type: wikipedia

text:
Hlučín (německy Hultschin, polsky Hulczyn, slezsky Hulčyn, Hulčin, Hučín) je město v okrese Opava v Moravskoslezském kraji, 10 km severozápadně od Ostravy. Má rozlohu 21,13 km2 a čítá obyvatel. PSČ zdejší pošty je 748 01. Hlučín je centrem Hlučínska, které bylo v letech 1742–1920 součástí Pruska, respektive Německého císařství.
 Historické jádro města založené na pravidelném půdorysu kolem obdélného (téměř čtvercového) náměstí je městskou památkovou zónou. V Hlučíně má své sídlo Vojenský veterinární ústav Armády České republiky.
 10. prosince 2017 bylo poblíž města naměřeno zemětřesení o síle kolem 3,5. O 2 dny později došlo poblíž města k dotřesu o síle až 2,3.
 Základní geografické údaje
 Na území Hlučínska se stýkají tři geomorfologické jednotky. Jeho převážná část spadá do provincie Středoevropská nížina, soustavy Středopolské nížiny, oblasti Slezská nížina, celku Opavská pahorkatina, podcelku Hlučínská pahorkatina. Menší část Hlučínska naleží k provincii České vysočiny, soustavy Krkonošsko-Jesenické, oblasti Jesenické, celku Nízký Jeseník, podcelku Vítkovská vrchovina. Stěžejní část obdobné krajiny leží severněji, v navazujících částech Polska. Povrch Hlučínské pahorkatiny tvoří z velké části kvartérní (čtvrtohorní) uloženiny, tj. glacifluviální štěrky a písky, smíšený materiál morén a různě vyvinutý plášť navátých, především nevápnitých sprašových hlín. Hlučínsko je jedno z nejbohatších území ČR na zásoby kvalitního písku. Nachází se zde řada pískoven, ať už činných, nebo i takových, ve kterých již těžba ustala. Pokud jsou po ukončení těžby vhodně rekultivovány nebo ponechány vlastnímu vývoji (postupné sukcesi), mohou velmi účinně zvyšovat biodiverzitu prostředí, zvláště v odlesněných částech krajiny.
 Podnebí Hlučínska je mírné až teplé, projevuje se v něm zvýšená kontinentalita (působení polských rovin). Vliv na klima má také srážkový stín Jeseníků. Území Hlučínska náleží do povodí řeky Odry, jíž jsou vody odváděny do Baltského moře. Vodní toky mají převážně malý spád a bez regulačních zásahů by bohatě meandrovaly. Většina toků je však zregulována.
 Hlučínsko je velmi výrazně ovlivněno činností člověka – archeologické nálezy zde dokládají osídlení na několika místech již v paleolitu, nálezy z neolitu jsou ještě častější. Hlavním způsobem obživy obyvatelstva bylo na zdejších kvalitních sprašových půdách po staletí pastevectví a zemědělství; zemědělská výroba hraje velkou roli v obhospodařování krajiny na Hlučínsku dosud.
 Počet obyvatel ve městě Hlučín v posledních letech výrazně klesá. Do roku 2014 žilo v Hlučíně přes 14 000 obyvatel. V současnosti k 1.1.2022 je to 13 562 obyvatel města Hlučína. Za posledních 15 let bylo nejvíce občanů datováno k 1.1.2009 a to 14 274 obyvatel.
 Části města
 Hlučín (k. ú. Hlučín)
 Bobrovníky (k. ú. Bobrovníky)
 Darkovičky (k. ú. Darkovičky)
 Název
 Jméno města bylo pravděpodobně přeneseno od vesnice ležící na jeho místě a zprvu znělo Hulčín; bylo odvozeno od osobního jména Hulka (to od huleti - "získávat"). Místní jméno tedy znamenalo "Hulkův majetek". Z 15. století je doložena podoba Hlčín, od 16. století se pak v češtině užívalo Hlučín (přeskupení hlásek bylo motivováno mylným spojením s vývojem slabikotvorného l). Německá podoba jména Hultschin vychází z nejstarší české.
 Historie
 Nejstarší osídlení
 První stopy po člověku na území Hlučínska pocházejí už z doby před 150 tisíci lety. Tehdy tudy člověk-lovec jen procházel ze severovýchodu přes Moravskou bránu k jihu, jak to dokazuje nález pěstního pazourkového klínu v okolí vrchu Landeka. Z pozdějších dob máme doklady o pobytu člověka v Kravařích, Malých Hošticích a Kozmicích. Nejcennější a nejbohatší nálezy pocházejí z doby lovců mamutů, tedy asi 30-40 tisíc let před naším letopočtem, z Landeka, kde bylo objeveno celé tábořiště těchto lidí a veliké množství hotových i nedokončených nástrojů. To bylo ve starší době kamenné. Na rozhraní 4. a 3. tisíciletí př. n. l. – v tzv. mladší době kamenné – znal již člověk na tomto území zemědělství. Dosvědčují to četné nálezy různých broušených a hlazených kamenných nástrojů, seker, motyk, sekeromlatů, aj. Území Hlučínska bylo průchodním územím na pomezí Moravské brány, vrch Landek měl již tehdy důležitou úlohu strážce tohoto průchodu. Později do klidného vývoje zdejšího lidu začaly zasahovat jiné kmeny ze severu – tzv. lidu "šňůrkové keramiky" a z jihu – tzv. lidu s "kulturou zvoncovitých pohárů", po němž stopy nacházíme např. v Malých Hošticích. Z dalšího období jsou na Hlučínsku známy nálezy kultury "lidu popelnicových polí". Je to především rozlehlé žárové pohřebiště v Malých Hošticích, některé objevy keramiky v Kravařích a Koutech a jiných předmětů v Chuchelné, Bolaticích a Vrbce, dále hromadný nález bronzových předmětů z Rohova, aj. V posledních staletích před naším letopočtem zde byli Keltové a po nich na počátku našeho letopočtu Germáni. Následovalo slovanské osídlení. Vykopávky a archeologické nálezy potvrzují, že podél dnešních státních hranic se už kolem 10. století táhla celá linie větších či menších slovanských hradišť, která byla opevněna hradbami a příkopy. Počínaje od severozápadu směrem na jihovýchod je to Víno u Albrechtic, Cvilín u Krnova, Holasovice u Opavy, Opava-Jaktař, Opava-Kylešovice, Hradec u Opavy a zejména Landek.
 Mnoho vesnic i dvorů na Hlučínsku vzniklo kolonizací pohraničního území v 1. polovině 13. století, kdy se ze zalesněné půdy žďářením a mýcením vytvářely nové osevní plochy, některé existovaly již na konci 12. století. Řada vesnic vznikla díky velehradskému klášteru – na počátku 13. století Hoštice a Píšť, později Chlebičov, Bolatice, Hať, Darkovice a Vřesina. Nejstarší písemné zmínky mají již z konce 12. století Oldřišov a Kobeřice, z první poloviny 13. století Kravaře, Darkovice a Hať, z druhé poloviny 13. století Vřesina, z první poloviny 14. století Hlučín a Kozmice, z druhé poloviny 14. století Darkovičky, Bobrovníky a Dobroslavice, z první poloviny 15. století pak Děhylov.
 Založení města Hlučína
 Nejstarší dějiny města Hlučína je třeba hledat na listinách o hradu Landeku, neboť v těchto nejstarších dobách k tomuto hradu náležel. Předpokládá se, že zakládací listinu, která se nám však nedochovala, vydal český král Přemysl Otakar II. K založení města Hlučína došlo pravděpodobně v roce 1256, kdy český král přijel do Opavy, aby se zde zabýval regionálními záležitostmi. Město Hlučín bylo městem poddanským, ležícím na křižovatce obchodní cesty z Opavy do Moravské Ostravy se spojnicí z Bílovecka do Ratiboře. Nejstarší dochovaná listina města je z roku 1303 a dává jasně najevo, že Hlučín je městem, dokládá existenci fojta, řemeslníků a městského práva. Hlučín s hradem Landekem byl až do poloviny 15. století zeměpanským majetkem. Pánem města byl na počátku jeho existence pán Landeku Žibřid Barut, zastupující opavského knížete Mikuláše I., mimomanželského syna Přemysla Otakara II. Po Mikuláši I. vládl nad Hlučínem jeho syn Mikuláš II. a vnuk Mikuláš III., který dal město do zástavy knížatům Olešnicko-Kozelským.
 Do soukromého vlastnictví přišlo město Hlučín až v roce 1473, kdy jej koupili páni z Poděbrad a Kunštátu. V roce 1475 si Hlučínsko podrobil uherský král Matyáš Korvín, který bojoval proti "husitskému králi" Jiřímu z Poděbrad, Hlučín se tak dostává do rukou krále. Dne 4. září 1492 z rozhodnutí krále Vladislava Jagellonského byl Hlučín přidělen ke knížectví těšínskému.
 Vrchnost hlučínského panství sídlila na hradě Landeku až do konce 15. století. Hrad byl rozbořen nejspíše v česko-uherských válkách a správa panství byla přenesena do Hlučína. Hlučínský zámek byl postaven v pozdně gotickém slohu na základech staré gotické tvrze. Je zachován pozdně gotický portál s letopočtem 1525.
 Na počátku 16. století panství patřilo rodině Vlčků, kteří byli za věrné služby panovníkovi povýšeni do stavu svobodných pánů s přísudkem páni z Hlučína a Dobrozemice. V roce 1518 koupil zámek a město Hlučín i s přilehlými vesnicemi pan Bernard ze Zvole. V roce 1542 připadlo hlučínské panství významnému slezskému rodu Bruntálských z Vrbna. V roce 1629 se stávají vlastníky panství Gašínští z Gašína, kteří ho drželi až do roku 1727. Po Gašínských náleželo hlučínské panství rodu Gianini (1727–1772). Jedním z dalších majitelů města Hlučína a okolních vesnic se stal Adam Josef, svobodný pán Gruttschreiber, za jehož vlády došlo k objevení dvou ložisek uhlí u Petřkovic na jihovýchodní straně Landeku a byla zahájena těžba. Od roku 1845 patřilo hlučínské panství Rothschildům.
 Hlučín jako součást Pruska
 Pruská éra (historická epocha mezi léty 1742–1920) představovala na Hlučínsku dobu osmi až devíti generací a byla vyplněna převratnými změnami v oblasti hospodářské, politické i národotvorné. Zasáhla hluboko do života Hlučíňanů a zanechala v něm trvalé stopy.
 V 18. století byl Hlučín součástí daňové inspekce v Prudníku. Mezi územím, které na základě mírové smlouvy, uzavřené po první slezské válce mezi Pruskem a Rakouskem 28. července 1742 ve Vratislavi, získal pruský král Fridrich II., byla také polovina knížectví opavského, dnešní Hlučínsko. Friedrich II. zavedl v obsazeném Slezsku pruskou správu. Šlechta, duchovenstvo, ani hlučínští měšťané nepřijali pruskou vládu s nadšením. Následovalo více než dvacetileté období válek, které přinesly obyvatelům Hlučínska nemálo útrap. Platilo to zejména o druhé (1744–1745) a třetí (1756–1763) slezské válce, kdy Hlučín a jeho okolní vesnice byly obsazeny střídavě pruským a rakouským vojskem. Odtržení Hlučínska od mateřské země přivodilo zásadní změny nejen v jeho politickém a kulturním postavení, ale také v jeho hospodářském životě, Hlučínsko se ocitlo na periferii Pruského Slezska. Tradiční obchodní cesta, která vedla přes Opavu do Hlučína, a dále do Krakova, byla přeložena na druhý břeh řeky Opavy. To všechno mělo negativní důsledky na hlučínské a benešovské jarmarky a na místní řemeslníky a obchodníky. Hluboké zásahy do hospodářské struktury a izolovanost Hlučínska přivodily i hluboké změny sociální. Hned po násilném připojení k Prusku bylo odstraněno české úřadování a nahrazeno německým. Čeština, resp. moravština, zůstala jen v kostele a ve škole. Od zavedení němčiny ve Slezsku si Friedrich II. sliboval jako přívrženec osvícenské filosofie hospodářské povznesení této provincie. V roce 1756 vyšlo nařízení, že do škol smějí být ustavováni jen učitelé, kteří umějí moravsky i německy. V roce 1764 byla nařízením zavedena do škol němčina a ustanoveni němečtí učitelé, kteří se někdy nedokázali s místním moravským obyvatelstvem domluvit. Obrat v reorganizaci školství nastal díky zásadám zaháňského opata a školského reformátora Johanna Felbigra (1724–1788). Školství, které bylo dosud záležitostí církve, se stává záležitostí státu. Učitelé museli znát vedle němčiny také mateřskou řeč žáků. Soustavná germanizace začala na Hlučínsku teprve po roce 1871, tedy po sjednocení Německa.
 Vzdor naznačenému národně politickému vývoji v posledních desetiletích před první světovou válkou, hlásilo se obyvatelstvo na Hlučínsku při oficiálních sčítání lidu k moravštině jako ke svému mateřskému jazyku. Tak podle sčítání lidu k 1. 12. 1905 z 45 743 obyvatel to byli 39 924, tj. 87,3 %. Naproti tomu němčinu jako svou mateřštinu uvedlo 4 827 obyvatel, tj. 10,5 %. Postupem času zde oficiálně tratil moravský jazyk na významu – vedle školy, vojenské služby, úřadování atd. měla na prosazení němčiny největší vliv skutečnost, že velká část ekonomicky činného obyvatelstva nalézala svou obživu v německém vnitrozemí, kde by se bez znalosti němčiny nemohla obejít. Moravština se tak postupně stávala hovorovým jazykem, kterého se používalo doma a v kostele. Před rokem 1920 bylo celkové smýšlení obyvatelstva na Hlučínsku německé. Hlučíňané o sobě říkali, že jsou Moravci, ale smýšlením byli Němci.
 Hlučín v Československu
 Název Hlučínsko nebyl 4. února 1920, kdy bylo toto území připojeno k ČSR, ještě užíván. Tehdy se mluvilo o části Ratibořska. Hlučínské obyvatelstvo přijímalo připojení Hlučínska k ČSR s nedůvěrou, situace nebyla v tomto regionu jednoduchá. Na stranu nové státní moci se nepostavilo katolické duchovenstvo, které zde mělo již tradičně silný vliv na obyvatelstvo. Zvlášť důležitou pro Hlučíňany byla v té době otázka jejich uplatnění na československém pracovním trhu. V krajovém tisku se tehdy psalo o 3 000 nezaměstnaných na Hlučínsku. Rovněž v době Velké hospodářské krize, která vypukla v roce 1929 a zasáhla s určitým zpožděním i Československo, bylo Hlučínsko citelně postiženo. Souviselo to s tím, že bylo až na dva kamenouhelné doly v Petřkovicích a několik malých závodů bez většího průmyslu. Větší polovina hlučínského obyvatelstva byla odkázána na práci v Ostravě, Opavě anebo také v Německu. Smutné průvodní jevy Velké hospodářské krize na Hlučínsku jsou klíčem k pochopení, proč zde docházelo od počátku 30. let k tak radikálním změnám na politické scéně a proč se Hlučínsko stalo v parlamentních volbách v roce 1935 tak snadnou kořistí Henleinovy Sudetoněmecké strany. Po těchto parlamentních volbách zde dostal sled politických událostí rychlý spád směřující k mnichovskému diktátu a posléze spolu s územím tzv. Sudet v říjnu 1938 k připojení Hlučínska k Německu.
 Druhá světová válka
 Hlučínsko bylo zabráno německou brannou mocí na základě Mnichovské dohody jako součást tzv. 5. pásma. Rodilí Hlučíňané ztratili v říjnu 1938 automaticky československou státní příslušnost a získali zpět německou. První vojenské odvody mladších ročníků proběhly na Hlučínsku již v lednu 1939, takže mnozí se již v září 1939 zúčastnili válečného tažení proti Polsku. Hlučínsko se stalo po německém záboru v říjnu 1938 součástí slezské provincie, a to okresu Ratiboř a vládního obvodu Opolí, tedy staré Německé říše. V roce 1943 se začal život na Hlučínsku radikálně měnit a podobat se životu v polním táboře. Docházelo k totální mobilizaci pracovních sil, a to odrostlých chlapců, žen, dívek i přestárlých lidí.
 O změnách v průběhu války vypovídaly „návštěvy“ amerických a anglických bombardérů, které se poprvé objevily nad Hlučínem v červnu 1944. Nálety sovětských letadel pak avizovaly blížící se frontu. Osvobozovací boje byly na území Hlučínska nesmírně obtížné, protože německá obrana se mohla opírat o původně československé opevnění vybudované v letech 1936–38. Za celou dobu války narukovalo z Hlučínska k německé armádě na 12 000 mužů. 5 000 se vrátilo zraněných či zmrzačených, 3 000 se nevrátilo vůbec.
 Po druhé světové válce
 Po ukončení války byl stav průmyslu na Hlučínsku jen málo povzbudivý. V podstatě zde byly jenom dva uhelné doly Anselm a Oskar v Petřkovicích a jeden závod v Dolním Benešově. Situace těsně po válce byla velmi složitá. Němečtí starostové přestali úřadovat a obce se ocitly bez jakéhokoli řízení, třebaže se právě teď před nimi nakupily neodkladné úkoly, související se základními potřebami obyvatelstva. Zakládaly se místní správní orgány, také okresní s napojením na zemské a ústřední orgány. Obtížné bylo rozpoznat, kdo je zde Čech a kdo Němec. Bezprostředně po skončení války převládal v místních politických kruzích názor, že všichni rodilí Hlučíňané jsou Němci. To vše mělo značný význam, protože o určení národnosti se opíral postup úřadů ve věci státního občanství, národní očisty, majetkových konfiskací nebo odsunu.
 Ani 50. léta tzv. „hlučínský problém“ neuzavřela. Pokračovaly „očistné“ akce, nastal nebývalý pohyb obyvatelstva za prací a do nových sídlišť mimo Hlučínsko, nemluvě o nuceném přechodu zemědělců a řemeslníků do řízených struktur v rámci nastupující socializace. To vše narušilo dosavadní způsob života Hlučínska a jeho zvláštní ráz. V roce 1960 končí čtyřicetiletá éra hlučínského okresu a ten se stává součástí okresu Opava.
 Jak šel čas
 Od nepaměti vedla přes město Hlučín stará obchodní cesta, zvaná též „Jantarová“, z Polska směrem k Opavě. Formani jezdili s různým zbožím, hnali s sebou mnoho dobytka a měli zde svoji zastávku. Byl zde velký odbyt vína a v době jarmarků se na čtyřech místech šenkovalo.
 Z roku 1628 pochází hlučínský urbář. Je to objemný zachovalý rukopis, který je uložen v archívu knížat z Lichtensteina ve Vídni. Z tohoto urbáře se lze dovědět jména všech majitelů domů ve městě, pode zdí a na předměstí, to je za hradbami, které domy jsou po požáru pusté a kolik který majitel domu musel platit daně. Toho roku je uvnitř města 57 domů obydlených a ještě 9 pustých (po požáru v roce 1616 lidé opouštěli město). Pode zdí, která stojí uvnitř opevněného města je 25 domů obydlených a 7 pustých. Na valech, to je za zdí města, je 32 domů obydlených a 3 pusté. V roce 1661 žilo ve městě 368 obyvatel, mezi starousedlé hlučínské rodiny patří rodiny Králíčků, Trávničků, Plačků, Milenků, Polášků, Předměstských, Pieščinkové, Foltýnkové, Jesenští, Drgoschové, Očkové, Frýdečtí, Barabáši, Vidláci, aj.
 V roce 1758 počet usedlých obyvatel 900, kromě tří protestantů všichni katolíci. V roce 1817 dostává náměstí zvané „rynek“ lepší vzhled. Uprostřed náměstí byla postavena kašna zvaná „kadža“. Předtím byl na tom místě malý rybník zvaný „velká kaluža“, kde v době jarmarku napájeli sedláci své koně. Okolo „velké kaluže“ byly keře. V roce 1825 jsou obyvatelé města většinou katolíci. Ve městě však žije 112 občanů židovského vyznání a 5 evangelíků. Židé, kterých neustále přibývá, se scházejí v modlitebně. V roce 1840 se dohodli, že si místo modlitebny postaví synagogu v blízkosti náměstí na valech. V roce 1841 žilo ve městě 244 židů. Evangelíků bylo v roce 1843 – 24. Ostatní obyvatelé ve městě jsou katolíci.
 V roce 1865 byly zřízeny petrolejové pouliční lampy. V roce 1879 bylo náměstí, které bylo až do toho roku pokryto štěrkem, vydlážděno kamením (kočičí hlavy). V roce 1905 má Hlučín 2949 obyvatel, z toho 2838 katolíků, 69 protestantů, 35 židů a 7 jiné víry. V roce 1911 byl Hlučín sídlem okresního soudu, matričního a okrskového úřadu, okresního inspektora, stály zde 2 katolické kostely a jeden evangelický, který náležel k ratibořské faře, jedna synagoga, sirotčinec, nemocnice, lékárna a ve městě působili 2 lékaři.
 Náboženství
 Hlučínský děkanát lze zařadit v rámci ostravsko-opavské diecéze k místům, kde má tradiční křesťanská víra pevné místo v každodenním životě obyvatel měst a obcí. Farnosti na sever od řek Opavy a Odry se v 18. století staly na dlouhých dvě stě let součástí Pruska. Také historické souvislosti událostí 20. století se odrazily na životních osudech lidí, pro něž se víra stala neměnným pilířem v dobách, kdy se posouvaly hranice a měnila státní příslušnost. Život na Hlučínsku je dodnes úzce propojen s aktivitami farností. Lidé se pečlivě starají nejen o své domy, ale také o kostely, kaple, boží muka a každý křížek u polní cesty.
 Historie dopravních cest
 Násilným připojením Hlučínska k Prusku v roce 1742 byly dosavadní tradiční obchodní cesty buďto přerušeny nebo alespoň silně narušeny. Tzv. solná cesta vedla nově od Opavy jižním směrem podél nové hranice tj. na Hrabyň a Velkou Polom a odtud do Svinova. Tím utrpěl hospodářský význam města Hlučína, Benešova i Kravař. Území Hlučínska se ocitlo v určité izolaci. Situace se nezlepšila ani v době, kdy se v Prusku i Rakousku budovala železniční trať. Trať z Kozlí do Ratiboře byla otevřena již 1. ledna 1846 a odtud do Annaberku 1. května 1847, přičemž bezprostřední napojení na Severní dráhu císaře Ferdinanda u Bohumína bylo provedeno 1. září 1848. Tzv. Vilémova dráha měla z Ratiboře tyto zastávky: Tvorkov, Křižanovice, Annaberk (vše dnes Polsko), státní hranice, Bohumín. Původně byla projektována i odbočka z Annaberku přes Hať do Hlučína s odbočkami do Kravař a Petřkovic. Její výstavba byla povolena zákonem z 28. července 1909. Bohužel projekt této odbočky zůstal na papíře a tak obyvatelé severní a severozápadní části Hlučínska mohli jedině používat poměrně blízkých zastávek trati Vilémovy dráhy. Trať Opava-Ratiboř přes Kravaře, Bolatice, Štěpánkovice a Chuchelnou byla vybudována až v roce 1895, tedy poměrně pozdě (vždyť trať Opava-Svinov byla zprovozněna již v roce 1855). Odbočka z Kravař přes Benešov do Hlučína byla otevřena až 28. října 1913. Trať měla pokračovat přes Petřkovice do Bohumína, končila však v Koblově. V roce 1950 trať přestavěna na tramvajovou a napojena na ostravskou síť. Úsek Hlučín–Přívoz byl zrušen v roce 1982.
 V době, kdy vznikala moderní průmyslová společnost, byla věnována značná pozornost i silniční síti. V letech 1846 až 1850 byla vybudována, resp. přebudována okresní silnice z Ratiboře do Opavy přes Sudice, Hněvošice a Pusté Jakartice. V předchozích dvou letech byla totiž již vybudována silnice z Opavy k Pustým Jakarticím. Západní a severozápadní část Hlučínska tím nepochybně získala. V druhé polovině 60. let 19. století byla vybudována silnice z Kopanin přes Suchdol a Bojanov (Polsko) do Chuchelné, Bolatic a Koutů. Silnice ze Suchdolu přes Tvorkov (Polsko) a Hať do Hlučína byla dokončena v roce 1869 a znamenala první přímé silniční spojení Hlučína s Ratiboří. Obě tyto komunikace byly výrazem toho, že hlavní spád směřoval z Hlučína do Ratiboře, od roku 1818 okresního města i pro hlučínské obce. Silnice z Annaberku (Polsko) přes Šilheřovice do Markvartovic byla zprovozněna na podzim roku 1872 a pokračovala dále k Ludgeřovicím a do Hlučína. Poslední úsek této silnice byl součástí silničního tahu Petřkovice-Hlučín-Benešov-Kravaře-Malé Hoštice. Tato silnice, která byla na počátku 60. let 19. století přebudována na okresní, byla vlastně jedinou silniční tepnou, vhodnou pro přepravu větších nákladů z Hlučínska na rakouskou stranu. I v tom se projevovala izolovanost Hlučínska.
 Obnova historických polních cest
 V posledních letech jsou v Hlučíně, Darkovičkách a Bobrovníkách díky spolku Žít s krajinou Darkovičky, Hlučín a Bobrovníky, z.s. a skupině obyvatel zvané Hlučíňáci postupně obnovovány historické polní cesty.
 Důvodů, proč obnovit historické páteřní cesty, bylo několik
 Cesty jsou spojnice mezi jednotlivými místy.
 Cesty umožňují přístup vlastníků ke svým pozemkům.
 Cesty tvoří přirozené valy, které zmírňují vodní erozi. Patrné zejména v Darkovičkách, které jsou běžně splavovány vodou z polí.
 Osazením keřů a dřevin podél cest posilujeme retenci vody v krajině (tzv. malý vodní cyklus).
 Osazením keřů a dřevin podél cest zabraňujeme větrné erozi.
 Cesty podporují biodiverzitu v krajině – vytvářejí místa pro život a potravní příležitosti.
 Cesty posilují estetiku krajiny.
 Díky lidem jako Tomáš Matýsek a Rostislav Matuška byly podél cest vysazeny stromy, budují se Stromové kaple, vznikají posezení pro lidi a další odpočinková místa.
 Urbanisticko-architektonická skladba sídla
 Hlučín leží na nevýrazné terénní vlně mezi nivou řeky Opavy a drobným potokem tekoucím od Darkoviček; jejich nevýrazné rozvodí probíhá od severu k jihu středem města. Od jádra města se terén svažuje k jihozápadu do říční nivy. Jižně od města se nad řekou zvedá ostrožna Vinné hory, na jejímž vrcholu vznikl dvůr. Město bylo založeno Přemyslem Otakarem II. jako tržní středisko zeměpanského statku s centrem na hradě Landeku. Leželo na křižovatce cesty z Opavy do Moravské Ostravy se spojnicí z Bílovecka a Klimkovicka do Ratiboře, která pod městem překonávala řeku Opavu. Město bylo pravděpodobně založeno na místě nějaké starší vsi, neboť pro nově lokované město by bylo možno očekávat jméno s koncovkou "-stadt". Struktura starší vsi se však v půdorysu nijak neprojevila. Hypotézu o předlokačním původu Dlouhé vsi nebo jejího předchůdce v tomto prostoru nelze zcela vyloučit. Dlouhá ves tvoří na jižní a jihovýchodní straně tangentu města podél cesty od řeky. O předlokačním původu této vsi by svědčil i průběh komunikací, které se s výjimkou opavské cesty městu vyhýbají a město je jakoby z boku připojeno ke starší cestě tvořící osu Dlouhé vsi i Ostravského předměstí, na němž se (u hřbitovního kostela) rozděluje směrem na Ludgeřovice, Petřkovice a Landek (k východu) a na Darkovičky a Ratiboř (k severu). Pokud by město vzniklo v neosídleném prostoru, jistě by tranzitní cesty vycházely přímo z něho. Dlouhá ves je však podle dostupných pramenů připomínaná až k roku 1350.
 Hlučín patří z hlediska půdorysného schématu mezi kompozičně velmi vytříbené ortogonální městské lokace. Na rozdíl od mnoha slezských měst zde nebylo užito podélné lokační schéma, ale schéma výjimečně koncentrické. Základem půdorysu je velké, téměř čtvercové náměstí s dvojicemi ortogonálních ulic vycházejících z koutů náměstí. Jihozápadní část města zaujal farní kostel se samostatně opevněnou tvrzí. Město bylo jistě od počátku opevněno, přičemž opevnění vytvořilo velmi pravidelný ovál, sledovaný vyjma jihozápadní strany okružní příhradební ulicí. Koncem 15. či počátkem 16. století nahradily starší fortifikace hradby. Nejpozději od této doby, ale zřejmě od počátku vedly do města jen dvě brány: západní Opavská a východní Ostravská. Údajně roku 1538 byl na ostravském předměstí postaven dřevěný hřbitovní kostel sv. Markéty. Předměstská zástavba byla zřejmě vždy omezena na Dlouhou Ves a navazující Ostravské předměstí, kde zástavba pokračovala od hřbitovního kostela jak k východu (k Ostravě), tak k severozápadu (k Ratiboři). Svah pod kostelem a tvrzí nebyl nikdy zastavěn (později zde vznikl rozsáhlý zámecký park). Při opavské cestě se postupně zformovat velký dvůr (Vorwerk Hultschin).
 Pravděpodobně ke konci 18. století začala kolonizace lánové plužiny táhnoucí se od Dlouhé vsi a Ostravského předměstí v jednotné parcelaci k jihovýchodu. Rozptýlená skupina drobných usedlostí vznikla podél polní cesty ze dvora Vinná hora ke stodolám na východním konci Ostravského předměstí. Přímá cesta vybíhající od těchto stodol k jihozápadu (paralelní s ostravskou cestou) se stala základem parcelace osady Rovniny, jejíž zástavba se postupně přibližovala k městu. Přibližně ve stejné vzdálenosti od města vznikla při cestě do osady Malánky a vsi Bobrovníky drobná rozptýlená osada Jasénky. Již úplně bez kontaktu s městem byla na hranici hlučínského a ludgeřovického katastru založena osada Vrablovec.
 Novodobý vývoj se pohraničnímu městu dlouho vyhýbal. Z významnějších staveb vznikl jen německý evangelický kostel (1862). Jak ukazuje první známý katastrální plán města z roku 1931, nedošlo ani do té doby k výraznějšímu urbanistickému vývoji, přestože počet domů mírně vzrostl. Částečný rozvoj zaznamenalo jen území mezi městem a nádražím, kde vznikly nové školní budovy a kolonie úřednických domů.
 Teprve po osvobození v roce 1945, během něhož město jako jedno z mála ve Slezsku nepostihly větší destrukce, nastala nová etapa vývoje města, které se od 60. let rozvíjelo jako přidružené jádro ostravské aglomerace, napojené na tramvajovou (dočasně) a později i autobusovou ostravskou městskou dopravu. Dobudováno bylo sídliště severozápadně od nádraží, ale největší panelové sídliště vzniklo mezi Rovninami a Jasénkami. Současně však došlo k některým necitlivým zásahům po obvodu vnitřního města, které po jižní straně obkroužil silniční obchvat s autobusovým nádražím.
 Vlastní jádro města zůstalo poměrně dobře zachováno. Náměstí je obestavěno převážně jednopatrovými domy, někdy s půdním polopatrem, většinou na středověkých parcelách. Jejich stavební jádra nejsou mladší než ze 17. století. Všechny domy byly přestavěny a některé nově vystavěny ve 2. polovině 19. století či po roce 1900.
 Pravidelná náměstí vděčí za svůj tvar cílené kolonizaci, která se šířila z Francie (12. století), přes Německo až do českých zemí (13. století), kde představovala posílení vlády Přemyslovců.
 V roce 1909 byla započata stavba léčebného domu, který byl dokončen v následujícím roce a 6. července 1910 děkanem Stankem slavnostně vysvěcen. Je to dnešní ústav sociální péče, Celní ul.č. 409. Tento léčebný ústav byl určen nejen pro zotavení, ale také pro ty, kteří potřebovali opatrování. Několik lůžek bylo vyčleněno pro chudé a nemajetné. Léčebna měla 26 pokojů s 38 lůžky. Okolo budovy byl zřízen nádherný park se zahradou, kterou navrhl a založil zahradník – krajinář Jaroschek z Horního Hlohova. Konaly se zde exercicie (duchovní cvičení) a jiné příležitostné podniky.
 V roce 1913 byla předána do užívání železniční trať Hlučín-Kravaře, čímž město Hlučín získalo spojení s Opavou, Ratiboří, Berlínem a Vídní. Postavením této trati se velmi změnila krajina, která je nově poznamenána vysokými náspy, zářezy do vyvýšenin a přemostěním silnic. Nádražím procházelo šest kolejí. Byly postaveny dvě výtopny pro lokomotivy a před každou z nich byly postaveny čisticí jámy. V sousedství nádražní budovy bylo postaveno skladiště pro přepravované zboží, nájezd, můstková váha, studně, větřák a vodojem. Nová železniční stanice byla postavena mimo město, hodně daleko od posledních obytných domů. Ve volném prostoru se počítalo do budoucnosti s výstavbou. Území mezi městem a nádražím zaznamenalo ve 30. letech 20. století částečný rozvoj, vznikly zde školní budovy.
 Nedochované sakrální stavby
 Kromě zachovalých sakrálních staveb, o kterých je zmínka v oddílu památky, existoval v Hlučíně také kostel sv. Maří Magdaleny a kaple sv. Jana Nepomuckého, památky, které se nedochovaly.
 Kostel sv. Maří Magdaleny
 V místech, kde je dnes autobusové nádraží, stál kostel sv. Maří Magdaleny, o kterém je první zmínka již v roce 1596. Kdy a kým byl kostel postaven není známo. Z kronikářských záznamů se dovídáme, že byl prostorný, masivně postavený a měl klenutí. V kostele se nacházely dva oltáře. Kazatelna stála pod velkou lípou na pokraji cesty do Darkoviček. Kostel byl panským majetkem a stál na panské půdě, neměl údajně žádných nadací, proto čím dál tím víc chátral. Když bylo nanejvýš nutné opatřit kostel novou střechou, panství chtělo kostel darovat městu s podmínkou, že provede opravu. Ale protože panovala veliká bída, a ve městě už byly dva kostely, město odmítlo tento dar. Panství se rozhodlo kostel zbourat. Stalo se tak v roce 1776. Z cihel byly postaveny nové čelední domky. Kostel měl dva překrásné oltářní obrazy, a to obraz sv. Maří Magdalény a obraz sv. Floriana. Tyto obrazy byly darovány kostelu v Ludgeřovicích. V pozdější době byly při provádění stavebních prací nalezeny kosterní ostatky. Okolo kostela byl pravděpodobně ve starší době hřbitov.
 Kaple sv. Jana Nepomuckého
 Hrabě Jan Josef z Gašína nechal v roce 1725 postavit na náměstí kapli sv. Jana Nepomuckého a sochu téhož světce. Ke kapli přicházela každoročně procesí z okolních vesnic. V březnu 1761 při velkém požáru, který zachvátil téměř celé náměstí, jiskra zapálila i střechu kaple. Žárem pukalo zdivo a spadlo klenutí stropu. Kaple byla opravena v roce 1796. Z rákosí byl zhotoven nový strop, byla vymalována a byla opravena fasáda i střecha. V roce 1840, při opravě střechy, právě když byla původní střecha sundána, strhl se silný déšť, který na kapli způsobil velkou škodu. Zejména nenahraditelně poškodil krásně malovaný strop. V roce 1850 byla kaple značně poškozena, a přestože byl mezi obyvatelstvem velký nedostatek peněz, byla získána potřebná částka na opravu. Kaple byla zbourána v roce 1940. Při rekonstrukci náměstí v roce 2005 byl tento zaniklý objekt připomenut v dlažbě, stejně jako cesta, která úhlopříčně procházela náměstím.
 Pamětihodnosti
 Městské opevnění v Hlučíně
 Ve městě je zachováno několik částí městského opevnění.
 Kostel svatého Jana Křtitele
 Farní kostel je památkově chráněná sakrální stavba, patřící mezi hlavní dominanty města. Sousedí se zámkem.
 Zámek
 Zámek je jedna z nejvýznamnějších historických staveb na území města Hlučína, spolu s areálem parku vymezuje rozsah historického jádra města. Zámek a areál parku, Kostelní ulice čp. 286/4, p.č. 453/1, 454, 455, 456/3, se nachází jižně od náměstí, nedaleko kostela sv. Jana Křtitele. Jsou evidovány jako kulturní památka ev.č. 20890/8-1371. Zámek je jednopatrová budova o třech nestejně dlouhých křídlech na půdorysu U. Přibližně v ose hlavního křídla je vchod završený hrotitým obloukem s jednoduše profilovaným ostěním, umístěným v mělkém výklenku. Zdi jsou zpevněny nízkými opěráky, nároží bosována, etáže odděleny lisénou, pod okrajem střechy římsa. Zdivo je omítnuto. Nad portálem je deska s vtesanými iniciálami a letopočtem 1525. Před hlavním průčelím je patrný příkop. Střecha je valbová. V průčelí v 1. patře 13 okenních os, v přízemí 16. Zámecký park je malá parková plocha, která tvoří doprovodnou zeleň zámecké budovy a nachází se ve východní části před budovou zámku. Severozápadní okraj tvoří státní silnice. Park je součástí památkového souboru, který je zařazen do IV. kategorie hodnocení – jedná se o parkové plochy botanicky i architektonicky málo významné. Význam této zeleně spočívá jen v dotvoření a začlenění dané plochy k budově zámečku. Nemá zvláštní architektonické ani dendrologické hodnoty. Dochovala se část zámecké zdi, která původně uzavírala celé město.
 Zámek je postaven na místě původně středověké tvrze, poprvé připomínané v roce 1439 (označena jako zámek); tvoří snad jádro jižního křídla zámku. Byla upravována roku 1525 pány ze Zvole. V pozdním 16. století bylo vestavěno prostřední (východní) křídlo s dvorními arkádami, zazděnými při přestavbě po požáru roku 1616, nebo pravděpodobněji až kolem roku 1733, kdy začala přeměna na zámek. Po požárech v letech 1616 a 1621 byla tvrz záhy opravena za účasti italského stavitele J. Vlacha. Originál listiny, která pojednává o přestavbě, pochází z 9. září 1624 a je uložen v Zemském archívu v Praze. Roku 1733 bylo asi přistavěno severní a rozšířeno jižní křídlo. Roku 1808 byla zbořena hodinová věž a roku 1811 došlo ke zbourání části jižního křídla. V 19. a 20. století prodělal zámek četné úpravy, které setřely starší slohový charakter stavby.
 Kaple Panny Marie
 Jeden z mála dochovaných objektů drobné sakrální architektury v Hlučíně, kaple Panny Marie, kulturní památka ev.č. 101813 stojí na rohu ulic Písečná a Cihelní, na pozemku p.č. 3067. Literatura uvádí, že se jedná o barokní stavbu z roku 1690. Kaple vyrůstá z půdorysu čtyřúhelníku s půlkruhovým závěrem. Průčelí je prolomeno vstupem s půlkruhovým záklenkem. Nad dveřmi je v bílé stuze nápis: A V E - M A R I A. V roce 2006 kaple prošla rozsáhlou rekonstrukcí, která jí vrátila její původní podobu.
 Fara
 Historická stavba barokního založení je součástí urbanistického celku zahrnujícího sousední farní kostel a blízký zámek. Fara je v pramenech připomínána k roku 1508 (dřevěná stavba). Nynější zděná budova byla postavena mezi léty 1780–1782, na starších, pravděpodobně renesančních základech. Při přestavbě roku 1841 byl objekt spojen s hradební baštou, v níž byla knihovna. Bašta byla zbořena za faráře Joachima Richtarského (1872–1887) a do tohoto prostoru byla počátkem 20. století rozšířena farní budova (plány z roku 1909). Budova fary, která se nachází na pozemku p.č. 407/1, na ul. Farní čp. 284/7 a je kulturní památkou evidovanou pod č. 102851, je dvoupodlažní podsklepená budova s valbovou střechou. Hlavní, severozápadní fasása je obrácená ke kostelu. Je desetiosá, přičemž jsou patrné odlišnosti ve výzdobě starší levé části (šest os) a jižní dostavby z počátku 20. století (4 osy), i když celkový výraz je sjednocený. Mladší část budovy zdobí lizénový rámec, který je nahoře segmentově prohnutý a zespodu lemuje oválné, mřížovitě členěné volské oko vedoucí na půdu. Okénko je zasazeno v malém segmentovém štítu, ukončeném korunní římsou.
 Kostel svaté Markéty
 Hřbitovní kostel postavený v roce 1820.
 Evangelický kostel
 Kostel v historizujícím stylu z 60. let 19. století.
 Radnice
 Stará hlučínská radnice, která stála již před rokem 1616 a v tomto roce vyhořela, stála na jižní straně náměstí, v místě dnešního domu Slezan. V roce 1659 si město postavilo novou dřevěnou radnici na východní straně náměstí, v místě kde stojí dnešní radnice, ale byla rozlohou menší, než dnešní radnice.
 Další stavba radniční budovy na stejném místě byla dokončena v roce 1765. Radnice měla klenuté stropy a šindelovou střechu. V roce 1791 si benešovské panství pronajalo sklepní prostory radnice jako vinný sklad. Na jaře 1820 se začalo s výstavbou dřevěné radniční věže a téhož roku byla dokončena. V následujícím roce byly na věži umístěny radniční hodiny. Na věži byl také umístěn požární zvon. V roce 1863 byla tato radniční věž stržena pro hrozící sesutí. V roce 1867 bylo započato se stavbou nové radnice, následujícího roku byla dokončena. Radnice je chloubou města. Vedle vysokého přízemí má dva vchody, dvě poschodí, moderní, rovnou střechu. Nalézá se v ní jedna dvorana neboli zasedací síň a 22 úředních místností. První poschodí bylo pronajato soudu, druhé sloužilo magistrátu. Náklady na výstavbu nové radnice činily 15 000 tolarů. V téže době byla ve dvoře radnice postavena rovněž městská věznice.
 Dnešní budova radnice je pozdně klasicistní stavba z roku 1868 s novodobým balkónovým portikem, nachází se uprostřed jihovýchodní strany náměstí. Uvnitř budovy je umístěna kamenná deska z doby před rokem 1536 s erbem Bernarda ze Zvole.
 Městský dům Slezan, Mírové nám. č. 32/28
 Městský dům, bývalá restaurace "Slezan" byl postaven na starších základech (stála zde také stará radnice), urbanisticky vymezuje a definuje náměstí a přispívá (i přes četné přestavby a nemnoho dochovaných původních prvků) k ucelenější představě o historické podobě náměstí v Hlučíně. Dokládá historické události spojené s dělnickým hnutím po první světové válce. Je to kulturní památka evidovaná pod č. 34959/8-2973, dům stojí na pozemku p.č. 428, Mírové náměstí 32. Městský typ domu, nárožní, v ulicové frontě, pozdější přístavba se sálem, 19. století.
 Městský dům ul. Úzká č. 174/1
 Dům čp. 174 je jediný intaktně dochovaný objekt z režného zdiva v Hlučíně. Objekt se nachází v městské památkové zóně Hlučín, v exponovaném území, které vykazuje značné urbanistické hodnoty. Jedná se o rohový dvoupodlažní, částečně podsklepený obytný dům na půdoryse ve tvaru "L". Budova je zastřešena kombinací dvou sedlových střech s krytinou z betonových tašek. Okna jsou dřevěná, okenní křídla vyřezávaná, dělená do tvaru latinského kříže. Fasáda objektu je z režného zdiva, neomítaná. Z tohoto materiálu jsou také prvky, které tvoří profilaci fasády. Roh domu je zkosený, v nice se nachází plastika Panny Marie. Zkosené nároží s nikou je ukončeno atikou ve tvaru stříšky. Dům byl postaven patrně v období výstavby cihelné architektury v období po roce 1880. Nachází se na pozemku parc.č. 88 v k.ú. Hlučín a je kulturní památkou ev.č. 103228.
 Hasičská zbrojnice – sušárna hadic
 V roce 1885 věnoval baron Rothschild dříví na stavbu věže pro sušení hadic, která mohla rovněž sloužit jako pozorovatelna pro sledování případného požáru. 17. srpna 1886 měli hasiči velkou slavnost, světila se věž na sušení hadic. Objekt sušárny hadic je typologicky jedinečnou stavbou, která dokládá vývoj architektury hasičských zbrojnic na českém území. Tato kulturní památka ev.č. 101398 se nachází v areálu školy na ulici Školní, na pozemku p.č. 307. Sušárna sestává ze třípodlažní věže zakončené sedlovou střechou, ke které na okapových stranách přiléhají malá přízemní křídla s pultovými střechami. Přízemí z režného cihelného zdiva hrázděné, věž dřevěná, svisle kladené desky bez lištování. Podezdívka kamenná. V horních dvou podlažích štítové strany věže dvojice dvoukřídlých okenic. Přízemí věže přístupné segmentově ukončenými dřevěnými vraty.
 Hrobka rodiny Wetekampů
 Vilém Wetekamp byl ředitelem Rothschildových statků v Dolním Benešově a předseda evangelického kostela v Hlučíně. Stavba hrobky byla dokončena v roce 1898, v říjnu téhož roku byl Vilém Wetekamp v této hrobce pohřben.
 Malá stavba čtvercového půdorysu. Vnitřek mauzolea je zaklenut křížovou hřebínkovou klenbou s pilastrovým členěním stěn. Fasády jsou zdobeny bosáží. Hlavní průčelí je završeno trojúhelníkovým štítem s velkou reliéfní hlavou anděla. Na vrcholu kopulovité střechy je socha ženy s vavřínovou ratolestí s víkem. Stavba je kamenná, zevně neomítnutá, stojí na pozemku p.č. 183, poblíž evangelického kostela, na bývalém evangelickém hřbitově. Jako kulturní památka je evidovaná pod č. 41955/8-1374. Jedná se o příklad doznívající romantické snahy zámožných vrstev, které v 19. století chtěly vyvolat iluzi moci někdejší feudální třídy napodobováním historických staveb.
 Vodárna
 Typologicky jedinečná stavba spojující progresivní konstrukční řešení (železobeton) s tradičně pojatým zakončením (mansardová střecha). V blízkosti železniční stanice Hlučín, na pozemku p.č. 2223 stojí od roku 1913 na osmiúhelném půdoryse věžová železobetonová omítaná stavba vodárny, evidované jako kulturní památka pod č. 101521. Střední válcové těleso kruhového půdorysu, ve kterém je umístěno schodiště, nese přesahující osmiúhelnou nádrž podepřenou po obvodu osmi čtyřhrannými pilíři. Jednotlivá pole pláště nádrže jsou prolomena dvěma obdélnými okenními otvory nad sebou. Střecha mansardová, jehlancová na osmiúhelném půdoryse. Krytina – pálená taška. V každém druhém poli střešního křídla segmentově ukončený arkýř.
 Obytný dům ul. Dr. E. Beneše č. 587/24
 Obytný dům neznámého autora, jehož výstavba proběhla v letech 1922–1925, původně sloužil pro bydlení profesorů hlučínského gymnázia. Je součástí ojedinělého a historicky cenného souboru tří obytných domů, které navazují na výstavbu gymnázia. Přes úpravy, které budova prodělala, se v ní dochovaly památkově hodnotné konstrukce a prvky: původní dlažba, výplně dveřních a okenních otvorů včetně jejich vitráží, štuková ornamentika a reliéfy fasády. Volně stojící dvoupodlažní zděný dům s podsklepením a půdními bytovými jednotkami se nachází na pozemku p.č. 712/2, na ul. Dr. E. Beneše čp. 587/24, poblíž vlakového nádraží. Je kulturní památkou evidovanou pod č. 103360.
 Gymnázium
 Třípatrová budova v novoklasicistním stylu, půdorysu písmene L s přístavbou tělocvičny a domku pro ředitele. Stavební projekt z pera pražského architekta Bedřicha Bendelmayera postaven v letech 1922–1924 firmami Ing. Vladimír Vlček z Ostravy a Julius a Adolf Vysloužilovi z Opavy. Nápis nad vchodem "Státní reálné Gymnázium" a mozaikový malý československý státní znak nad vchodem byly odstraněny během okupace. Stejně tak původní červenobílé sgrafito v duchu geometrické moderny v úrovni druhého patra a malby v tělocvičně byly zničeny rekonstrukcí v 70. a 80. letech.
 Kremerova vila
 Vývoj designu železničních, silničních, námořních i leteckých dopravních prostředků na počátku 20. století se odrazil i v přemýšlení architektů, kteří často sledovali trend námořní architektury nebo tak zvané „streamlined architecture“. Bratři Šlapetové se shodou okolností setkali v době svého zrání s vůdčími představiteli této tendence. První stavby na Ostravsku a také expozice, prezentovaná na podzim roku 1933 na výstavě Moravskoslezského sdružení výtvarných umělců v Ostravě měly velký ohlas. Vedlo to k nabídkám zakázek dalších vil v tomto regionu a k šanci prosadit tu nový názor na bydlení. Veterinární lékař František Kremer (1894–1970) pocházel z Opavy, veterinární medicínu začal studovat před první světovou válkou ve Vídni. Po válce studia dokončil v Brně a stal se okresním veterinárním lékařem a dozoroval mimo jiné také chov koní v Kravařích. Výsledkem spolupráce zadavatele MVDr. Františka Kremera a architekta Lubomíra Šlapety je aerodynamicky koncipovaný objekt, který má přísnou severní fasádu a ke slunci se otevírá prosklenou zimní zahradou. Vila svébytným způsobem zpracovává inspiraci dílem Franka Lloyda Wrighta či Hanse Scharouna (vila Schminke, Löbau, 1933)
 Jde o vzácný příklad organické architektury v Česku. Zděná, omítaná dvoupodlažní vila, postavená na obdélném půdoryse je kulturní památkou ev.č. 10611/8-3897. Nachází se v ulici Čs. armády 762/10, na pozemku parcelní číslo 225/7. Uliční průčelí je jednoduše členěné, je zde představěná garáž a vstup do přízemí. Boční strany jsou konvexně vypjaté, stavba je ukončena plochou střechou a obíhající atikou. Horizontální pás luxferů v patře prosvětluje prostor chodby a schodiště. Zahradní průčelí je členěno taktéž horizontálně pásy oken a je zvýrazněno terasou na nepravidelném půdoryse, pod níž je situován skleník.
 Areál čs. opevnění Hlučín-Darkovičky
 Pevnostní areál Hlučín-Darkovičky je částí fortifikačního systému Československé republiky, který vznikal v letech 1935–1938.
 Vojenský hřbitov Rudé armády s památníkem
 Památka protifašistického odboje, připomínající osvobozovací boje v roce 1945. Centrální monument pohřebiště tvoří komolý jehlan na podstavci. Za památníkem jsou po obou stranách kamenné desky na sešikmených podstavcích. Vojenský hřbitov se nachází v Ostravské ulici, na křižovatce cest do Ludgeřovic a na Rovniny, je kulturní památkou, evidovanou pod č. 29834/8-2182.
 Rothschildovy studny
 Příroda
 Památné stromy
 Buk lesní
 Strom roste v menším parku na ul. Čs. armády, poblíž autobusového nádraží (pozemek parc.č. 215). Obvod kmene je 300 cm, výška stromu 23 m, šířka koruny 16 m, její výška 18 m. Stáří je odhadováno na 150 let. Strom je vitální a perspektivní.
 Javor mléč
 Strom se nachází v zahradě Domu dětí a mládeže v Hlučíně, Kostelní ul., poblíž kostela sv. Jana Křtitele (pozemek p.č. 456/3). Obvod kmene je 330 cm, výška stromu 26 m, šířka koruny 17 m, její výška 20 m. Strom je velmi mohutný, na území Moravskoslezského kraje jde teprve o druhý javor vyhlášený jako památný strom.
 Bludné balvany
 Na Hlučínsku se nachází řada bludných balvanů. Byly zde dopraveny pohybem pevninského ledovce ve starších čtvrtohorách v období haltštatském a v době sálského zalednění.
 Obyvatelstvo
 Školství
 Gymnázium Josefa Kainara
 Odborné učiliště a Praktická škola, Hlučín
 Základní škola Hlučín-Rovniny, okres Opava
 Kulturní instituce
 Muzeum Hlučínska
 Společnost přátel Muzea Hlučínska (web)
 Informační centrum Hlučín (web)
 Kulturní centrum Hlučín (web)
 Znak města
 Na zeleném štítě v pravé polovině polovina zlatého antonínského kříže na dvou stupních s polokoulí na konci příčného břevna. K němu se nalevo přimyká zlaté písmeno P stejné velikosti na jednom stupni. Uprostřed hlavy štítu je zlatá lilie a v poli štítu je rozmístěno pět šestihrotých zlatých hvězd.
 Pravá polovina znaku (polovina kříže) je převzata ze znaku Jana Bělíka z Kornic, v letech 1477-1483 správce a potom do roku 1490 majitele Hlučína, zároveň hejtmana knížectví opavského. Levá polovina (písmeno P) je staršího původu a snad ukazuje na některého z dřívějších majitelů města. Lilie je převzata ze znaku Bruntálských z Vrbna, kteří město vlastnili v 16. století. Hvězdy jsou převzaty ze znaku rodu Gašínů.
 Rekreace a turistika
 V samotném Hlučíně je turistům k dispozici sportovně-rekreační areál u rozlehlé plochy jezera. V létě může návštěvníkům nabídnout koupání v jezeře, v upraveném bazénu a v brouzdališti pro děti. Část pláže je vyhrazena nudistům. Pro milovníky sportu je přímo v areálu minigolf, volejbalová hřiště, vlek vodních lyží, půjčovna lodí a vodních kol. Plocha jezera je užívána pro windsurfing. Tuto nabídku doplňuje síť restauračních zařízení, bufetů a prodejních stánků. Ubytování je možné také v penzionu, přímo v areálu.
 Okolí Hlučína je vhodné také k pěší turistice. Prochází tudy několik značených turistických stezek, po nichž je možné se dostat k zajímavým bodům a místům v blízkém okolí. Neustále se rozvíjí cykloturistika. Hlučínsko je protkáno sítí cyklostezek místního, regionálního i mezinárodního významu. Podmínky zde najdou jak nároční, tak i rekreační cyklisté.
 Slavní rodáci
 Pavel Josef Vejvanovský (1639/1640–1693), hudební skladatel
 Tomáš Xaverius Laštovka (Laštuvka) (1688–1747), český katolický kněz, kazatel a spisovatel
 Bohumír Josef Hynek Bilovský (1659–1725), český literát, básník a homiletik
 Johannes Janda (1827–1875), sochař
 Jan Bochenek (1831–1909), malíř
 Pavel Blaschke (1885–1969), hudební skladatel
 Vilém Balarin (1894–1978), malíř
 Lumír Olšovský (* 1973), český herec
 Eva Burešová (* 1993), muzikálová zpěvačka a herečka
 Vojtěch Babišta (* 1996), český herec
 Partnerská města
 Namysłów, Polsko
 Ružomberok, Slovensko
 Nebelschütz, Německo
 Odkazy
 Reference
 Literatura
 KOUŘILOVÁ, D. - AUGUSTINKOVÁ, L.: Stavební vývoj zámku v Hlučíně v 16. – 19. století. Časopis Slezského zemského muzea, série B, svazek 58, s. 360 – 376.
 Související články
 FC Hlučín
 Vařešinka
 Externí odkazy
 www.hlucin.cz – Oficiální web města Hlučína
 www.info.hlucin.com – Informační centrum Hlučín
 Města v Českém Slezsku
 Obce s rozšířenou působností
 Obce s pověřeným obecním úřadem
 Městské památkové zóny v Česku
 Obce v okrese Opava
 Sídla v Opavské pahorkatině
 Sdružení obcí Hlučínska
 Svazek obcí mikroregionu Hlučínska
 Města v okrese Opava


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 6.12.2008
 NL
 Publicatieblad van de Europese Unie
 C 313/4
 Arrest van het Hof (Derde kamer) van 16 oktober 2008 (verzoek om een prejudiciële beslissing ingediend door de Hoge Raad der Nederlanden) — R. H. H. Renneberg/Staatssecretaris van Financiën
 (Zaak C-527/06) (1)
 (Vrij verkeer van werknemers - Artikel 39 EG - Belastingwetgeving - Inkomstenbelasting - Vaststelling van heffingsgrondslag - Onderdaan van lidstaat die zijn belastbaar inkomen volledig of nagenoeg volledig in deze lidstaat verwerft - Woonplaats in andere lidstaat)
 (2008/C 313/06)
 Procestaal: Nederlands
 Verwijzende rechter
 Hoge Raad der Nederlanden
 Partijen in het hoofdgeding
 Verzoekende partij: R. H. H. Renneberg
 Verwerende partij: Staatssecretaris van Financiën
 Voorwerp
 Verzoek om een prejudiciële beslissing — Hoge Raad der Nederlanden — Uitlegging van de artikelen 39 EG en 56 EG — Vaststelling van het belastbare bedrag voor de inkomstenbelasting — Onderdaan van een lidstaat die al zijn inkomsten in deze lidstaat verwerft, maar in een andere lidstaat woont — Nationale regeling op grond waarvan geen aftrek is toegestaan van negatief inkomen uit een in een andere lidstaat gelegen woning
 Dictum
 Artikel 39 EG dient aldus te worden uitgelegd dat het zich verzet tegen een nationale regeling als die aan de orde in het hoofdgeding, volgens welke een gemeenschapsburger die niet-ingezetene is van de lidstaat waarin hij inkomsten verwerft die zijn volledige of nagenoeg zijn volledige belastbare inkomen vormen, in deze lidstaat voor de vaststelling van de grondslag voor de belastingheffing over dat inkomen negatieve inkomsten uit een in een andere lidstaat gelegen woning waarvan hij eigenaar is, niet in aftrek kan brengen, terwijl een ingezetene van eerstgenoemde lidstaat dergelijke negatieve inkomsten voor de vaststelling van de grondslag voor de belastingheffing over zijn inkomen wel in aftrek kan brengen.
 (1) PB C 56 van 10.3.2007.


type: contracts

text:
 Avis juridique important
 |
 21997D0710(08)
 Beschluß des Gemeinsamen EWR-Auschusses Nr. 9/97 vom 14. März 1997 über die Änderung des Anhangs XIII (Verkehr) des EWR-Abkommens
 Amtsblatt Nr. L 182 vom 10/07/1997 S. 0039 - 0039
 BESCHLUSS DES GEMEINSAMEN EWR-AUSSCHUSSES Nr. 9/97 vom 14. März 1997 über die Änderung des Anhangs XIII (Verkehr) des EWR-Abkommens DER GEMEINSAME EWR-AUSSCHUSS -gestützt auf das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum, geändert durch das Anpassungsprotokoll zum Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum, nachstehend "Abkommen" genannt, insbesondere auf Artikel 98,in Erwägung nachstehender Gründe:Anhang XIII des Abkommens wurde durch den Beschluß des Gemeinsamen EWR-Ausschusses Nr. 80/96 (1) geändert.Die Richtlinie 96/87/EG der Kommission vom 13. Dezember 1996 zur Anpassung der Richtlinie 96/49/EG des Rates zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten betreffend die Beförderung gefährlicher Güter auf der Straße an den technischen Fortschritt (2) ist in das Abkommen aufzunehmen -BESCHLIESST:Artikel 1 In Anhang XIII des Abkommens wird unter Nummer 42b (Richtlinie 96/49/EG des Rates) folgendes hinzugefügt:", geändert durch:- 396 L 0087: Richtlinie 96/87/EG der Kommission vom 13. Dezember 1996 (ABl. Nr. L 335 vom 24. 12. 1996, S. 45)."Artikel 2 Der Wortlaut der Richtlinie 96/87/EG in isländischer und norwegischer Sprache, der den jeweiligen Sprachfassungen dieses Beschlusses beigefügt ist, ist verbindlich.Artikel 3 Dieser Beschluß tritt am 1. April 1997 in Kraft, sofern dem Gemeinsamen EWR-Ausschuß alle Mitteilungen nach Artikel 103 Absatz 1 des Abkommens übermittelt worden sind.Artikel 4 Dieser Beschluß wird im EWR-Abschnitt und im EWR-Supplement des Amtsblatts der Europäischen Gemeinschaften veröffentlicht.Brüssel, den 14. März 1997Für den Gemeinsamen EWR-AusschußDie VorsitzendeC. DAY(1) ABl. Nr. L 100 vom 17. 4. 1997, S. 69.(2) ABl. Nr. L 335 vom 24. 12. 1996, S. 45.


text:
Vidurio Čekijos kraštas () – Čekijos respublikos administracinis vienetas, esantis centrinėje istorinio Bohemijos regiono dalyje. Administracijos centras yra Čekijos sostinėje Prahoje, kuri yra krašto centre. Pati Praha neįeina į kraštą ir yra atskiras kraštas. Krašto plotas – 11 014 km2, 2012 metais gyveno 1 279 345 gyventojai. Šiame derlingame regione yra vynininkystės ūkių, kurie susitelkę aplink istorinį Melnyko miestą.
 Rajonai
 Benešovo rajonas
 Berouno rajonas
 Kladno rajonas
 Kolyno rajonas
 Kutna Horos rajonas
 Melnyko rajonas
 Mlada Boleslavo rajonas
 Nimburko rajonas
 Prahos rytinis rajonas
 Prahos vakarinis rajonas
 Pršybramo rajonas
 Rakovnyko rajonas
 Miestai
 Žemiau yra pateikti didžiausi krašto miestai:
 Kladnas
 Mlada Boleslavas
 Pršybramas
 Kolynas
 Kutna Hora
 Melnykas
 Berounas
 Kralupai prie Vltavos
 Brandysas prie Labės-Stara Boleslavas
 Rakovnykas
 Neratovicės
 Benešovas
 Slanai
 Nimburkas
 Čekijos kraštai


text:
 Avis juridique important
 |
 22002D0037
 Decisión del Comité Mixto del EEE n° 37/2002, de 19 de abril de 2002, por la que se modifica el anexo IX (Servicios financieros) del Acuerdo EEE
 Diario Oficial n° L 154 de 13/06/2002 p. 0022 - 0023
 Decisión del Comité Mixto del EEEno 37/2002de 19 de abril de 2002por la que se modifica el anexo IX (Servicios financieros) del Acuerdo EEEEL COMITÉ MIXTO DEL EEE,Visto el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo, adaptada por el Protocolo por el que se adapta el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo, en adelante denominado "el Acuerdo", y, en particular, su artículo 98,Considerando lo siguiente:(1) El anexo IX del Acuerdo fue modificado por la Decisión del Comité Mixto del EEE n° 73/2001, de 19 de junio de 2001(1).(2) La Directiva 2001/34/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 28 de mayo de 2001, sobre la admisión de valores negociables a cotización oficial y la información que ha de publicarse sobre dichos valores(2), consolida una serie de actos actualmente incorporados al anexo IX del Acuerdo.(3) Deberá incorporarse al Acuerdo la Directiva 2001/34/CE.(4) La Directiva 2001/34/CE deroga una serie de actos actualmente incorporados al Acuerdo, entre los que figuran actos con adaptaciones al EEE.(5) Deberán mantenerse las adaptaciones al EEE de los actos derogados por la Directiva 2001/34/CE, siempre que no contengan disposiciones transitorias que hayan quedado obsoletas.DECIDE:Artículo 1El anexo IX del Acuerdo se modificará como sigue:1) El texto del punto 24 (Directiva 79/279/CE del Consejo) se sustituirá por el texto siguiente: "32001 L 0034: Directiva 2001/34/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 28 de mayo de 2001, sobre la admisión de valores negociables a cotización oficial y la información que ha de publicarse sobre dichos valores (DO L 184 de 6.7.2001, p. 1).A efectos del presente Acuerdo, las disposiciones de la Directiva se entenderán con arreglo a las adaptaciones siguientes:a) el artículo 41 de la Directiva no será de aplicación;b) por lo que se refiere a los Estados AELC, las fechas mencionadas en el artículo 90 de la Directiva serán las siguientes:Islandia: 1 de enero de 1994,Liechtenstein: 1 de enero de 1997,Noruega: 1 de enero de 1994.".2) Se suprimirá el texto del punto 25 (Directiva 80/390/CEE del Consejo), el punto 26 (Directiva 82/121/CE del Consejo) y el punto 27 (Directiva 88/627/CEE del Consejo).Artículo 2Los textos de la Directiva 2001/34/CE en lenguas islandesa y noruega son auténticos.Artículo 3La presente Decisión entrará en vigor el 20 de abril de 2002, siempre que se hayan transmitido al Comité Mixto del EEE todas las notificaciones previstas en el apartado 1 del artículo 103 del Acuerdo(3).Artículo 4La presente Decisión se publicará en la sección EEE y en el Suplemento EEE del Diario Oficial de las Comunidades Europeas.Hecho en Bruselas, el 19 de abril de 2002.Por el Comité Mixto del EEEEl PresidenteP. Westerlund(1) DO L 238 de 6.9.2001, p. 22.(2) DO L 184 de 6.7.2001, p. 1.(3) No se han indicado preceptos constitucionales.


text:
 |
 22010A0408(01)
 Acordo entre a União Europeia e o Montenegro sobre a participação do Montenegro na operação militar da União Europeia tendo em vista contribuir para a dissuasão, a prevenção e a repressão dos actos de pirataria e dos assaltos à mão armada ao largo da costa da Somália (Operação Atalanta)
 Jornal Oficial no L 088 de 08/04/2010 p. 0003 - 0008
 TRADUÇÃOAcordoentre a União Europeia e o Montenegro sobre a participação do Montenegro na operação militar da União Europeia tendo em vista contribuir para a dissuasão, a prevenção e a repressão dos actos de pirataria e dos assaltos à mão armada ao largo da costa da Somália (Operação Atalanta)A UNIÃO EUROPEIA (UE),por um lado, eO MONTENEGRO,por outro,a seguir designadas "Partes",TENDO EM CONTA:a aprovação pelo Conselho da União Europeia da Acção Comum 2008/851/PESC relativa à operação militar da União Europeia tendo em vista contribuir para a dissuasão, a prevenção e a repressão dos actos de pirataria e dos assaltos à mão armada ao largo da costa da Somália [1] (Operação Atalanta), com a última versão que lhe foi dada pela Decisão 2009/907/PESC do Conselho [2],o convite da UE ao Montenegro para participar na operação liderada pela UE,a conclusão, com êxito, do processo de constituição da força, bem como a recomendação do Comandante da Operação da UE e do Comité Militar da UE no sentido de se chegar a acordo quanto à participação de forças do Montenegro na operação liderada pela UE,a Decisão ATALANTA/2/2009 do Comité Político e de Segurança, de 21 de Abril de 2009, relativa à aceitação dos contributos de Estados terceiros para a operação militar da União Europeia tendo em vista contribuir para a dissuasão, a prevenção e a repressão dos actos de pirataria e dos assaltos à mão armada ao largo da costa da Somália (Atalanta) [3], e a Decisão ATALANTA/3/2009 do Comité Político e de Segurança, de 21 de Abril de 2009, relativa à criação do Comité de Contribuintes para a operação militar da União Europeia tendo em vista contribuir para a dissuasão, a prevenção e a repressão dos actos de pirataria e dos assaltos à mão armada ao largo da costa da Somália (Atalanta) [4], com a última redacção que a ambas foi dada pela Decisão ATALANTA/7/2009 do Comité Político e de Segurança [5],a decisão do Montenegro, de 13 de Agosto 2009, de participar na Operação Atalanta,ACORDARAM NO SEGUINTE:Artigo 1.oParticipação na operação1. O Montenegro associa-se à Acção Comum 2008/851/PESC relativa à operação militar da União Europeia tendo em vista contribuir para a dissuasão, a prevenção e a repressão dos actos de pirataria e dos assaltos à mão armada ao largo da costa da Somália (Operação Atalanta), com a última redacção que lhe foi dada pela Decisão 2009/907/PESC, bem como a qualquer outra decisão pela qual o Conselho da União Europeia decida prorrogar a operação, em conformidade com o disposto no presente Acordo e com quaisquer disposições de execução necessárias.2. O contributo do Montenegro para a força naval liderada pela União Europeia (EUNAVFOR) em nada afecta a autonomia decisória da União Europeia.3. O Montenegro vela por que as suas forças e pessoal que participem na operação Atalanta executem a sua missão em conformidade com:- a Acção Comum 2008/851/PESC e eventuais alterações subsequentes,- o Plano da Operação,- as medidas de execução.4. As forças e o pessoal destacados para a operação pelo Montenegro desempenham os seus deveres e observam uma conduta que tenha exclusivamente em mente os interesses da operação Atalanta.5. O Montenegro informa atempadamente o Comandante da Operação da UE de qualquer alteração da sua participação na operação.Artigo 2.oEstatuto das forças1. O estatuto das forças e do pessoal destacados pelo Montenegro para a Operação Atalanta rege-se pelo acordo sobre o estatuto das forças celebrado entre a União Europeia e a Somália, Jibuti ou qualquer outro país da região com o qual tenha sido celebrado tal acordo para efeitos da operação, ou pela declaração unilateral sobre o estatuto das forças feita pelo Quénia, pelas Seychelles, ou por qualquer país da região que tenha feito tal declaração para efeitos da operação.2. O estatuto das forças e do pessoal destacados para quartéis-generais ou elementos de comando situados fora da zona de operações conjuntas rege-se por disposições acordadas entre o Estado Anfitrião dos quartéis-generais e os elementos de comando em causa e o Montenegro.3. Sem prejuízo do acordo e declarações sobre o estatuto das forças a que se referem os n.os 1 e 2, o Montenegro tem jurisdição sobre as suas forças e pessoal que participem na operação Atalanta.4. Cabe ao Montenegro responder a quaisquer reclamações relacionadas com a participação na Operação Atalanta que sejam apresentadas por qualquer membro das suas forças e do seu pessoal ou que a estes digam respeito. O Montenegro é também responsável pelas medidas, designadamente judiciais ou disciplinares, que seja necessário tomar contra qualquer membro das suas forças e pessoal, nos termos das suas normas legislativas e regulamentares.5. O Montenegro compromete-se a fazer, aquando da assinatura do presente Acordo, uma declaração no que respeita à renúncia a pedidos de reparação contra qualquer Estado que participe na Operação Atalanta.6. Os Estados-Membros da União Europeia comprometem-se a fazer, aquando da assinatura do presente Acordo, uma declaração no que respeita à renúncia a pedidos de reparação pela participação do Montenegro na Operação Atalanta.Artigo 3.oCondições de transferência de pessoas detidas com vista à instauração de processos penaisSe o Montenegro exercer a sua competência sobre pessoas que tenham cometido ou que sejam suspeitas de ter cometido actos de pirataria ou assaltos à mão armada nas águas territoriais de um Estado costeiro dentro da zona da operação, a transferência das pessoas detidas, tendo em vista a instauração de processos penais pela EUNAVFOR e dos bens apreendidos que se encontrem na posse desta, para o Montenegro deve ser realizada nas condições previstas no anexo, que faz parte integrante do presente Acordo.Artigo 4.oInformações classificadas1. O Montenegro tomará todas as medidas apropriadas para assegurar que as informações classificadas da UE sejam protegidas de acordo com as regras de segurança do Conselho da União Europeia constantes da Decisão 2001/264/CE do Conselho, de 19 de Março de 2001, que aprova as regras de segurança do Conselho [6], e de harmonia com outras orientações formuladas pelas autoridades competentes, que incluem o Comandante da Operação UE.2. Sempre que a UE e o Montenegro tenham celebrado um acordo em matéria de procedimentos de segurança com vista à troca de informação classificada, esse acordo aplicar-se-á no contexto da operação Atalanta.Artigo 5.oCadeia de comando1. Todas as forças e pessoal que participam na operação Atalanta permanecem inteiramente sob o comando das respectivas autoridades nacionais.2. As autoridades nacionais transferem o comando e/ou controlo operacional e táctico das respectivas forças e pessoal para o Comandante da Operação da UE. O Comandante da Operação da UE pode delegar os seus poderes.3. O Montenegro tem os mesmos direitos e obrigações em termos de gestão corrente da operação que os Estados-Membros da União Europeia participantes.4. O Comandante da Operação da UE pode, depois de consultar o Montenegro, solicitar em qualquer momento o termo do contributo do Montenegro.5. O Montenegro nomeia um Alto Representante Militar (ARM) para representar o seu contingente nacional na operação Atalanta. O ARM concerta-se com o Comandante da Força da UE sobre todas as matérias respeitantes à operação e é responsável pela disciplina corrente do contingente.Artigo 6.oAspectos financeiros1. O Montenegro é responsável por todas as despesas decorrentes da sua participação na operação, salvo se as despesas estiverem sujeitas ao financiamento comum previsto nos instrumentos jurídicos a que se refere o n.o 1 do artigo 1.o do presente Acordo, bem como na Decisão 2008/975/PESC do Conselho, de 18 de Dezembro de 2008, que institui um mecanismo de administração do financiamento dos custos comuns das operações da União Europeia com implicações militares ou no domínio da defesa (Athena) [7].2. A Operação Atalanta presta apoio logístico ao contingente do Montenegro numa base de reembolso de despesas segundo as condições previstas nas disposições de execução a que se refere o artigo 7.o do presente Acordo. A gestão administrativa destas despesas é confiada ao mecanismo Athena.3. Em caso de morte, ferimento ou lesão, danos ou perdas causados a pessoas singulares ou colectivas do(s) Estado(s) onde é conduzida a operação, o Montenegro deve, quando tenha sido apurada a sua responsabilidade, pagar indemnização nas condições previstas no acordo sobre o estatuto das forças, caso exista, a que se refere o n.o 1 do artigo 2.o do presente Acordo.Artigo 7.oDisposições de execução do AcordoSão celebrados entre a Alta Representante da União para os Negócios Estrangeiros e a Política de Segurança ou o Comandante da Operação da UE, e as autoridades competentes do Montenegro todos os convénios técnicos e administrativos necessários à execução do presente Acordo.Artigo 8.oIncumprimentoSe uma das Partes não cumprir as obrigações previstas nos artigos anteriores, a outra Parte tem o direito de denunciar o presente Acordo mediante pré-aviso de um mês.Artigo 9.oResolução de litígiosOs litígios a respeito da interpretação ou da aplicação do presente Acordo são resolvidos por via diplomática entre as Partes.Artigo 10.oEntrada em vigor1. O presente Acordo entra em vigor no primeiro dia do primeiro mês seguinte ao da notificação recíproca pelas Partes do cumprimento das formalidades internas necessárias para o efeito.2. O presente Acordo é aplicado a título provisório a partir da data de assinatura.3. O presente Acordo mantém-se em vigor enquanto durar o contributo do Montenegro para a operação.4. A cessação da vigência do presente Acordo não afecta os direitos e obrigações decorrentes do presente Acordo anteriores à cessação da sua vigência, incluindo os direitos para quaisquer pessoas transferidas que estejam detidas no Montenegro ou nela sejam objecto de processo judicial.Após o termo da Operação, todos os direitos da EUNAVFOR, ao abrigo do anexo do presente Acordo, podem ser exercidos por qualquer pessoa ou entidade designada pelo Estado que exercer a Presidência do Conselho da UE. A pessoa ou entidade designada pode ser, nomeadamente, um agente diplomático ou consular desse Estado acreditado junto da do Montenegro. Após o termo da operação, todas as notificações a efectuar à EUNAVFOR nos termos do presente instrumento serão efectuadas no Estado que exercer a Presidência do Conselho da UE.Feito em Bruxelas, em vinte e quatro de Março de dois mil e dez, em dois exemplares em língua inglesa.Pela União EuropeiaPelo Montenegro[1] JO L 301 de 12.11.2008, p. 33, de acordo com a rectificação publicada no JO L 253 de 25.9.2009, p. 18.[2] JO L 322 de 9.12.2009, p. 27.[3] JO L 109 de 30.4.2009, p. 52.[4] JO L 112 de 6.5.2009, p. 9 e adenda no JO L 119 de 14.5.2009, p. 40.[5] JO L 270 de 15.10.2009, p. 19.[6] JO L 101 de 11.4.2001, p. 1.[7] JO L 345 de 23.12.2008, p. 96.--------------------------------------------------ANEXODISPOSIÇÕES SOBRE AS CONDIÇÕES E MODALIDADES DE TRANSFERÊNCIA DA EUNAVFOR PARA O MONTENEGRO DAS PESSOAS SUSPEITAS DE ACTOS DE PIRATARIA OU DE ASSALTOS À MÃO ARMADA NAS ÁGUAS TERRITORIAIS DE UM ESTADO COSTEIRO DENTRO DA ZONA DE OPERAÇÃO DETIDAS PELA FORÇA NAVAL LIDERADA PELA UNIÃO EUROPEIA (EUNAVFOR) E DOS BENS APREENDIDOS NA POSSE DA EUNAVFOR, BEM COMO SOBRE O ULTERIOR TRATAMENTO A DAR A ESSAS PESSOAS E BENS1. DefiniçõesPara efeitos do presente Acordo, entende-se por:a) "Pirataria", a pirataria na acepção do artigo 101.o da UNCLOS;b) "Assalto à mão armada", os actos definidos na alínea a) quando cometidos no mar territorial de um Estado costeiro dentro da zona da operação;c) "Pessoa transferida", qualquer pessoa suspeita de tencionar cometer, de cometer ou de ter cometido actos de pirataria ou assaltos à mão armada, transferida pela EUNAVFOR para o Montenegro ao abrigo do presente Acordo.2. Princípios geraisa) O Montenegro pode aceitar, a pedido da EUNAVFOR, a transferência de pessoas detidas pela EUNAVFOR por actos de pirataria ou de assalto à mão armada e de bens conexos apreendidos pela EUNAVFOR e apresentar essas pessoas e bens às suas autoridades competentes para efeitos de investigação e de processo penal.b) Quando actuar ao abrigo do presente Acordo, a EUNAVFOR só transfere pessoas para as autoridades do Montenegro responsáveis pela aplicação da lei.c) O Montenegro confirma que tratará as pessoas transferidas ao abrigo das presentes disposições, antes e depois da transferência, com humanidade e de acordo com as obrigações internacionais em matéria de direitos humanos, incluindo a proibição da tortura e das penas ou tratamentos cruéis, desumanos ou degradantes e a proibição da detenção arbitrária, e no respeito do direito a um julgamento equitativo.3. Tratamento, processo judicial e julgamento das pessoas transferidasa) Qualquer pessoa transferida deve ser tratada com humanidade e não deve ser sujeita a tortura ou a penas ou tratamentos cruéis, desumanos ou degradantes, deve beneficiar de alojamento e alimentação adequados, ter acesso a assistência médica e pode cumprir os seus deveres religiosos.b) Qualquer pessoa transferida deve ser no mais breve prazo possível presente a um juiz ou a outro funcionário autorizado por lei a exercer o poder judicial, que deve decidir sem demora da licitude da sua detenção e ordenar a sua libertação se a detenção não for lícita.c) Qualquer pessoa transferida tem direito a ser julgada dentro de um prazo razoável, ou a ser libertada.d) Qualquer pessoa transferida tem direito a que a sua causa seja examinada, equitativa e publicamente, por um tribunal competente, independente e imparcial, estabelecido por lei, o qual decide do fundamento de qualquer acusação criminal de que seja alvo.e) Qualquer pessoa transferida acusada de uma infracção penal é presumida inocente enquanto não tiver sido legalmente provada a sua culpa.f) Qualquer pessoa transferida tem direito a beneficiar das seguintes garantias mínimas, em plena equidade, aquando da apreciação do fundamento de qualquer acusação criminal de que seja alvo:1. Ser informada, pronta e pormenorizadamente numa língua que entenda, da natureza e dos fundamentos das acusações que sobre ela recaem;2. Dispor do tempo e dos meios necessários para preparar a sua defesa e contactar um conselheiro jurídico da sua escolha;3. Ser julgada sem demora injustificada;4. Estar presente no julgamento, assumir a sua própria defesa ou encarregar da sua defesa um advogado da sua escolha; caso não tenha advogado de defesa, ser informada deste direito; sempre que seja do interesse da justiça, ter acesso ao patrocínio judiciário gratuito caso não disponha dos meios financeiros para suportar os custos daí decorrentes;5. Analisar ou mandar analisar todas as provas contra si, incluindo as declarações sob juramento das testemunhas que procederam à detenção, e obter a citação e a audição das testemunhas de defesa, nas mesmas condições que as testemunhas de acusação;6. Fazer-se assistir gratuitamente por intérprete, se não compreender ou não falar a língua usada no processo;7. Não ser forçada a testemunhar contra si própria ou a confessar-se culpada.g) Qualquer pessoa transferida condenada por um crime tem direito a pedir a revisão ou a recorrer da sua condenação ou da sua sentença para uma instância superior, em conformidade com o direito do Montenegro.h) O Montenegro não pode transferir para outro Estado qualquer pessoa transferida para efeitos de investigação e de processo penal sem o consentimento prévio, por escrito, da EUNAVFOR.4. Pena de morteNenhuma pessoa transferida pode ser condenada à pena de morte ou passível de tal pena, nem ser alvo de um pedido de condenação à morte.5. Registos e notificaçõesa) Qualquer transferência deve ser objecto de um documento adequado assinado por um representante da EUNAVFOR e por um representante das autoridades do Montenegro responsáveis pela aplicação da lei.b) A EUNAVFOR deve fornecer ao Montenegro os registos de detenção relativos a qualquer pessoa transferida. Esses registos devem incluir, na medida do possível, as condições físicas da pessoa transferida durante a detenção, a hora da transferência para as autoridades croatas, o motivo da detenção, a hora e o local onde teve início a detenção, bem como quaisquer decisões tomadas relativamente à detenção.c) O Montenegro é responsável por conservar de um registo completo de qualquer pessoa transferida, incluindo, sem que esta enumeração tenha carácter exaustivo, a conservação de registos de quaisquer bens apreendidos, das condições físicas da pessoa, da localização dos locais de detenção, de quaisquer acusações contra a pessoa e de quaisquer decisões significativas tomadas durante a instauração do processo e o julgamento.d) Esses registos devem ser facultados aos representantes da UE e da EUNAVFOR mediante pedido escrito dirigido ao Ministério dos Negócios Estrangeiros do Montenegro.e) Além disso, o Montenegro notifica a EUNAVFOR do local de detenção de qualquer pessoa transferida ao abrigo do presente Acordo, de qualquer degradação do seu estado físico e de quaisquer alegações de tratamento incorrecto. Os representantes da UE e da EUNAVFOR têm acesso a quaisquer pessoas transferidas ao abrigo do presente Acordo enquanto essas pessoas estiverem detidas e têm a possibilidade de as interrogar.f) As agências humanitárias nacionais e internacionais devem ser autorizadas, a seu pedido, a visitar as pessoas transferidas ao abrigo do presente Acordo.g) A fim de assegurar que a EUNAVFOR possa prestar assistência ao Montenegro, em tempo útil, no que se refere à citação de testemunhas da EUNAVFOR e à apresentação dos elementos de prova pertinentes, o Montenegro deve notificar a EUNAVFOR da sua intenção de dar início ao julgamento no âmbito do processo instruído contra uma pessoa transferida e do calendário para a apresentação de provas e a audição de testemunhas.6. Assistência da EUNAVFORa) Na medida dos meios e capacidades de que dispõe, a EUNAVFOR presta assistência ao Montenegro tendo em vista a investigação e a instauração de processos penais contra pessoas transferidas.b) Em especial, a EUNAVFOR deve:1. Enviar os registos de detenção elaborados nos termos do ponto 5, alínea b), das presentes disposições;2. Tratar as provas em conformidade com os requisitos das autoridades competentes do Montenegro, tal como acordado nas disposições de execução descritas no ponto 8;3. Esforçar-se por apresentar testemunhos ou declarações sob juramento do pessoal da EUNAVFOR envolvido em qualquer incidente relacionado com pessoas que tenham sido transferidas ao abrigo das presentes disposições;4. Entregar todos os bens apreendidos relevantes que se encontrem na sua posse.7. Relação com outros direitos das pessoas transferidasNenhuma das presentes disposições se destina a derrogar, nem pode ser interpretada como constituindo derrogação, quaisquer direitos que o direito nacional ou internacional aplicável reconheça à pessoa transferida.8. Disposições de execuçãoa) Para efeitos da aplicação das presentes disposições, as questões operacionais, administrativas e técnicas podem ser objecto de disposições de execução a aprovar entre as autoridades competentes do Montenegro, por um lado, e as autoridades competentes da UE, bem como as autoridades competentes dos Estados que forneçam contingentes nacionais para a EUNAVFOR, por outro.b) As disposições de execução podem abranger, nomeadamente:1. A identificação das autoridades do Montenegro responsáveis pela aplicação da lei, para as quais a EUNAVFOR pode proceder à transferência de quaisquer pessoas;2. As instalações de detenção onde as pessoas transferidas ficarão detidas;3. O tratamento dos documentos, nomeadamente os que estejam relacionados com a recolha de provas, que serão enviados às autoridades do Montenegro responsáveis pela aplicação da lei aquando da transferência;4. Os pontos de contacto para as notificações;5. Os formulários a utilizar para as transferências.--------------------------------------------------