos į Izraelį (kur jis laimės nesusiranda ir galų gale nusižudo).
 Budriai Vokietijos viešajai nuomonei, ko gero, atrodo, kad pavojinga rodyti žydą tardytoją, tai, kas gali būti suvokiama kaip nacistiniai „judeobolševizmo“ stereotipai, įkelti, gink Dieve, į vokišką sceną. Antra vertus, ir personažas izraeliečio pareigūno, neišduodančio tardytojo Menachemo pokomunistinei Lenkijai, taip pat kai kam gali dvelktelti gebelsiniais „žydų sąmokslo“ stereotipais.
 Betgi čia meniškai pavaizduoti žmonės, prosze pana, o ne vaikštančios schemos!
 Tadeušas Slobodzianekas, didžiulis vyriškis šnekantis droviu balsu, turi gyvą velnią literatūrinio talento. Perskaičiau „Mūsų klasę“ dar praėjusią vasarą ir man liko įspūdis, kad ši liesa knygelė – dramaturgijos šedevras. Autorius rado tikslią ir elegantišką formą ir elementariai paprastą sudėtingų praeities mazgų išrišimą; čia pasakojimas epinis, tačiau personažai lyg ir išsipažįsta, ir konstantuoja tai, ko jau negalės pakeisti, nes visa tai – likimas, nes jie visi jau seniai pasimirę. Ir, svarbiausia, nieks autoriaus negalėtų apkaltinti, kad jis dailina, pasigailėjęs XXI amžiaus žiūrovų, tą mūsų bendrą suknistą praeitį.
 Lenkijoje, pasakė Tadeuszas Slobodzianekas, parodžius pjesę užvirė tikras pragaras. Bet ne dėl Menachemo personažo ar Izraelio pavaizdavimo. Daugiau dėl to, kad pjesėje kone dokumentaliai parodyta tai, kas įvyko II pasaulinio karo metais Rytų Lenkijos kone idiliškame miestelyje su kinoteatru ir malūnu, švelniu pavadinimu Jedwabne (liet. šilkas). Valdžiai pasikeitus kaimynai-katalikai sudegino gyvus kluone virš tūkstančio savo kaimynų žydų, kūdikių ir jų motinų ir senelių. Prieš gerą dešimtį metų pasirodžiusi lenkų istoriko ir sociologo J. T. Grosso, dėstančio Princetono universitete, knyga „Kaimynai“ atskleidė, kad tai buvo pačių lenkų darbelis, įvykdytas uoliai ir atsidėjus. Ir tai pats skaudžiausias visos kaimyninės nacijos atsiminimų mazgas, kurio ligi šiol neišeina nei perkirsti, nei išpainioti – vieni tai vadina karo metų socialine patologija, kiti mato tokioje antisemitinėje barbarybėje Lenkijai būdingus reiškinius.
 Yana Ross pastatė „Mūsų klasę“ ir Vilniaus Nacionaliniame Akademiniame. Vaidinimas kelia aibę klausimų – pirmiausiai istorijai ir kiekvieno sau pačiam, o jau tik vėliau režisierei ar dramaturgui. Ir, beje, visus klausimus būtų galima suvesti į vieną – amžiną – klausimą: ar eiliniam žmogui pakanka jėgų pažvelgti į akis tiesai, kuri, ko gero, baisesnė už Hamleto kalbinamą kaukolę.
 Markas Zingeris. Šarūno Mažeikos nuotrauka
 „Mūsų klasėje“ kalba vėlės-XX amžiaus aukos, tačiau jos pačios juk ir kūrė tą pragarišką epochą gatvėje, aikštėje, namie savo niekšybėmis ir tamsiais instinktais, kai vienas smurtinis režimas keitė kitą. Kaip jie raitosi scenoje, prieš kitus ir prieš save patys, kaip jiems sunku tai pripažinti!
 Kaip mums tai sunku pripažinti – juk ši pjesė apie mus. Įvykiai to laikotarpio Rytų Lenkijoje ir Lietuvoje kone tapatūs. Ir Atgimimo laikotarpio problematika, tarkim, žudynių vietų žymėjimas – ta pati. Ar ir Lietuvoje dėl „Mūsų klasės“ užvirs „tikras pragaras“? Vargu bau. Inteligento barzdelės tradicinis paslėpimas palto apykaklėje ir plačiųjų masių abejingumas viskam, kas yra mandriau susukta už kermošiaus riestainį – toks yra daugumos požiūris. Plačiųjų masių laisvalaikio poreikius Lietuvoje tradiciškai tenkina lozunginė proletkultinė agitacija, čia vadinama politika, „kašė“ ir ašaringas kičas.
 Kodėl pasiunta dėl šitos pjesės nacionalistai, marširuojantys beskanduojant „Lenkija lenkams“?
 Manau, dėl to, kad jų pasaulėvaizdis yra paprastas kaip avižinė košė. Ir dėl to, kad žmogus ir jo realus, individualus likimas jiems – pernelyg sudėtinga medžiaga.
 Štai, mokėsi vaikai vienoje klasėje. Šoko, dainavo, mušėsi, meldėsi, šventė. Pradiniai kilmės, kultūros, religijų skirtumai jų netrikdė, tegu retsykiais susikeiks, tegu būna, kad viens kitam kartais vožtelės į marmūzę.
 Ir užima Rytų Lenkiją valdžios, kurios juos ima šokdint pagal savo muziką. Klasiokams Menachemui ir Jokūbui Kacui iš pradžių lyg ir tinka raudonųjų valdžia su jos iliuzijomis, juos, be kita to, gelbstinti nuo katalikiško antisemitizmo. Bet netrukus užgriūva naciai. Ogi dabar jau Rysekas ir Zygmuntas šokdina Jokūbą ir Menachemą bei kitus žydų kilmės bendraklasius, kad ir niekuo dėtus prie didžiosios politikos, valdančios likimus. Laimingiausias ir, tuo pačiu, naiviausias iš klasės draugų yra Abraomas, prieškariu emigravęs į JAV ir iš ten rašantis ilgėliausius laiškus klasiokams žydams ir lenkams, kurių vieni, laipsniškai, degraduoja į bestiališkus genocidinius žudikus, o kiti, išlikę gyvi, į nuožmiausius keršytojus, dar kiti tampa žydų gelbėtojais ir tos visos apokalipsės stebėtojais. Bet ir besislapstydamas už tvoros gali būti išprievartautas.
 Beprasmiška yra pasakoti epinį vaidinimą, apimantį kiekvieno iš personažų gyvenimą iki karsto lentos.
 Lenkiu galvą prieš giluminių refleksijų kelią, kurį nuėjo autorius prieš sukurdamas pjesę, turinčią galingo empatijos potencialo. Bet ji nesirastų ir be istorinio fakto – apokaliptinės dramos Jedwabnėje – išjudinusios lenkų protus ir širdis. Diskusija dėl to, kas čia kaltas, daug metų siaubė šalies žiniasklaidą.
 Akivaizdu, kad lietuvių režisierei nekilo jokių abejonių, kad visa ši kaltės, atsakomybės, klerikalinės veidmainystės, antisemitinių stereotipų ir dviejų smurtinių režimų sąlygotų likimų problema yra tapati ir tam, kas įvyko Lietuvoje. Man dėl to jokių abejonių taip pat nekilo. Esu ką-ne-ką girdėjęs apie tokius dalykus. Buvo gyvai sudegintų, buvo gyvai užkastų, bet gadynės esmė slypi ne tiek kraupiose nusikaltimo detalėse – tegu jos ir suformavo Holokaustą išgyvenusių pasaulėvaizdį – kiek tam tikrose „stebėtojų“ t.y. pilkosios daugumos, elgesio ir santykių su ujamais žydais plonybėse.
 Štai vaizdelis iš 1941 m. rudens Kauno gatvių. Tai iš mano motinos, Kauno IV valstybinės gimnazijos abiturientės pasakojimų. Realus „pašnekesys“, pasakojamas šeimoje vis taip pat, ne mažiau kaip keturiasdešimt metų, įvykęs tarp jos, varomos iš Kauno geto su darbo brigada plauti langų vokiečių špitolėje, ir sutikto bendraklasio, greta žingsniuojančio šaligatviu.
 „Mūsų klasė“ remiasi tikrais liudijimais, tai tegu šis liudijimas bus kaip pjesė. Jos
 Dalyviai: KLASIOKAS, POLICININKAS, GIMNAZISTĖ PAULINA.
 Bendraklasis: Ei, Paola!
 Paulina, velkanti kojas grindiniu, linkteli, nes šūktelėjusi „sveikas“, ko gero, gautų buože per galvą.
 Bendraklasis: Šiandien „Laisvėje“ rodo „Arabijos šeichą“. Matei?
 Polina papurto galvą.
 Bendraklasis, apsisuka ir eina šalia kolonos: Ei! Su Greta Garbo! Juk tau patikdavo Greta Garbo!
 Polina linkteli.
 Policininkas, smūgiuodamas buože KLASIOKUI petin: Kurva tu! Bus tau prie žydės kombinuot.
 Šis, aiktelėjęs ir stvėręsis už peties, atsišlieja į Kauno Laisvės alėjos liepą. Kolona gyvų dvasių, drausminama policininkų šūksmų, nutolsta. Įprastiniai gatvės garsai: praūžiantis automobilis, arklių klapsėjimas, balandžių burkavimas, praeivių šnekos.
 Ar KLASIOKAS nematė, kokioje padėtyje atsidūrė jo buvę bendraklasiai? Ar apsimetė, kad nemato? O gal norėjo ir pasityčiot? Kas, beje, žino, kur nūnai jo kapas? Lietuvoje, Amerikoje, Vokietijoje? O po tuo kapu – jo sąžinės paslaptis.
 Štai tokius ir panašius antkapius, pirmiausia ne stebėtojų, o žudikų bando nukelti dramaturgas Tadeuszas Slobodzianekas ir lietuvių režisierė Yana Ross. Ir išsikviečia prieškario klasės vėles, pasakojančias apie tai, ką matė, girdėjo, patyrė beaistriu balsu.
 Yra čia dalykų pavykusių, kaip įkypos kambario lubos virš sujauktų gyvenimų (scenografas Marius Jacovskis), kaip, mano manymu, kvotimo su kankinimais scenos, pasinaudojant cirko elementais, kaip aktoriaus Tado Gryno parinkimas Menachemo vaidmeniui ir, apskritai, pjesės „castingas“; taip pat lenkų emigrantų svaja apie JAV šokant stepą ar čarlstoną (kompozitorius Antanas Jasenka) arba vaizdinis pokalbis Skypaku šiais laikais tarp Lenkijos ir JAV; yra ir – mano skoniui – ne itin vykusių, kaip kad muzikinio triukšmas pirmoje dalyje, arba angliškoji-amerikietiškoji tartis (V. Mainelytės-Zochos humoristinį „dollars“ efektą sustiprintų ryškus amerikietiškas tarimas); yra prieštaringų kaip daina Čingo čanga ir multfilmo apie egzotišką salą projekcijos, komentuojant emigranto į Izraelį situaciją. Tačiau viena, mano manymu, aišku: „Mūsų klasė“, tai gairė lietuviškąjame diskurse apie moralinę atsakomybę už Holokaustą arba sovietinį totalitarizmą, ir jų nepagydomą įspaudą mūsų sieloms, apie vadinamuosius žydų -lietuvių santykius.
 Apskritai žiūrint, „Mūsų klasė“ nėra vien tik individualus jos autoriaus, Varšuvos Dramos teatro direktoriaus T. Slobodzianeko nuopelnas. Jos empatinis impulsas atėjo iš lenkų ir Vakarų Europos išpažintinio meno ir viešo Lenkijos diskurso, subrandinusio šiems dalykams visuomeninę mintį. T. Slobodzianekas sėmėsi iš šaltinių, kurie yra viršindividualūs. Šis kūrinys, tai juk ir visas gilus, išsamus, įnirtingas, nuodugnus kelias kurį Lenkijoje nuėjo vieša diskusija žydų-lenkų santykių temomis, prasidėjusi dar II p. karo metų lenkiškoje pogrindžio spaudoje ( Gen. Sikorskio kreipimasis į Rytų Lenkijos gyventojus 1941 m. birželį, S. Kossak 1942 m. "Protestas“ ir pan.) o naujaisiais laikais, sverdėjant Geležinei uždangai ir bręstant išsivadavimo jėgoms, straipsniai šia tema katalikiškąjame (betgi liberaliame!) savaitraštyje Tygodnik Powszechny, leistame Krokuvoje.
 Paminėtinas, beje, ir Česlovo Milošo eilėraštis „Karuselė“. Tai ir prancūzų dokumentinis serialas „Šoa“, ir garsūs Holivudo filmai – Špielbergo „Šindlerio sąrašas“ ir R. Polonskio „Pianistas“. Visi šie kūrėjai buvo paveikti įvykių Lenkijoje. Ko gero, varšuvietis dramaturgas turėjo ir artimų draugų tarp nukentėjusių Lenkijos žydų – kitaip negalėtų taip imti širdin šių istorijų. Ir kaip tik čia, manau, glūdi priežastis, dėl ko negausūs šiuolaikiniai lietuviški veikalai apie visų mūsų bendrą istoriją, S. Parulskio knyga „Tamsa ir partneriai“ ir D. Čepauskaitės pjesė „Diena ir naktis“ (rež. S. Rubinovas) tiek giliai nesiekia.
 Įsiklausykit ir įsižiūrėkit istorikai ir švietėjai, žurnalistai ir politikai – paprasčiausias, ponai, dalykas. Dvidešimtajame amžiuje, kaip ir visados anksčiau šioje griešnoje žemėje, gyveno žmonės, o ne schemos. Pasižiūrėkite vaidinimą „Mūsų klasė“, pasikrapštykite galvas, pasiklausinėkite savo senučių ar senelių apie jų klases, susiraskite seną Lietuvos žydą ir išgurkšnokit su juo po bokalą alaus.
 O jau tuomet sėskitės prie kompiuterio, stokitės prie klasės lentos ir prie mikrofonų.
 Žvaigždės recenzija. G. Padegimas: spektaklis „Mūsų klasė“ turėtų išprovokuoti aštrią diskusiją // Edita Maželytė, Delfi.lt, 2013-09-21
 Žvaigždės recenzija. G. Padegimas: spektaklis „Mūsų klasė“ turėtų išprovokuoti aštrią diskusiją
 Edita Maželytė, Delfi.lt, 2013-09-21
 Nacionalinis dramos teatras naują sezoną pradėjo Yanos Ross režisuotu spektakliu „Mūsų klasė“. Pagal lenkų dramaturgo Tadeuszo Slobodzianeko parašytą pjesę pastatytame spektaklyje paliečiamos itin skaudžios XX amžiaus sovietų ir vokiečių okupacijos, holokausto temos. Istorija paremta tikrais įvykiais, kai viename Lenkijos kaimelyje žydus kluone sudegino jų kaimynai ir buvę bendraklasiai.
 Vienas pirmųjų premjerinį Nacionalinio dramos teatro darbą „Mūsų klasė“ pamatė ir režisierius Gytis Padegimas. DELFI apie spektaklį kalbintas teatro kūrėjas prisipažino, jog spektaklis jam paliko didelį įspūdį.
 Režisierius gyrė vienų teigiamai, kitų skeptiškai vertintą režisierės sprendimą apie tragediją prabilti per tragikomedijos prizmę.
 „Mes jau esame pripratę prie to lietuviško tragizmo ir toks žvilgsnis į tragediją yra tikrai įdomus“, - pastebi G. Padegimas.
 Režisieriaus nuomone, šis spektaklis yra didelis ir svarbus darbas, turėsiantis ne tik didelę kultūrinę, bet ir visuomeninę, socialinę reikšmę.
 „Man šis spektaklis paliko teigiamą įspūdį. 3.45 val. trukmės spektaklis tikrai neprailgo. Pažiūrėsiu jį dar kartą. Norisi į jį dar labiau įsigilinti. Mūsų visuomenei tai labai reikalingas spektaklis. Šalia visų pramoginių darbų reikia tokių socialiai įkrautų spektaklių tiek dvasine, tiek politine prasme, - neabejoja G. Padegimas. - Džiaugiuosi, kad Nacionalinis dramos teatras tęsia visuomeniškai svarbių ir svarių spektaklių tradiciją. „Mūsų klasė“ turėtų išprovokuoti aštrią diskusiją, nes holokausto, budelio ir aukos tema yra pakankamai gili ir svari, tačiau pas mus dar pakankamai nenagrinėta. Diskusijose priartėsime ir prie istorinės teisybės, savivokos, kas gi įvyko, o tai mums padės eiti toliau į priekį.“
 Tiesa, G. Padegimas prisipažino, jog jam norėtųsi, kad spektaklio scenų gausa neužgožtų pačių aktorius ir siužeto linijų.
 „Labai džiugu buvo matyti puikiai pažįstamas aktores Vaivą Mainelytę, Aldoną Janušauskaitę, kurių buvimas scenoje ir kiekvienas ištartas žodis yra aukso vertės. Džiugu matyti ir gabius jaunosios kartos aktorius. Tačiau norėtųsi, kad jaunimas dar paieškotų savos kalbos ir technikos, kurią turi A. Janušauskaitė. Net kai ji prabyla scenos gilumoje, tu vis tiek aiškiai girdi kiekvieną jos žodį, jauti kiekvieną judesį. Savo buvimu ji prikausto dėmesį ir tai dažnai atstoja bufonadinį, butaforinį blaškymąsi, kuris neretai išblaško žiūrovų dėmesį“, - pastebi režisierius.
 Režisierės sprendimas į viską pasižiūrėti per tragikomedijos žanrą yra sveikintinas. Spektaklyje atrasta daug gražių atradimų, kaip antai metaforos su sidabriniais šaukštais, simbolizuojančiais žydų kūnus.
 „Tik bufonadiniais momentais gal kartais per daug užsižaidžiama. Antroje dalyje veiksmas vietomis darosi šiek tiek chaotiškas, nekontroliuojamas. Norėtųsi, kad tai neužgožtų pagrindinių aktorinių veiksmo linijų. Tačiau manau, kad mizanscenų gausa laikui bėgant aprims ir viskas organiškai susidėlios į savo vietas. Kai išsiveržia kunkuliuojantis vandens srautas, viskas išeina iš krantų, visa nusinešama su savimi. Bet po to viskas vėl sueina į krantus, sugrįžta į savo vagą ir stabilizuojasi“, - masto G. Padegimas.
 Spektaklyje „Mūsų klasė“ pagrindinius vaidmenis sukūrė Vaiva Mainelytė, Aldona Janušauskaitė, Gediminas Girdvainis, Valerijus Jevsejevas, Toma Vaškevičiūtė, Monik Vaičiulytė, Marius Repšys, Daumantas Ciunis, Tadas Gryn, Ramūnas Cicėnas, Tomas Žaibus, Paulius Tamolė.
 „Holocaust Superstar“? // Konstantinas Borkovskis, „Menų faktūra“, 2013-09-23
 Konstantinas Borkovskis, „Menų faktūra“, 2013-09-23
 Lietuvių teatro Olimpo vyrai susispaudė ir padarė vietos Y.Ross // Rūta Oginskaitė, „Lietuvos rytas“, 2014-04-01
 Lietuvių teatro Olimpo vyrai susispaudė ir padarė vietos Y.Ross
 Rūta Oginskaitė, „Lietuvos rytas“, 2014-04-01
 Praėjusią savaitę Auksinį scenos kryžių pelniusi režisierė Yana Ross interviu „Lietuvos rytui“ teigė, kad po septynerių metų darbo jaučiasi priimta į nedidelę Lietuvos teatro bendruomenę.
 Į apdovanojimų teikimo vakarą Panevėžyje Y.Ross vyko su savo spektaklio „Mūsų klasė“ kūrybine grupe – Lietuvos nacionalinio dramos teatro aktoriais.
 „Mūsų klasės“ kūrėjai buvo „masiškai nominuoti“, kaip iš šventinės tribūnos pareiškė spektaklyje vaidinantis Paulius Tamolė.
 Su Yana buvo ir aktorius Algirdas Gradauskas, kuriam režisierė, papuošta Auksiniu scenos kryžiumi, nuo scenos dėkojo už tai, kad jis vaidina jos vyrą, dėl kurio ji, amerikietė, pasirinkusi ne tik Lietuvos teatrą, bet ir Lietuvą.
 Stebėdama apdovanojimų ceremoniją 40 metų Y.Ross įsiminė, kaip aktorius Tomas Rinkūnas pasakė, kad pernai pelnytas Auksinis scenos kryžius nepakeitė jo gyvenimo, tik „pasaldino tą akimirką“.
 „O man tas apdovanojimas pakeis gyvenimą, – įsitikinusi Y.Ross. – Pajutau, kad labai maža Lietuvos teatro bendruomenė pagaliau mane priėmė po septynerių metų darbo čia. Lietuvių teatro Olimpo vyrai gražiai susispaudė ir padarė vietos man, moteriai užsienietei.
 Juk iki šiol tik vyrai režisieriai pelnydavo svarbiausios kategorijos Auksinį scenos kryžių. Suskaičiavau, kad esu pirmoji moteris režisierė, apdovanota už geriausią spektaklį Lietuvoje. Žinau, kad režisierės būdavo apdovanojamos, bet už spektaklius vaikams.
 Buvo malonu priimti Auksinį scenos kryžių iš kolegos Jono Vaitkaus rankų. Malonu ir prisiminti, kad mane į Lietuvą iš JAV pakvietė Oskaras Koršunovas, pamatęs, kokius spektaklius kuriu Niujorke ir Bostone.
 Apdovanojimo akimirką galvojau ir apie vokiečių režisierių Franką Castorfą, kuris 2008 metais pakvietė mane statyti spektaklio savo teatre „Volksbuehne“ Berlyne. Prisiminiau visus, kurie mano darbą vertina, pasitiki manimi. Buvo gera.“
 – Jūsų režisuotas spektaklis „Mūsų klasė“ pagal lenkų dramaturgo Tadeuszo Slobodzianeko pjesę pelnė keturis Auksinius scenos kryžius. O nuomonių apie savo kūrinį esate girdėjusi ir skaičiusi įvairiausių. Susidarė įspūdis, kad sugebate reaguoti į tai tolerantiškai?
 – Lietuvių kritikai „Mūsų klasę“ visiškai sudirbo. Rašė, kad negalima taip statyti spektaklio, kad negalima per cirką ir karnavalą kalbėti apie tragediją. O kur ta knyga, kurioje surašytos taisyklės, kaip galima ar negalima statyti spektaklių?
 „Mūsų klasei“ pasisekė, kad spektaklis buvo įtrauktas į „Sirenų“ festivalio lietuviško teatro vitriną. Jį pamatė dramaturgas, daug čia viešėjusių kritikų ir festivalių direktorių iš kitų šalių.
 Iš Europos teatro bendruomenės išgirdau visiškai kitokį požiūrį į mūsų darbą. Nuomonė viena: tai nuostabus darbas. Ir man pasidarė ramu. Spektaklį labai gausiai lanko publika, iki šiol kone į kiekvieną „Mūsų klasės“ vaidinimą atvažiuoja teatro profesionalų iš užsienio.
 Man svarbi visų nuomonė, net nuomonių skirtumas. Lietuvoje apie spektaklį rašyta šimtu procentų atvirkščiai nei Lenkijoje, Vengrijoje ar Vokietijoje. Taip, Lietuva – mano namai, bet mano spektakliai yra Europos teatre. Kodėl taip skiriasi nuomonės? Gal tai rodo Lietuvos kritikų uždarumą? Tabu paisymą?
 Kai stačiau pirmuosius spektaklius Lietuvoje – „Liučė čiuožia“, „Bembilendas“, buvau galbūt kažkuo įdomi nepažįstama užsienietė. Tada į mano darbą kritika reagavo atsargiai. Po to vis griežčiau, kol pasijutau visai vietinė.
 Svečiams „Mūsų klasė“ atrodė ne tik priimtinas, bet ir labai įdomiai sukurtas, vertingas, jaudinantis spektaklis. Mus pakvietė į svarbius Europoje festivalius – BITEF Belgrade, „Boska Komedia“ Krokuvoje.
 T.Slobodzianekas, kuris vadovauja „Teatr Dramatyczny“ Varšuvoje, iškart paklausė: „Ką režisuosi pas mus?“ O Auksinis scenos kryžius dabar tarsi sako man: lik Lietuvoje, tu reikalinga.
 – Čia sukūrus šeimą ir nuolat turint darbo, jums buvo kilusi abejonė?
 – Visą laiką aktualus klausimas, ar tu kaip kūrėjas esi reikalingas. O Lietuvoje to niekada nežinai. Užtat nuolat žinau, kad esu šimtu procentų reikalinga svetur.
 Mano darbo grafikas sudarytas iki 2017 metų: Švedija, Lenkija, Vengrija, Suomija, Vokietija. Tai mažas atviras teatro šalių ratas. Nuostabu, kad turiu galimybę jose kurti. Iš principo vengiu neteatrinių šalių.
 Kai studijavau teatro režisūrą Yale’io universitete, mums dėstė, kokios yra gero teatro šalys. Visada kartoju ir per ceremoniją Panevėžyje sakiau, kad dar studijų metu Amerikoje žinojau – Lietuva pasaulyje žinoma kaip gero teatro šalis. Ar tai mitas, ar ne – kitas klausimas. Bet man be galo svarbu, kad kuriu Lietuvos teatre.
 – Spėjate ir dirbti svetur, ir susipažinti su Lietuvos teatro aktualijomis. Įdomu Lietuvos teatro atmosferą pamatyti jūsų akimis. Ar čia pakanka laisvės?
 – Laisvės trūkumo tikrai niekada nejutau. Visada čia stačiau tą dramaturgiją, kurią pati rinkausi, ir dirbau su tais aktoriais, kurie man atrodė reikalingiausi.
 Lietuvoje man trūksta bendravimo. Žmonės mažai kalbasi, daug nutyli, slepia savo nuomonę, dramas savyje ir dėl to kenčia.
 Mes neaptariame vieni kitų darbų. O juk būtų daug įdomiau, jei kalbėtumės ir drąsiai sakytume, ką manome. Atvirai! Nesislėpdami.
 – Prašau atvirai pasakyti, kokį spektaklį dabar statote?
 – Mano darbo lagamine ilgai savo laiko laukė Antono Čechovo pjesė „Dėdė Vania“. Dabar aš ją režisuoju Upsalos miesto teatre Švedijoje. Premjera bus rudenį. Didžiulis teatras, fantastiška trupė, visi gyvena Stokholme – pusvalandis kelio traukiniu. Ir visi labai mėgsta tą važiavimą, nes turi pusvalandį ramiai susikaupti.
 Man asmeniškai „Dėdė Vania“ yra viena aistringiausių ir aktualiausių pjesių apie asmenybės krizę. Tai apie šiuolaikinį žmogų, kuris turi daug galimybių, bet kaltina visus kitus dėl savo pražuvusio gyvenimo.
 „Dėdėje Vanioje“ kiekvienas yra laisvas žmogus, kuris laisvai pasirenka nieko nedaryti.
 Ir kiekvienas yra pralaimėtojas iš didžiosios raidės P. Žiauriai šiuolaikinė tragedija.
 Toliau – darbas Budapešto teatre „Barka“, kuris stato vien šiuolaikinę dramaturgiją, Varšuvos „Teatr Dramatyczny“, Suomijos nacionalinis Helsinkyje, Stokholmo Karališkasis „Dramaten“.
 – Lietuva yra mano namai. Kad ir kaip įtemptas būtų grafikas užsienyje, kurti Lietuvoje man gera ir svarbu – ypač dėl nuostabių aktorių trupės.
 Jau pradėjau svarstyti, apie ką norėčiau kalbėti su jais nuo scenos. Tai vėl sunki tema, artima ir jautri Lietuvai, tik paruošto teksto nebus. Tikiuosi, rašytoja Laura Sintija Černiauskaitė sukurs!
 Gyvenimo maršrutas – nuo Sibiro iki JAV
 Y.Ross gimė Maskvoje. Netrukus šeima persikėlė į Latviją. Tėvai, pasak Y.Ross, labai maišyto kraujo: tėvas – tikras lenkas, motina – kažkur iš Ukrainos. Y.Ross septynerius metus gyveno netoli Rygos, vėliau išvažiavo į Sibirą pas senelius, ištremtus dar caro laikais.
 Studijoms Y.Ross pasirinko svarbiausią Rusijos teatro mokyklą GITIS Maskvoje, įstojo studijuoti aktorystės, bet po pusmečio tėvai emigravo į JAV. Ten Y.Ross, nusivylusi komerciniu teatru (manė, kad Amerikoje jis tik toks), įgijo televizijos režisieriaus specialybę, filmavo ir režisavo laidas, serialus ir eksperimentinius filmus įvairiose šalyse.
 Įamžinusi 2001 m. rugsėjo 11-osios tragediją Niujorke Y.Ross nusprendė, kad per objektyvą nelabai gali pasakyti daugiau, ir įstojo į Yale’io universitetą studijuoti dramos režisūros. Yra pastačiusi spektaklių JAV eksperimentinėse scenose, Vokietijoje, Japonijoje, Pietų Korėjoje, Rusijoje.
 Į Lietuvą režisierę pakvietė O.Koršunovas. 2007 m. OKT / Vilniaus miesto teatre Y.Ross sukūrė spektaklį pagal L.S.Černiauskaitės pjesę „Liučė čiuožia“, OKT ir Lietuvos nacionaliniame dramos teatruose pastatė E.Jelinek „Bembilendą“.
 Y.Ross spektakliai LNDT – R.W.Fassbinderio „Juodoji našlė“, H.Ibseno „Meistras Solnesas“, A.Schnitzlerio „10 dialogų apie meilę“, M.Myllyaho „Chaosas“, G.Labanauskaitės „Raudoni batraiščiai“, T.Slobodzianeko „Mūsų klasė“. Klaipėdos muzikiniame teatre režisavo G.Puccini operas „Sesuo Andželika“ ir „Džanis Skikis“.
 Scenografas Marijus Jacovskis: „Tragedija – žmogaus prigimties dalis“ // Daiva Šabaševičienė, „Literatūra ir menas“, 2013-09-20
 Daiva Šabaševičienė, „Literatūra ir menas“, 2013-09-20
 Marijus Jacovskis. „Mūsų klasė“ maketas
 Kultūriniai, religiniai, socialiniai skirtumai, pavydas, baimė ir iš jos kylanti neapykanta „kitokiam" žmogui... Tai tik keli faktoriai, bet juos būtų galima vardyti iki begalybės. Mūsų aptariamu atveju svarbiausias faktorius, ko gero, būtų nebaudžiamumo jausmas. Staiga žmonės pasijuto ne tik nebaudžiami, atvirkščiai – net palaikomi ir skatinami naujos valdžios. Bet kokios rūšies ksenofobija, o konkrečiu atveju – antisemitizmas plius nebaudžiamumas – tiesiausias kelias į baisiausius nusikaltimus.
 Žinoma, „Mūsų klasės" paralelės su „Mirusia klase" yra akivaizdžios. Bet manau, kad tos paralelės išvedamos tik formaliai. T. Kantoro spektaklį „Mirusi klasė" jau turbūt drąsiai galime vadinti klasika. T. Słobodzianekas pasinaudoja jo struktūra tiesiog kaip meninės išraiškos priemone, puikiai derančia su jo paties originaliu sumanymu. „Pasiskolindamas" Kantoro spektaklio motyvus ir adaptuodamas juos savo pjesėje, T. Słobodzianekas savaip atiduoda duoklę lenkų teatro grandui. Šios paralelės palieka labai tolimą, vos įžiūrimą pėdsaką ir mūsų spektaklyje.
 Tikriausiai veikė tiek pati pjesė, tiek gyvenimo patirtis. Tiksliau pasakius, pjesė tarsi pažadino, išjudino asmeninės patirties nuotrupas. Pavyzdžiui, mano vaikystės namai Vilniuje buvo greta tuomečio „Kronikos" kino teatro, įrengto Evangelikų reformatų bažnyčios patalpose. Didžiausia pramoga būdavo su kiemo draugais be bilietų įsmukti į kino teatrą pro išeiti skirtas duris ir valandų valandas žiūrėti juodai baltus sovietinius dokumentinius filmus. Šis vaikystės prisiminimas įstrigo atmintyje visam gyvenimui, tačiau tik dabar, kai pasakoju apie tai, pirmą kartą pagalvojau apie pačios situacijos absurdiškumą. Niekada anksčiau nesusimąstydavau apie tai. Tačiau ir šiandien galiu paniūniuoti melodiją, kurią šimtus kartų girdėjau „Kronikoje". Nežinau, ar visa tai turi kokią nors prasmę. Veikiausiai ne.
 Galiu tik daryti prielaidą, kad ši vaikystės patirtis kokiu nors nesuvokiamu būdu darė įtaką, mąstant apie „Mūsų klasę". Pagrindinę scenovaizdžio idėją vis dėlto padiktavo pati pjesė. Joje užkoduotas labai svarbus besikeičiančių valdžių, aplinkybių, žmonių likimų motyvas. Taip pat ir erdvių, kuriose tie likimai skleidžiasi ir žlunga. Scenoje – abstrakti erdvė, talpinanti savyje ir mažo Lenkijos miestelio mokyklos klasę, ir sinagogą, ir bažnyčią, paverstą kino teatru; ta erdvė – sustingusi nesibaigiančio atminties remonto būsena.
 Visiškai sutinku su režisiere. Tiesą pasakius, aš nesugebu net mąstyti apie holokausto aktualizavimą. Kaip, kokiomis priemonėmis ir tikslais turėtume tai daryti teatre? Ką reiškia aktualizuoti holokaustą? Ir galų gale koks gi tas žiūrovas, jei ši tema jam savaime nėra svarbi? Mūsų spektaklis nėra edukacinis renginys, skirtas mankurtams šviesti. Kita vertus, Yana dažnai pabrėžia, kad „Mūsų klasė" – spektaklis ne apie holokaustą. Aš norėčiau perfrazuoti: ne tik apie holokaustą. Iš tiesų tai didžiulis, tragiškas, aštuonis dešimtmečius apimantis dešimties žmonių gyvenimų ir likimų žemėlapis.
 Nemanau, kad šiuolaikinis žiūrovas mąsto tokiom kategorijom kaip tema ir forma. Bent jau aš jomis nemąstau. Kita vertus, džiugu matyti, kad lietuviškas teatras nepraranda savo auditorijos; atvirkščiai – periodiškai užsiaugina vis naujas išprususių jaunų žiūrovų kartas, reikalaujančias iš teatro rimtos kūrybos. Žinoma, ši auditorija nėra itin gausi, ypač lyginant su pramoginio teatro ir meno gerbėjų armija, bet vis dėlto...
 Pastaraisiais metais gyvenu, ko gero, intensyviausią ir įdomiausią kūrybinį periodą. Per keletą metų sukūriau nemažai spektaklių, kurie man yra brangūs ir svarbūs. Norėčiau paminėti Anželikos Cholinos spektaklius „Barbora Radvilaitė" Lietuvos nacionaliniame operos ir baleto teatre bei „Ana Karenina" Jevgenijaus Vachtangovo teatre Maskvoje; Yanos Ross spektaklį „Chaosas" Lietuvos nacionaliniame dramos teatre. Taip pat buvo labai įdomus bendradarbiavimo laikotarpis su Vilniaus mažuoju teatru, kuriame per metus padariau penkis spektaklius. Tai „Mama katinas" ir „Damos vizitas" su Evaldu Jaru, „Motina (Vassa Železnova)" su Kirilu Glušajevu, „Helgelando karžygiai" su Ramūnu Cicėnu, „Brangusis atrakcionų parko dėde" su Olga Lapina. Labai branginu šį periodą Mažajame. 2013 metų pavasaris taip pat buvo įdomus: su Ramune Kudzmanaite Baltarusijoje kūrėme Adomo Mickevičiaus „Vėlines". Šis spektaklis iš karto tapo svarbiausiu sezono teatriniu įvykiu Minske, ir ne tik dėl to, kad yra vaidinamas baltarusių kalba. Jis yra persisunkęs opozicinėm nuotaikom, ir, man regis, nuolatos pavojingai flirtuoja su valstybine kultūros cenzūra. Dar vienas reikšmingas praėjusio pavasario darbas – tai Mozarto operos „Visos jos tokios" pastatymas su Dalia Ibelhaubtaite ir Gintaru Rinkevičiumi.
 Režisierė ir aktoriai iš naujo mokėsi XX a. istoriją // Rūta Oginskaitė, „Lietuvos rytas“, 2013-09-12
 Režisierė ir aktoriai iš naujo mokėsi XX a. istoriją
 Rūta Oginskaitė, „Lietuvos rytas“, 2013-09-12
 Artėjant „Mūsų klasės“ premjerai kalbėjomės Nacionalinio dramos teatro scenoje po grėsmingai pasvirusiomis repetuojamo spektaklio lubomis.
 - Kaip atsirado dekoracijos sumanymas? - paklausiau 40-metės Y.Ross.
 - Viename pjesės epizode rašoma, kaip atėję sovietai iš Katalikų namų padaro kino teatrą „Aurora“. Mes su Mariumi Jacovskiu ir kūrėme aktų salę, viešą erdvę, kurioje keičiasi ideologija. Griuvėsiai, kurie dar tvirtai laikosi. Juose įstringa sielos. Manau, Lietuvoje šitas XX a. epas ypač gerai suprantamas.
 Kai 2008 metais Berlyno „Volksbuehne“ stačiau „Makbetą“, daug kalbėjomės su aktoriais, aiškinomės savo požiūrį į praeitį. Kiekvienas turi įdomių istorijų apie tėvus, senelius. Tai gyva, trapu.
 Tik po kelių mėnesių bendravimo po truputį išlindo toks motyvas: kiekvieno šeimoje buvo esesininkas. Viskas suvokiama, atvirai kalbama, žmonės prisipažino, atsiprašė. Oficialiai.
 Bet kaip neoficialiai su tuo gyventi? Vokiečių aktorių požiūris į savo gimines labai skirtingi. Yra tokių, kurie saugo senelių paliktas uniformas. Saugo medalius.
 Todėl dar nuo darbo Berlyne pradėjau galvoti apie istorijos liudininkus. Dabar dar yra žmonių, kurie gali mums papasakoti, ką patys prisimena. O kai žmonės gyvai pasakoja, jie skirtingai prisimena tą patį įvykį.
 Ir pjesėje „Mūsų klasė“ kiekvienas iš dešimties bendraklasių turi savo nuomonę, savo variantą.
 - Karo, pokario įvykiai, apie kuriuos bendraklasiai kalbasi, vyksta ne tuo metu. Jie seniai išgyveno tai ir kiekvienas turi savo mitą?
 - Būtent! Man tai pirmiausia mirusi klasė. Kiekvienas personažas turi gimimo ir mirties datas.
 Labai svarbi tema, kurią T.Slobodzianekas puikiai perteikė, – draugystė. Pjesėje veikia dešimt žmonių, kurie draugauja nuo vaikystės iki pat mirties.
 - Arba ne draugauja, bet vis tiek susiduria: kovoja, naikina vienas kitą, nesvarbu, kokie laikai?
 - Jie tikrai draugauja. Tai dešimt žmonių, kurie užaugo mažame miestelyje. Vienas kitą įsimyli, prievartauja, išduoda, toliau gyvena, geria kavą ir prisimena. Per tą draugystę matome, kaip veikia ideologija, istorija, aplinkybės. Pjesė provokuoja pasižiūrėti į save.
 Su aktoriais, kurie vaidins šitame spektaklyje, bendraujame ir ruošiamės jau ištisus metus. Per pirmą susitikimą iškart pasakiau: „Galvokime apie draugystę, galvokime, kaip mes bendraujame.“
 Man akivaizdu, kad Lietuvoje žmonėms sunku bendrauti. Laikoma, kad nepadoru kalbėti apie save. Todėl stiprūs žmonės daug slegiančių jausmų išgyvena tylomis.
 O ką reiškia draugystė? Kad tu esi atsakingas už kitą žmogų ir ekstremalioje situacijoje draugas laukia tavo pagalbos. Bet negalime nuspėti, kaip mūsų kūnas ir protas veiks kilus pavojui. Yra instinktai, yra kova už būvį. Tai neprognozuojama, todėl ir teisti negalima. Dramaturgas nieko nesmerkia. „Mūsų klasėje“ nėra nei šviesių didvyrių, nei juodų blogiukų. Yra žmonės, kurie susiduria su aplinkybėmis.
 - Sakėte, kad prieš pradėdama repeticijas su kiekvienu aktoriumi kalbėjotės atskirai?
 - Visus dešimt bendraklasių vaidina jauni aktoriai. Paskutinę sceną pakviečiau suvaidinti vyresnius, kurie patys išgyveno sovietmetį, o karo atsiminimai – iš tėvų, senelių. Tada nėra nei melagystės, nei vaidinimo, nei pretetenzijos. Yra aktorius su savo požiūriu į praeitį. Dėl to reikėjo drąsiai ir asmeniškai tą medžiagą nagrinėti su kiekvienu aktoriumi.
 - „Mūsų klasės“ Londone režisierius iranietis Bijanas Sheibani, užaugęs Liverpulyje, sakė, kad jam pjesės realijos priminė jo jaunystę ir draugystę su airiais, kaip jie vieni kitus pravardžiuodavo. O kur jūsų spektaklio veiksmo vieta?
 - „Mūsų klasės“ Lenkija – kaip „Hamleto“ Danija. Scenoje tai gali būti ir Lenkija, ir Lietuva, ir Sirija.
 - Įvykiai, apie kuriuos pasakojama „Mūsų klasėje“, labai konkretūs, skausmingi, žiaurūs. Kokio poveikio siekiate primindami kančias?
 - Vasaros pradžioje visą mėnesį su aktoriais buvome kartu, bet nerepetavome tiesiogine prasme. Mes turėjome daug svečių ir klausėmės jų pasakojimų. Tai buvo žmonės, išgyvenę karą.
 Žiūrėjome daug filmų, dokumentinių ir vaidybinių. Keliavome. Mane sukrėtė masinių žudynių vietos, apsuptos labai gražios gamtos.
 Norėjau, kad pradėtume darbą nuo to paties taško. Juk visi skirtingai suprantame istoriją. Tas kelias savaites mes patys tapome bendraklasiai, kartu sėdėjome ir mokėmės istoriją. Dabar, kai dirbame jau scenoje, esame laisvi. Turime visus žinių lagaminus. Ir jaučiame atsakomybę už tai, ką darome.
 Esu sutikusi žmonių, kurie negali kalbėti apie savo praeitį. Tai jų teisė, jų trauma. O su mumis keliavo 91 metų Fania Jocheles-Brancovskaja, ištrūkusi iš Vilniaus geto, vėliau buvusi partizanė. Penkias valandas ji su mumis vaikščiojo, nenorėjo nei gerti, nei prisėsti, nei daryti pertraukos. Sakė: "Toks mano gyvenimo tikslas, aš turiu papasakoti."
 Tas žmogus žino, kodėl jis gyvena. Mes – nelabai. Gavome labai geros energijos iš žmonių, išgyvenusių panašius dalykus, apie kuriuos pasakojame spektaklyje.
 Kai su aktoriais repetuojame, nuolat kalbu, kad mes neturime teisės vaidinti tragedijos. Mes to neišgyvenome. Tai mūsų požiūris į tuos personažus.
 Aktorius aiškiai ir tiksliai, be jokių tragedijos ašarų rodo tam tikrą istorijos momentą. Atsiranda ir emocijos – tą akimirką, kai aktorius įlenda į personažą ir pabūna juo. Bet to neleidžiu daryti dažnai. Tu negali ten įšokti kas minutę. Tai skausminga ir pavojinga aktoriui. Žiūrovams tai, manau, irgi nenaudinga. Visas spektaklio laikas skirtas draugystei stebėti: kaip bendraklasiai bendrauja įvairiomis aplinkybėmis. Ir kaip aktoriai bendrauja.
 - Režisierius saugo aktorių nuo pavojingų personažo emocijų? Man tai gražu.
 - Personažo emocijos gali neigiamai veikti ir gyvenimą, ir profesiją, ir patį kūrinį. Sąžiningai ir atsakingai sukurtas spektaklis, man atrodo, turi būti šviesus. Durys tegu būna atidarytos.
 Jeigu „Mūsų klasėje“ nertume į personažus ir per visą spektaklį gyventume jų tragedijomis, man tai būtų didžiulis melas. Aktorius spektaklyje turi būti įdomus kaip asmenybė. Lietuvos aktoriai nepaprastai talentingi. Kas tai lemia? Prigimtis? Istorija? Atmosfera?
 Bet būti vien gabiam aktoriui neužtenka. Kodėl žmonės ateina į teatrą, kai yra televizija, kinas, užsienio kurortai? Kas traukia į salės tamsą? Žmonės nori būti kartu. Pabendrauti. O tam reikia kontakto.
 Jau praėjo laikas, kai aktorius galėjo slėptis už personažo emocijų ir tragedijų. Svarbu, koks tu žmogus. „Mūsų klasė“ nėra spektaklis. Kaip tai įvardyti? Draugystė su žiūrovais? Kol siela neišsikalbėjusi, ji užstringa. Žiūrovai turėtų padėti toms sieloms iš čia ištrūkti.
 Kūrybai pasirinko Lietuvos teatrą
 Y.Ross būdama 17 metų su tėvais emigravo iš Rusijos į JAV. Ten įgijo televizijos režisierės profesiją, yra filmavusi TV laidas ir eksperimentinius filmus įvairiose šalyse.
 Nufilmavusi 2001 m. rugsėjo 11-osios tragediją Niujorke apsisprendė nutraukti kūrybą ekrane ir įstojo į Yale'io universitetą studijuoti dramos režisūros. Tapo šio universiteto doktorante. Dėsto teatro disciplinas. Yra pastačiusi spektaklių JAV, Vokietijoje, Japonijoje, Pietų Korėjoje, Rusijoje.
 Į Lietuvą režisierę pakvietė Oskaras Koršunovas. 2007 m. OKT/ Vilniaus miesto teatre Y.Ross sukūrė spektaklį pagal Lauros Sintijos Černiauskaitės pjesę „Liučė čiuožia“, OKT ir Nacionaliniame dramos teatre pastatė Elfriede‘s Jelinek „Bembilendą“.
 Y.Ross spektakliai LNDT – Rainerio Wernerio Fassbinderio „Juodoji našlė“, Henriko Ibseno „Meistras Solnesas“, Arthuro Schnitzlerio „10 dialogų apie meilę“, Mikka Myllyaho „Chaosas“, Gabrielės Labanauskaitės „Raudoni batraiščiai“. Klaipėdos muzikiniame teatre Y.Ross režisavo Giacomo Puccini operas „Sesuo Andželika“ ir „Džianis Skikis“.
 T.Slobodzianeko pjesė „Mūsų klasė“ parašyta 2008 m. ir pirmoji jos premjera 2009 m. įvyko Londono nacionaliniame teatre, vėliau JAV, Vengrijoje, Kanadoje ir tik 2010 m. Lenkijoje, kai dramaturgas tapo Varšuvos „Teatr na Woli“ vadovu. Į lietuvių kalbą „Mūsų klasę“ išvertė Rolandas Rastauskas.
 Y.Ross žiniomis, visi „Mūsų klasės“ pastatymai būdavo mažosiose scenose ir panėšėjo į skaitymus. LNDT pirmasis parodys šią pjesę didžiojoje scenoje. Premjera rugsėjo 20 d.
 2018 m. sausio 28 d. 13:18 / Jurgis
 Stipru! Ypatingas aciu aktoriams. Reikia tiketis apdegusiam aktoriui, vaidinusiam Abraoma, viskas gerai, idonu kieno kalte ir ar drausti tie aktoriai :D o spektaklis labai Stiprus!
 2016 m. lapkričio 12 d. 22:38 / Agne
 Geriausias spektaklis kada nors matytas!!! Rekomenduoju! Prikauste demesi nuo pirmos minutes...
 2016 m. rugsėjo 25 d. 13:04 / Smilgė
 Į teatrą einu,kad atsikvėpčiau nuo supančios aplinkos, einu ten, kur tikiuosi,kad nebus klaikios netaisyklingos kalbos, keiksmažodžių.Ir visada nusiviliu,kai juos išgirstu scenoje,suprantu,kad niekur nepabėgau.... Labai gaila,kad šiuolaikinis spektaklis neišsiverčia be keiksmažodžių,o juk niekas nenukentėtų, jei jų nebūtų. Spektaklis patiko, tik trukdė vulgari kalba.