type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 |
 52014PC0163
 Prijedlog UREDBE EUROPSKOG PARLAMENTA I VIJEĆA o uspostavi vize za privremeni boravak i izmjeni Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma te Uredbi (EZ) br. 562/2006 i (EZ) br. 767/2008 /* COM/2014/0163 final - 2014/0095 (COD) */
 OBRAZLOŽENJE
 1. KONTEKST
 PRIJEDLOGA
 U okviru schengenske međuvladine suradnje
 uspostavljena su detaljna pravila o ulascima državljana trećih zemalja i
 njihovu boravku u trajanju do najviše tri mjeseca tijekom šest mjeseci (tzv.
 kratkotrajnim boravcima)[1].
 To je učinjeno u cilju osiguravanja sigurnosti schengenskog prostora[2] te prava na slobodno
 kretanje unutar tog područja, uključujući za državljane
 trećih zemalja. Ta su pravila dodatno razvijena i konsolidirana u okviru
 Europske unije, nakon stupanja na snagu Ugovora iz Amsterdama. Za potrebe ovog
 prijedloga ključni elementi zakonodavstva na snazi jesu sljedeći:
 –
 Uredba (EZ) br. 562/2006 (Zakonik o
 schengenskim granicama) i njezine naknadne izmjene[3] kojima su, među
 ostalim, utvrđeni uvjeti ulaska za državljane trećih zemalja za
 kratkotrajne boravke;
 –
 Uredba (EZ) br. 539/2001 (Uredba o vizama) i
 njezine naknadne izmjene[4]
 kojima je uspostavljen popis trećih zemalja čiji državljani moraju
 imati vizu pri prelasku vanjskih granica za potrebe kratkotrajnog boravka te
 popis zemalja čiji su državljani izuzeti od tog zahtjeva;
 –
 Uredba (EZ) br. 810/2009 (Zakonik o vizama) i
 njezine naknadne izmjene[5]
 kojima su utvrđeni usklađeni postupci i uvjeti za obradu zahtjeva za
 vize za kratkotrajni boravak te za izdavanje viza;
 –
 Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma[6] (CISA) i njezine
 izmjene kojima je utvrđeno načelo „uzajamnog priznavanja” viza za
 kratkotrajni boravak. Konvencijom i njezinim izmjenama osigurava se i pravo
 slobodnog kretanja u trajanju od najviše 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180
 dana za državljane trećih zemalja koji su nositelji valjane boravišne
 dozvole ili valjane nacionalne vize za dugotrajni boravak koje je izdala jedna
 od država članica[7].
 Naravno, državljani trećih zemalja mogu
 ostati i dulje od tri mjeseca ili 90 dana na schengenskom prostoru,
 međutim tu praksu ne treba provoditi na osnovi postojećih odredaba o
 kratkotrajnom boravku. To bi zahtijevalo namjeru stjecanja boravišta u jednoj
 od država članica te bi državljani trećih zemalja u tom slučaju
 trebali podnijeti zahtjev za boravišnu dozvolu ili dugotrajnu vizu
 dotičnoj državi članici. Takve se dozvole izdaju za određenu
 svrhu odnosno za potrebe rada, poslovanja, studija, ponovnog spajanja obitelji
 itd., no, u načelu, ne za turizam. Ne postoje opća horizontalna
 pravila na razini EU-a kojima se utvrđuju uvjeti za izdavanje boravišnih
 dozvola ili viza za dugotrajni boravak, no postoje sektorske direktive koje
 obuhvaćaju posebne kategorije državljana trećih zemalja, npr. radnike
 ili studente. Međutim tim direktivama ne osigurava se potpuna
 usklađenost te državama članicama ostavlja manevarski prostor radi
 omogućivanja izuzeća i odstupanja od pravila te preciznijeg
 određivanja pojedinosti u njihovim nacionalnim zakonima.
 „Ograničenje” boravka na 90 dana u 180
 dana u schengenskoj pravnoj stečevini nije jedinstveno u zakonodavstvu o
 strancima. U nacionalnim zakonodavstvima o stranim državljanima tradicionalno
 se razlikuju ulasci radi kratkotrajnog boravka (jedan, tri, šest mjeseci)
 ‒ „posjetitelji” ‒ osobito radi turizma,kojima se nameću blaži
 uvjeti, i prihvat osoba koje žele dulje boraviti radi posla, školovanja itd.,
 kojima se nameću stroži uvjeti. U svakom slučaju, neovisno o razlici
 između kratkotrajnih posjeta i boravka te uvjetima koji se nameću stranim
 državljanima, nacionalnim zakonodavstvom osiguravaju se odgovarajuća
 odobrenja za ulazak, boravak i boravište neovisno o predviđenoj duljini
 boravka na području države članice (vize s različitim duljinama
 valjanosti, produljenje viza, privremene boravišne dozvole, stalne boravišne
 dozvole itd.)
 Međutim trenutačnom pravnom
 stečevinom u pogledu schengenskog prostora i migracija u EU-u ne osigurava
 se sustav koji obuhvaća različite predviđene boravke, a koji je
 usporediv s nacionalnim zakonodavstvima. Iz pravnih i političkih razloga,
 kako je prethodno opisano, schengenska pravna stečevina obuhvaća
 kratkotrajne boravke na području svih država članica, dok pravni
 instrumenti Europske unije razvijeni u području imigracijske politike/politike
 prihvata utvrđuju okvir za nacionalna zakonodavstva u pogledu prihvata
 državljana trećih zemalja za boravke dulje od tri mjeseca na njezinu
 području.
 Schengensko područje proširilo se na 26
 zemalja i mnogi državljani trećih zemalja, kao što su turisti, umjetnici
 koji nastupaju uživo, znanstveni istraživači, studenti itd., imaju
 opravdane razloge putovati unutar tog područja više od 90 dana u danom
 razdoblju od 180 dana, a da se ne smatraju „imigrantima”. Oni ne žele niti/ili
 nemaju potrebu boraviti u određenoj državi članici dulje od tri
 mjeseca. Međutim, ne postoji „schengenska” viza ili neka druga dozvola
 koja bi omogućivala boravak dulji od tri mjeseca ili 90 dana na
 schengenskom prostoru.
 Tijekom godina Komisija je primila mnogo
 pritužbi i zahtjeva za pronalaženje odgovarajućih rješenja glede ovog
 problema od državljana trećih zemalja, i onih kojima je potrebna viza i
 onih koji su izuzeti od tog zahtjeva. „Ograničenje” boravka na 90 dana u
 180 dana možda je bilo prikladno, u pogledu veličine, za pet zemalja
 osnivačica schengenske suradnje. Međutim kada schengenski prostor
 uključuje 26 država članica, to predstavlja značajnu prepreku za
 mnoge državljane trećih zemalja s opravdanim razlozima za putovanje u
 države članice. Isto tako, to dovodi do propuštenih gospodarskih prilika
 za države članice.
 Glavna karakteristika putnika koji prijavljuju
 da nailaze na probleme jest da im je namjera „obilazak” Europe/država
 članica. Oni žele boraviti više od 90 dana (u bilo kojem razdoblju od 180
 dana) na schengenskom prostoru. Stoga oni, ako su državljani trećih
 zemalja kojima je potrebna viza, ne mogu podnijeti zahtjev za kratkotrajni
 boravak, „schengensku” vizu, s obzirom na to da se ta viza izdaje samo za
 putovanja u trajanju do najviše 90 uzastopnih dana. Ni državljani trećih
 zemalja kojima nije potrebna viza, u pravilu, nemaju pravo na to. Međutim
 ni u jednoj od kategorija državljani trećih zemalja ne planiraju boravak u
 trajanju od više od 90 dana u bilo kojoj državi članici, stoga oni ne mogu
 dobiti „nacionalnu” vizu za dugotrajni boravak[8]
 ili boravišnu dozvolu.
 Zakonodavni jaz između schengenske pravne
 stečevine i imigracijskih pravila EU-a i nacionalnih imigracijskih pravila
 implicira da takvi putnici trebaju, u načelu, napustiti schengenski
 prostor posljednjeg dana njihova boravka u trajanju od 90 uzastopnih dana i
 „pričekati” 90 dana izvan država članica prije nego što se mogu
 vratiti radi drugog zakonitog boravka. Takva se situacija ne može opravdati
 sigurnosnim pitanjima država članica te ona ne služi njihovim gospodarskim,
 kulturnim i obrazovnim interesima.
 Osobito udruge i interesne skupine umjetnika
 koji nastupaju uživo ističu da često nailaze na probleme prilikom
 organizacije turneja u Europi zbog „ograničenja” u pogledu boravka na 90
 dana u 180 dana. Poduzeća koja organiziraju turneje, općenito, ne
 zadovoljavaju boravišne uvjete koje umjetnicima, osoblju i članovima
 njihovih obitelji omogućuju dobivanje viza za dugotrajni boravak ili
 boravišnih dozvola. Kako osoblje takvih poduzeća često čine visoko
 specijalizirani i osposobljeni pojedinci, obično im nije moguće
 pronaći zamjenu ili bi to bilo vrlo skupo ili otegotno. Prema primjerima
 koje navodi Europsko cirkusko udruženje (ECA), gubitak prihoda po angažmanu
 (tj. po gradu u kojem određena etablirana skupina nastupa) bio je oko 380 000
 EUR u jednom primjeru i 920 000 EUR u drugom (lokalno zapošljavanje za
 potrebe razvodnika, koncesija, čišćenja, najam lokacija, porezi i
 pristojbe, lokalni dobavljači, tiskarske usluge, marketing, razne usluge,
 hoteli i restorani, usluge lokalnog prijevoza, naknade i plaće
 isplaćene u svakom gradu). Europsko cirkusko udruženje također je
 prijavilo slučajeve kada je određeno poduzeće trebalo
 zamijeniti/rotirati izvođače i radni tim radi usklađenosti s „ograničenjem”
 boravka. U jednom je slučaju pronalaženje zamjene za 36 članova
 osoblja poduzeće stajalo oko 110 000 EUR. Prema Europskoj ligi udruga
 poslodavaca u području scenskih umjetnosti (Pearle*), nedostatak
 „alternativnih” odobrenja Europsku uniju stoji između 500 milijuna i 1
 milijarde EUR godišnje, što je znatan iznos u trenutačnom financijskom i
 gospodarskom kontekstu.
 Putničke agencije te brojni upiti
 upućeni Komisiji sugeriraju da i sve veći broj putnika „pojedinaca”
 (studenti, istraživači, umjetnici i stručnjaci za kulturu,
 umirovljenici, poslovne osobe, pružatelji usluga itd.) iskazuju velik interes u
 pogledu omogućivanja boravka duljeg od 90 dana u bilo kojem razdoblju od
 180 dana na schengenskom prostoru.
 Osim toga, postoji velik broj državljana
 trećih zemalja koji već borave na schengenskom prostoru s vizom za
 dugotrajni boravak ili boravišnom dozvolom koje je izdala država članica,
 a koji moraju ili žele otputovati u drugu državu članicu tijekom ili
 poslije tog boravka. Na primjer, studenti koji su državljani treće zemlje
 mogu poželjeti putovati unutar schengenskog prostora nakon završetka svojih
 studija, recimo, šest mjeseci prije povratka kući. Sukladno članku
 21. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma, takve osobe, u načelu,
 imaju pravo slobodnog kretanja u državama članicama na osnovi svojih
 valjanih viza za dugotrajni boravak ili boravišnih dozvola, međutim na
 njih se također primjenjuje „ograničenje” boravka na 90 dana u 180
 dana.
 Općim pravilom ne stvaraju se problemi
 velikoj većini putnika i treba ga zadržati. Međutim Komisija je još
 2001. godine prepoznala da postoji potreba za dopunom pravila u smislu
 uvođenja odobrenja za boravke dulje od tri mjeseca na schengenskom
 prostoru. Predložila je Direktivu Vijeća o uvjetima
 pod kojima bi državljani trećih zemalja imali pravo slobodno putovati
 unutar područja država članica za razdoblja koja ne prelaze tri
 mjeseca uvodeći posebnu putnu dozvolu i utvrđujući uvjete ulaska
 i kretanja za razdoblja koja ne prelaze šest mjeseci[9].
 Komisija je predložila
 uvođenje posebne putne dozvole za državljane trećih zemalja koji planiraju putovati na državna
 područja država članica za razdoblje koje nije dulje od šest
 mjeseci u bilo kojem danom razdoblju od 12 mjeseci. Tom bi se dozvolom
 omogućivao boravak u razdoblju od šest uzastopnih mjeseci unutar
 schengenskog prostora, međutim nositelji dozvole ne bi mogli boraviti
 dulje od tri mjeseca u bilo kojoj pojedinačnoj državi članici.
 Komisija je taj prijedlog, koji je obuhvaćao i nekoliko drugih pitanja
 (npr. izgon) službeno povukla u ožujku 2006. Glavna područja zabrinutosti
 država članica u to vrijeme bila su pravne osnove te očekivani
 birokratski postupci povezani s predviđenom dozvolom. Neke od njih nisu se
 složile s planom uvođenja dozvole za državljane trećih zemalja kojima
 je potrebna viza za kratkotrajni boravak jer su smatrale da bi to utjecalo na
 integritet viznog režima za kratkotrajne boravke.
 Zbog prethodno spomenutog pravnog jaza države
 su članice prisiljene da zaobilaze pravila te da se koriste pravnim
 instrumentima koji nisu uspostavljeni radi „produljivanja” odobrenog boravka na
 schengenskom prostoru: primjenom članka 20. stavka 2.[10] Konvencije o provedbi
 Schengenskog sporazuma ili izdavanjem viza s ograničenom teritorijalnom
 valjanošću (vize LTV) u skladu s člankom 25. stavkom 1. točkom
 (b) Zakonika o vizama[11].
 Te su prakse detaljno opisane u Prilogu 7. procjeni utjecaja[12] koja je priložena
 istodobno predstavljenom Prijedlogu Uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o
 Zakoniku Unije o vizama (Zakonik o vizama) (preinaka)[13].
 Stoga je poželjno uvesti novu vrstu viza i za
 državljane trećih zemalja koji moraju imati vizu i za državljane
 trećih zemalja koji su izuzeti od tog zahtjeva, a koji imaju opravdani
 razlog putovati unutar schengenskog prostora više od 90 dana u bilo kojem
 razdoblju od 180 dana.
 Cilj ovog prijedloga jest premostiti
 zakonodavni jaz između schengenske pravne stečevine o
 kratkotrajnim boravcima i prava EU-a/nacionalnog prava o boravištu u pojedinoj
 državi članici:
 –
 uspostavom nove vrste vize („vize za privremeni
 boravak”) za namjeru boravljenja u dvije ili više država članica u
 razdoblju duljem od 90 dana, ali ne duljem od jedne godine (s
 mogućnošću produljenja na najviše dvije godine), pod uvjetom da
 podnositelj zahtjeva ne namjerava boraviti više od 90 dana u bilo kojem
 razdoblju od 180 dana u istoj državi članici i
 –
 utvrđivanjem postupaka za podnošenje zahtjeva
 za vizu za privremeni boravak te uvjeta za njezino izdavanje.
 Prijedlogom se ne reguliraju ni uvjeti i
 postupci o prihvatu državljana trećih zemalja za boravke dulje od tri mjeseca
 u državi članici ni uvjeti i postupci za izdavanje radnih dozvola ili
 istovjetnih odobrenja (u vezi s tržištem rada).
 Iako se prijedlogom predviđa da bi se
 prilikom uspostave nove vrste vize trebale primjenjivati mnoge odredbe Zakonika
 o vizama, zaseban prijedlog sasvim je opravdan te je on bolje rješenje od
 uključivanja odredbi u prijedlog o izmjeni Zakonika o vizama budući
 da područje primjene potonjeg uključuje pravila i postupke za
 izdavanje viza državljanima trećih zemalja koji moraju imati vizu (usp.
 Prilog I. Uredbi (EZ) br. 539/2001).
 2. REZULTATI
 SAVJETOVANJA SA ZAINTERESIRANIM STRANAMA I PROCJENE UTJECAJA
 ·
 Savjetovanje zainteresiranih strana
 To je opisano u procjeni utjecaja (IA) na koju
 se upućuje u odjeljku 1. Općenito, interesne skupine, osobito
 udruženja umjetnika, potvrđuju da jaz u trenutačnom pravnom okviru
 predstavlja ozbiljnu prepreku mobilnosti, bilo u profesionalnom pogledu bilo u
 pogledu aktivnosti povezanih s odmorom, te pozdravljaju uvođenje nove
 vrste vize. Međutim čini se da većina država članica
 izražava sumnje u pogledu potrebe za mjerama koje bi se odnosile na
 ograničenu skupinu podnositelja zahtjeva. Neke su države članice
 izrazile zabrinutost glede pravne osnove u tom pogledu (usp. odjeljak 3.).
 ·
 Procjena utjecaja
 Procjena utjecaja
 uvođenja dozvole kojom bi se državljanima trećih zemalja
 omogućio boravak u trajanju od više od 90 dana u bilo kojem razdoblju od
 180 dana na schengenskom prostoru uključena je u procjenu utjecaja koja je
 priložena prijedlogu o izmjeni Zakonika o vizama.
 U procjeni
 utjecaja razmotrena su dva moguća regulatorna rješenja.
 Jedno od
 rješenja, nova vrsta dozvole za namjeru boravljenja na schengenskom prostoru za razdoblje
 dulje od 90 dana, ali koje nije dulje od 360 dana, predviđeno je „samo” za
 ograničenu skupinu državljana trećih zemalja: umjetnike
 (ili sportaše), stručnjake za kulturu i članove njihovih radnih
 timova koji su zaposlenici pouzdanih i etabliranih poduzeća ili
 organizacija za izvođenje uživo te članove uže obitelji koji s njima
 putuju. Ograničavanje korisnika na tu skupinu temeljilo se na
 uvjerenju da su oni glavna skupina državljana trećih zemalja koja je
 pogođena trenutačnim zakonodavnim jazom.
 Drugim
 rješenjem u okviru dotične politike predviđena je slična dozvola, ali ne samo za određenu kategoriju državljana
 trećih zemalja nego za sve državljane trećih zemalja (tj.
 „pojedinačne” putnike, na primjer turiste, znanstvene istraživače,
 studente, poslovne osobe). Budući da je izvor problema zakonodavni jaz
 između schengenske pravne stečevine o kratkotrajnim boravcima na
 schengenskom prostoru i zakonodavstva o prihvatu državljana trećih zemalja
 za boravke dulje od 90 dana na državnom području države članice, neregulatorno
 rješenje u okviru dotične politike nije razvijeno.
 Procjena utjecaja
 pokazala je[14]
 da nedostatak dozvole kojom bi se putnicima omogućivao boravak
 dulji od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana na schengenskom prostoru predstavlja
 značajan gospodarski gubitak za EU. Prema studiji na kojoj se zasniva
 procjena utjecaja, broj mogućih korisnika nove dozvole prilično je
 ograničen. Provedba prvog rješenja mogla bi uključivati otprilike
 60 000 podnositelja zahtjeva, dok bi u slučaju provedbe drugog
 rješenja broj mogućih podnositelja zahtjeva mogao biti dvostruko
 veći. To su prilično male brojke ako imamo u vidu da je u 2012.
 podneseno više od 15 milijuna zahtjeva za „schengensku” vizu te da broj
 podnositelja zahtjeva stalno raste.
 Međutim ti se
 putnici smatraju „velikim potrošačima” i stoga je vjerojatno da oni mogu
 stvarati znatan prihod te poticati gospodarsku aktivnost u EU-u ako,
 između ostalog, dulje borave na schengenskom prostoru. Prvim rješenjem
 moglo bi se godišnje osigurati procijenjenih 500 milijuna EUR dodatnog prihoda
 schengenskom prostoru. Gospodarski utjecaj drugog rješenja procjenjuje se na
 oko 1 milijardu EUR. U provedbi oba rješenja gospodarski bi se dobitak zasnivao
 na potrošnji „novih” putnika privučenih novom mogućnošću duljeg
 boravka na schengenskom prostoru bez potrebe da se poseže za opterećujućim
 „alternativama” na granici zakonitosti kao što je dobivanje viza s
 ograničenom teritorijalnom valjanošću (vize LTV).
 Procjena utjecaja
 također je pokazala da administrativni troškovi obrade nove vrste dozvole
 ne bi bili znatni s obzirom na ograničen broj očekivanih podnositelja
 zahtjeva i pristojbi koje treba naplatiti. Za državljane trećih zemalja
 podnošenje zahtjeva za nove vize ili produljenje viza ionako stvara troškove. U
 pogledu drugog rješenja, u procjeni utjecaja ukazuje se na određeni rizik:
 neki nositelji nove dozvole mogli bi tražiti zaposlenje na crnom tržištu.
 3. PRAVNI
 ELEMENTI PRIJEDLOGA
 ·
 Detaljno obrazloženje prijedloga
 Cilj prijedloga jest ispraviti zakonodavni
 jaz. Stoga se člankom 1. prijedloga uspostavlja nova vrsta vize,
 takozvana „viza za privremeni boravak” (viza vrste T). Iz tog je članka
 jasno da se Uredbom ne utječe na pravnu stečevinu povezanu s
 prihvatom/imigracijom. To znači da se,
 primjerice, Uredbom ne utječe na zakonodavstvo država članica u
 pogledu učinka „odsustva” na boravišne dozvole državljana trećih
 zemalja dok oni putuju u druge države članice temeljem vize za privremeni
 boravak. Uredba se također ne odnosi na državljane trećih zemalja
 koji prakticiraju mobilnost (unutar EU-a) u skladu s pravilima EU-a.
 Člankom 2.
 utvrđuje se osnovno načelo upućivanjem na odredbe Zakonika o
 vizama i Uredbe o vizama (EZ) br. 767/2008 Europskog parlamenta i
 Vijeća od 9. srpnja 2008. o viznom informacijskom sustavu (VIS) i
 razmjeni podataka među državama članicama o vizama za kratkotrajni
 boravak (Uredba o VIS-u)[15].
 Viza za privremeni boravak u mnogim se aspektima znatno razlikuje od vize za
 kratkotrajni boravak određene člankom 2. Zakonika o vizama.
 Međutim u načelu je vrlo slična jedinstvenoj vizi, tj. valjana
 je za područje svih država članica. Nova vrsta vize uspostavlja se na
 pravnoj osnovi viza i dozvola za kratkotrajni boravak, naime člankom 77.
 UFEU-a. Stoga je u načelu opravdano primjenjivati odgovarajuće
 odredbe Zakonika o vizama na vize za privremeni boravak. Narednim odredbama (članci
 4. do 9.) detaljno se utvrđuje koje se odredbe Zakonika o vizama
 primjenjuju u pogledu uvjeta i postupaka za izdavanje viza za privremeni
 boravak te odstupanja od tih pravila i njihovi dodaci pri
 čemu se uzimaju u obzir posebnosti nove vrste vize. U tu svrhu naredni članci
 slijede strukturu Zakonika o vizama i preuzimaju poglavlje po poglavlje s time
 da se za svaku odredbu navodi je li primjenjiva i postoje li dodaci ili
 odstupanja. Budući da Komisija istodobno predlaže preinaku Zakonika o
 vizama[16],
 ovaj se prijedlog ne odnosi na odredbe postojeće Uredbe[17] već na odredbe
 predložene preinačene Uredbe. Uredba o VIS-u kako je izmijenjena ovim
 prijedlogom u potpunosti se primjenjuje na vize za privremeni boravak bez
 potrebe za dodacima ili odstupanjima.
 Člankom 3.
 utvrđuje se da su određene definicije iz Zakonika o vizama (npr.
 „državljanin treće zemlje”, „naljepnica vize”, „zahtjev”, „konzulat”)
 također primjenjive na ovaj prijedlog. Usto se definira „viza za
 privremeni boravak” kao dozvola koju izdaje država članica za planirani
 boravak u jednoj ili više država članica u trajanju od više od 90 dana u
 bilo kojem razdoblju od 180 dana, pri čemu podnositelj zahtjeva ne
 namjerava boraviti u istoj državi članici dulje od 90 dana u bilo kojem
 razdoblju od 180 dana[18]. U slučaju drugog „ograničenja” izuzimaju
 se prihvati za boravke dulje od tri mjeseca u jednoj državi
 članici.
 Člankom 4.
 utvrđuju se odredbe iz Zakonika o vizama o sudjelovanju nadležnih tijela u
 postupcima povezanima sa zahtjevima koje bi se trebale primjenjivati na vize za
 privremeni boravak. To isključuje mogućnost podnošenja zahtjeva za
 vizu za privremeni boravak na vanjskim granicama s obzirom na to da je za
 odobrenje boravka do dvije godine na schengenskom prostoru potreban pomni
 pregled koji nije moguć na vanjskim granicama. Ovaj članak
 također odstupa od članka 5. Zakonika o vizama jer se u njemu navodi
 da države članice nadležne za pregled i donošenje odluke o zahtjevu za
 vizu za privremeni boravak moraju biti one države članice čije
 vanjske granice podnositelj zahtjeva namjerava prelaziti kako bi ušao na
 područje država članica. To se opravdava
 činjenicom da se na mnoge državljane trećih zemalja koji žele
 privremeno boraviti na schengenskom prostoru dulje od 90 dana gotovo i ne mogu
 primjenjivati odredbe važećeg Zakonika o vizama (glavno odredište u
 pogledu svrhe ili duljine boravka). U načelu je svrha posjeta ista u svim
 državama članicama (npr. izvedba uživo ili turizam), a u mnogim
 slučajevima podnositelji zahtjeva ne znaju unaprijed koliko će
 boraviti u različitim državama članicama. Naposljetku,
 člankom 4. omogućuje se određenim skupinama državljana
 trećih zemalja podnošenje zahtjeva za vizu za privremeni boravak na
 području države članice u kojoj zakonito borave. To je opravdano jer
 mnogi državljani trećih zemalja koji žive na području država
 članica, kao i državljani trećih zemalja kojima nije potrebna viza za
 boravak u trajanju do 90 dana (kratkotrajni boravak), imaju dovoljno
 financijskih sredstava i stvaran interes za putovanje po drugoj državi
 članici u trajanju duljem od 90 dana u određenom razdoblju od 180
 dana dok žive/borave u određenoj državi članici (ili odmah nakon
 takvog boravka). Zahtijevati od tih osoba da napuste schengenski prostor radi
 podnošenja zahtjeva za vizu za privremeni boravak u matičnoj državi nije u
 sigurnosnom ni gospodarskom interesu Unije.
 U članku 5. navode se odredbe
 Zakonika o vizama koje su primjenjive na postupak podnošenja zahtjeva za vizu
 za privremeni boravak te se utvrđuju dodatne odredbe i iznimke.
 Podnositelj zahtjeva mora priložiti valjani putni dokument koji priznaje država
 članica nadležna za pregled i donošenje odluke o zahtjevu i barem jedna
 druga država članica koju će posjetiti. Dodatni uvjet za podnositelje
 zahtjeva jest prilaganje odgovarajućeg dokaza da namjeravaju boraviti na
 području dviju ili više država članica duže od 90 dana, a da pritom
 neće ostati duže od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana na
 području bilo koje od tih država članica. U
 članku se ne navode odstupanja od Zakonika o vizama povezana s viznom
 pristojbom koja stoga iznosi 60 EUR (što je standardna vizna pristojba za
 zahtjev za vizu za kratkotrajni boravak). To je opravdano jer su zadaci
 konzulata, neovisno o tome obrađuju li zahtjeve za vizu za kratkotrajni
 boravak ili vizu za privremeni boravak, u načelu potpuno isti. Odredbe
 Zakonika o vizama povezane sa smanjenjem i oslobađanjem od plaćanja
 vizne pristojbe također su primjenjive. Slično tome, odredbe Zakonika
 o vizama primjenjuju se i u pogledu pristojbe za uslugu koju mogu naplatiti vanjski
 pružatelji usluga i koja ne smije premašivati polovicu vizne pristojbe koja
 iznosi 60 EUR.
 Drugi važan kriterij
 utvrđen ovim člankom jest da podnositelji zahtjeva moraju dokazati da
 posjeduju dostatno sredstava za život i da su u stabilnoj financijskoj
 situaciji podnošenjem potvrda o plaći ili izvadaka iz banke koji
 obuhvaćaju razdoblje od 12 mjeseci koje prethodi datumu zahtjeva, i/ili
 popratne dokumente koji dokazuju da će zakonito nabaviti dostatno
 financijskih sredstava tijekom svog boravka (npr. dokaz o pravu na mirovinu). U skladu s tim člankom, podnositelji zahtjeva koji posjeduju vizu
 za privremeni boravak moći će u državi članici u kojoj zakonito
 borave podnijeti zahtjev za radnu dozvolu/radne dozvole potrebnu/potrebne u
 narednim državama članicama. Ta se odredba ne kosi s odredbama povezanima
 s pristupom tržištu rada i njome se ne regulira potreba za radnom dozvolom niti
 utječe na uvjete izdavanja. Isključivo se regulira mjesto podnošenja
 zahtjeva u mjeri da je državljanima trećih zemalja dopušteno prijaviti se
 za radnu dozvolu bez napuštanja schengenskog prostora. Člankom se
 predviđaju određene postupovne pogodnosti (moguće
 oslobođenje od podnošenja određenih popratnih dokumenata) za
 određene skupine podnositelja zahtjeva koji rade za ili koje je pozvalo
 pouzdano i priznato poduzeće, organizacija ili ustanova, osobito ako je
 riječ o menadžerima ili istraživačima, umjetnicima, stručnjacima
 za kulturu itd. Dionici s pravom tvrde da se u postupku za te skupine osoba ne
 mora usredotočiti samo na podnositelja kao „pojedinca” već i na
 pouzdanost poduzeća/organizacije/ustanove koja ga
 šalje/udomaćuje/poziva.
 Osim upućivanja na opće odredbe
 Zakonika o vizama o pregledu i donošenju odluka o zahtjevima koje su
 primjenjive na vize za privremeni boravak, ključna odredba članka
 6. jest da se posebna pozornost treba posvetiti financijskoj situaciji
 podnositelja zahtjeva: dostatno financijskih sredstava za život tijekom ukupnog
 trajanja planiranog boravka, uključujući dostatno sredstava za
 smještaj. Tim se člankom također utvrđuje opći rok od 20
 kalendarskih dana za donošenje odluke o zahtjevu. Riječ je o razdoblju
 dužem od razdoblja za obradu zahtjeva za vizu za kratkotrajni boravak, a
 opravdava se potrebom za pomnim pregledom financijske situacije podnositelja
 zahtjeva.
 Budući da je potrebno razjasniti
 interakciju između boravka na temelju postojeće vize za kratkotrajni
 boravak, vize za dugotrajni boravak i boravišne dozvole u odnosu na boravak na
 temelju vize za privremeni boravak kako bi se uvelo novu vrstu vize u „sustav”,
 člankom 6. omogućuje se kombiniranje boravaka na temelju viza za
 privremeni boravak s prethodnim/budućim boravcima za koje nije potrebna
 viza, boravcima na temelju viza za kratkotrajni boravak, viza za dugotrajni
 boravak ili boravišnih dozvola. Slične će se odredbe uvesti u Zakonik
 o vizama i Zakonik o schengenskim granicama.
 U članku 7. opisuje se postupak
 izdavanja vize za privremeni boravak pri čemu se također trebaju
 primjenjivati određene odredbe Zakonika o vizama. Člankom se propisuje
 da se vizom za privremeni boravak mora uvijek omogućiti višestruki ulazak.
 U pogledu duljine odobrenog boravka, u vezi s člankom 8., Prijedlogom se
 predviđa mogućnost neprekinutog boravka od dvije godine na
 schengenskom prostoru za sve državljane trećih zemalja koji mogu dokazati
 da ispunjavaju uvjete za tako dugo razdoblje. Prilikom
 procjene zahtjeva i osobito prilikom utvrđivanja trajanja odobrenog
 boravka konzulati bi trebali uzeti u obzir sve relevantne čimbenike, npr.
 činjenicu da državljani trećih zemalja iz zemalja koje su izuzete iz
 viznog režima za kratkotrajne boravke uobičajeno ne predstavljaju probleme
 u smislu nezakonitih migracija ili sigurnosnih rizika. Razdoblje
 valjanosti vize treba odgovarati duljini odobrenog boravka. Zbog prirode nove vize,
 u članku se isključuje mogućnost izdavanja viza za privremeni
 boravak čija je valjanost ograničena na područje jedne države
 članice. Vizom za privremeni boravak predviđa se da podnositelji
 zahtjeva mogu putovati u nekoliko država članica.
 Viza za privremeni boravak izdaje se u
 jedinstvenom obrascu (naljepnica vize) utvrđenom Uredbom (EZ)
 br. 1683/95 i na njoj se mora nalaziti oznaka vrste, tj. slovo „T”.
 Članak 77. stavak 2. točka (a) UFEU-a odnosi se na „vize” i
 „boravišne dozvole za kratkotrajni boravak”. Budući da se boravišne
 dozvole izdaju u obliku (plastične) kartice u skladu s Uredbom (EZ)
 br. 1030/2002 od 13. lipnja 2002[19]
 i imajući na umu da većina konzulata država članica nije
 opremljena za izdavanje dozvola u obliku kartice, izdavanje nove dozvole u
 obliku kartice stoga bi predstavljalo prekomjerno opterećenje za države
 članice.
 Članak 8.
 odnosi se na izmjene izdane vize, tj. na njezino produljenje, poništenje i
 ukidanje. Osigurava se mogućnost produljenja odobrenog boravka za
 razdoblje do dvije godine. Za razliku od odredbi za produljenje vize za
 kratkotrajni boravak, podnositelji zahtjeva ne moraju opravdati „izvanredne”
 okolnosti. Naime, mnogi potencijalni podnositelji zahtjeva za ovu vrstu vize
 (pogotovo umjetnici koji nastupaju uživo) često moraju ostati dulje na
 schengenskom prostoru bez prijave prebivališta u nekoj državi članici. Da
 bi podnijeli zahtjev za produljenje vize, podnositelji zahtjeva moraju dokazati
 da i dalje ispunjavaju uvjete za ulazak i izdavanje vize te da će
 produženi boravak biti sukladan sa zahtjevom boravka u jednoj državi
 članici do najviše 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana. U članku 9. navode se odredbe iz
 poglavlja Zakonika o vizama „Administrativno upravljanje i organizacija” koje
 se također trebaju primjenjivati na izdavanje viza za privremeni boravak.
 U okviru lokalne schengenske suradnje konzulati bi trebali razmjenjivati
 statističke i druge podatke o vizama za privremeni boravak.
 Članci 10. do 16. predstavljaju takozvane završne i/ili operativne članke koji
 među ostalim sadržavaju operativne upute o obradi viza za privremeni
 boravak (u kojima se nalaze dodatna objašnjenja o vezi između odredbi
 Zakonika o vizama i odredaba predviđenih ovim Prijedlogom), nadzoru,
 stupanju na snagu itd. Glavni cilj izmjena Zakonika o schengenskim granicama i
 Uredbe o VIS-u jest „uklopiti” vizu za privremeni boravak u schengensku pravnu
 stečevinu.
 Kao prvo, to znači da se također
 primjenjuju uvjeti za ulazak utvrđeni člankom 5. Zakonika o
 schengenskim granicama kao uvjeti za izdavanje vize za privremeni boravak i
 usto se mora osigurati da se zahtjevi za vizu za privremeni boravak/vize za
 privremeni boravak evidentiraju u VIS-u. Mora se međutim napomenuti da se
 prijedlog odnosi i na državljane trećih zemalja kojima nije potrebna viza
 za kratkotrajni boravak (usp. Prilog II. Uredbi o vizama; njihovi se podaci
 stoga ne evidentiraju u VIS) jer u načelu putnici iz tih zemalja ne
 predstavljaju sigurnosne i migracijske rizike za države članice. Stoga,
 imajući na umu načelo proporcionalnosti, prikupljanje otisaka prstiju
 državljana takvih trećih zemalja (npr. Australije, Kanade, Sjedinjenih
 Američkih Država) nije opravdano. To se izuzeće navodi u članku
 5. i otvara put državama članica za prihvaćanje zahtjeva za vizu za
 privremeni boravak građana tih trećih zemalja elektroničkim
 putem ili poštom.
 Članak 12. potrebno je dodatno objasniti. Njime se djelomično ukida
 članak 20. stavak 2. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma prema
 kojem ako država članica sklopi bilateralni sporazum o oslobođenju
 obveze posjedovanja vize s trećom zemljom koja se nalazi na popisu u
 Prilogu II. Uredbi o vizama („popis oslobođenja od vize”) prije stupanja
 na snagu Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma (ili kasnijeg datuma
 pristupanja države članice Schengenskom sporazumu), odredbe tog
 bilateralnog sporazuma mogu poslužiti kao osnova za državu članicu da
 državljanima dotične treće zemlje „produlji” boravak bez vize na
 svojem području na razdoblje duže od tri mjeseca.
 Tako primjerice uz
 uobičajenih 90 dana boravka na schengenskom prostoru građani Kanade,
 Novog Zelanda ili Sjedinjenih Američkih Država mogu boraviti u takvim
 državama članicama još i razdoblje utvrđeno važećim bilateralnim
 sporazumom o oslobođenju obveze posjedovanja vize između država
 članica i tih trećih zemalja (najčešće tri mjeseca).
 Komisija je svjesna da su te zemlje sklopile nekoliko bilateralnih sporazuma
 koji omogućuju njihovim građanima gotovo neograničen zakoniti
 boravak na schengenskom prostoru na temelju oslobođenja obveze
 posjedovanja vize za kratkotrajni boravak. Primjerice, Novi Zeland je stranka u
 16 bilateralnih sporazuma o oslobođenju obveze posjedovanja vize pa tako
 uz 90 dana boravka bez vize koje im se omogućuje Uredbom o vizama
 građani Novog Zelanda mogu ostati na schengenskom prostoru 51 mjesec (tri
 mjeseca plus 48 mjeseci).
 Već su 1998.
 godine države članice smatrale da takav neograničeni boravak nije
 sukladan s idejom područja bez granice. Izvršni odbor donio je Odluku o
 usklađivanju sporazuma u pogledu ukidanja obveze posjedovanja vize[20]. Tom je Odlukom
 utvrđeno da države članice moraju uvesti standardne klauzule u
 bilateralnim sporazumima kojima se ograničava trajanje boravka bez vize na
 tri mjeseca u razdoblju od šest mjeseci na schengenskom prostoru (a ne na
 području dotične države članice).
 Nakon uklapanja schengenske pravne
 stečevine u okvir Zajednice stupanjem na snagu Ugovora iz Amsterdama,
 članak 20. stavak 2. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma bio je
 protivan ideji područja bez granica, no također je postao nesukladan
 s Ugovorom: u članku 62. stavku 3. Ugovora o osnivanju Europske zajednice
 (UEZ) spominju se „mjere kojima se utvrđuju uvjeti pod kojima državljani
 trećih zemalja mogu slobodno putovati na području država članica
 tijekom razdoblja koje nije dulje od tri mjeseca”. Stoga je Komisija u
 svojoj inicijativi za „pravo na putovanje” iz 2001. predložila ukidanje
 članka 20. stavka 2.
 Ugovorom o funkcioniranju Europske unije
 (UFEU) više nije ograničen „kratkotrajni boravak” na schengenskom prostoru
 na tri mjeseca, već trajanje boravka nije utvrđeno. Međutim,
 članak 20. stavak 2. i bilateralna „produljenja boravka” i dalje nisu
 sukladna s člankom 77. stavkom 2. točkama (a) i (c) Ugovora jer se
 zajednička vizna politika ne može temeljiti na postojanju prošlih
 bilateralnih sporazuma. Opseg slobode putovanja državljana trećih zemalja
 ne ovisi o broju i sadržaju takvih bilateralnih sporazuma sklopljenih u
 prošlosti. Ista pravila trebaju se primjenjivati na sve državljane trećih
 zemalja kojima nije potrebna viza. Provedba članka 20. stavka 2. stvara
 praktične probleme i pravnu nesigurnost za nadležna tijela i putnike,
 posebice kada putnici napuštaju schengenski prostor. Nadalje, za budući
 sustav ulaska/izlaska potrebna su jasno određena pravila, a iz tehničkih
 razloga ne može se uzeti u obzir moguća daljnja primjena bilateralnih
 sporazuma o oslobođenju obveze posjedovanja vize prilikom
 potvrđivanja trajanja odobrenog boravka. Naposljetku, jedna od ideja iza
 uvođenja viza za privremeni boravak jest pružanje zakonodavnog okvira i
 prikladnog postupka odobravanja koji omogućuju državljanima trećih
 zemalja kojima nije potrebna viza da borave na schengenskom prostoru dulje od
 90 dana.
 Prijedlogom se predviđa prijelazno
 razdoblje od pet godina za postupno ukidanje učinaka bilateralnih
 sporazuma kada je riječ o cjelokupnom trajanju boravka državljana
 trećih zemalja na schengenskom prostoru. Za to je potrebno vremena i mora
 se imati na umu da je određenim trećim zemljama vrlo važno zadržati status
 quo.
 To je razumljivo s političkog stajališta.
 Sporazum o oslobođenju obveze posjedovanja vize jedan je od onih pravnih
 instrumenata koji donose konkretne i izravne pogodnosti za građane obiju
 strana. Mora se naglasiti da djelomično brisanje članka 20. stavka 2.
 ne znači da ti sporazumi postaju odmah i potpuno neprimjenjivi. Usto
 zamjena postojećeg režima produljenja kratkotrajnog boravka na temelju
 starih bilateralnih sporazuma o oslobođenju obveze posjedovanja vize novom
 vrstom vize valjanosti do jedne godine, uz mogućnost produljenja na dvije
 godine, u praksi ne bi imala negativan utjecaj na mnoge Amerikance,
 Kanađane, Novozelanđane itd. Mnogi koji žele boraviti jednu godinu
 ili više vrlo će vjerojatno raditi u tom razdoblju te bi se stoga trebali
 nastaniti u jednoj od država članica i zatim podnijeti zahtjev za vizu za
 dugotrajni boravak ili boravišnu dozvolu.
 ·
 Veza s istodobno podnesenim prijedlogom Uredbe o
 preinakama Zakonika o vizama i drugi prijedlozi
 Pregovori o
 istodobno podnesenom prijedlogu Uredbe o preinaci Zakonika o vizama utjecat
 će na ovaj prijedlog tako da bi se posebna pozornost trebala posvetiti
 usklađivanju tih dvaju prijedloga tijekom postupka pregovora. Ako se
 tijekom tog pregovaranja na obzoru pojavi mogućnost donošenja unutar sličnog
 vremenskog okvira, Komisija ima namjeru spojiti ta dva prijedloga u jedinstveni
 prijedlog o preinakama.
 Slično tome,
 u kasnijoj se fazi prijedlog mora uskladiti s Prijedlogom Uredbe Europskog
 parlamenta i Vijeća o uspostavi sustava ulaska/izlaska (EES) za
 evidentiranje podataka o ulasku i izlasku državljana trećih zemalja koji
 prelaze vanjske granice država članica Europske unije[21]. Predmet i opseg
 prijedloga možda će se morati mijenjati ako se odluči da se EES
 iskoristi za nadzor ulaska i izlaska nositelja viza za privremeni boravak na
 vanjskim granicama[22].
 ·
 Pravna osnova
 Člankom 77. UFEU-a
 Uniji je dana moć da djeluje u pogledu „kratkotrajnog boravka” na
 schengenskom prostoru. Prema članku 77. stavku 2. UFEU-a:
 „[...] Europski parlament i Vijeće,
 odlučujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom, usvajaju mjere
 koje se odnose na:
 (a) zajedničku politiku za vize i
 druge dozvole za kratkotrajni boravak;
 (b) kontrolu osoba koje prelaze vanjske
 granice;
 (c) uvjete pod kojima državljani
 trećih zemalja mogu slobodno putovati unutar Unije tijekom kraćeg
 razdoblja;”
 Ovaj prijedlog sadržava
 mjere koje se odnese na svaki od ta tri elementa. Članak 77. stavak 2.
 točke (a), (b) i (c) stoga su prikladna pravna osnova za prijedlog.
 Člankom 79. UFEU-a Uniji je unutar okvira
 zajedničke politike useljavanja dana zakonodavna moć nad
 vizama za dugotrajni boravak i boravišnim dozvolama koje se odnose na zakonito boravište
 u državama članicama, tj. dugotrajan boravak u jednoj državi
 članici. U uvodnom stavku 1. članka
 79., kao i stavku 2. točki (b), izričito se spominju državljani
 trećih zemalja koji zakonito borave u državama članicama. Pripadnici ciljne skupine ovog prijedloga ne žele i
 ne moraju boraviti u nekoj državi članici već žele putovati
 po Europi, tj. kružiti po schengenskom prostoru prije nego što ga
 ponovno napuste. Članak 79. UFEU-a stoga nije
 odgovarajuća pravna osnova za prijedlog.
 U članku 62. UEZ-a, prethodniku
 članka 77. UFEU-a, spominju se „mjere kojima se utvrđuju uvjeti
 pod kojima državljani trećih zemalja mogu slobodno putovati na
 području država članica tijekom razdoblja koje nije dulje od tri
 mjeseca”. Člankom 77. stavkom 2. točkom (c) UFEU-a to „kratko
 razdoblje” više nije ograničeno na tri mjeseca. Tom očitom
 promjenom u Ugovoru uklonjene su prepreke za donošenje sličnog prijedloga
 koje su možda postojale u prethodnim ugovorima.
 Zaključno, članak 77. stavak 2.
 točke (a), (b) i (c) UFEU-a odgovarajuća su pravna osnova za ovaj
 prijedlog čija je namjera regulacija kretanja državljana trećih
 zemalja na schengenskom prostoru i utvrđivanje slučajeva iz
 članka 79. UFEU-a (ulazak na područje jedne države članice radi
 dugotrajnog boravka) od kojih su oni izuzeti. Drugi
 je element osiguran predloženom definicijom prema kojoj nositelji viza za
 privremeni boravak ne bi smjeli boraviti dulje od 90 dana u bilo kojem
 razdoblju od 180 dana na području iste države članice.
 ·
 Načelo supsidijarnosti i proporcionalnosti
 U
 članku 5. stavku 3. Ugovora o Europskoj uniji (UEU) navodi se da u
 područjima koja nisu u njezinoj isključivoj nadležnosti, Unija
 djeluje samo ako i u mjeri u kojoj ciljeve predloženog djelovanja države
 članice ne mogu dostatno ostvariti, nego se zbog opsega ili učinka
 predloženog djelovanja oni na bolji način mogu ostvariti na razini Unije.
 Po pitanju prijedloga potreba za djelovanjem na razini Unije vrlo je
 očita. Dozvola koja bi bila valjana u svim državama članicama može se
 uvesti samo na razini EU-a. „Uzajamno priznavanje” viza za privremeni boravak
 ne može se uspostaviti na nacionalnoj razini. Uvjeti i postupci za izdavanje
 trebali bi biti jedinstveni u svim državama članicama. To se može
 postići samo djelovanjem na razini Unije.
 U članku 5. stavku 4. UEU-a navodi se da djelovanje Unije ne
 prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje ciljeva Ugovora. Odabranim oblikom
 djelovanja EU-a mora se omogućiti ostvarivanje ciljeva prijedloga i
 njegova što učinkovitija provedba. Ovaj prijedlog ne sadržava elemente
 koji nisu izravno povezani s ciljevima. Također je proporcionalan u
 pogledu troškova. Prijedlog je stoga sukladan s načelom proporcionalnosti.
 ·
 Odabir instrumenta
 Ovim se Prijedlogom uspostavlja nova vrsta
 vize koja bi u načelu bila valjana u svim državama članicama te se
 utvrđuju uvjeti i postupci za izdavanje te vize. Stoga se jedinim
 zakonodavnim instrumentom može smatrati Uredba.
 4.
 DODATNI ELEMENTI
 ·
 Sudjelovanje
 Ovaj se prijedlog
 nastavlja na schengensku pravnu stečevinu u tome što se odnosi na daljnji
 razvoj zajedničke vizne politike. Stoga se moraju razmotriti sljedeće
 posljedice koje se odnose na različite protokole priložene sporazumima i
 ugovorima s pridruženim zemljama:
 Danska: U skladu s člancima 1. i 2.
 Protokola (br. 22) o položaju Danske, priloženog UEU-u i UFEU-u, Danska ne
 sudjeluje u Vijećevu donošenju mjera u skladu s glavom V.
 trećega dijela UFEU-a. S obzirom na to da se ova Uredba nastavlja na
 schengensku pravnu stečevinu, Danska bi trebala, u skladu s
 člankom 4. tog Protokola, u roku od šest mjeseci nakon Vijećeva
 donošenja ove Uredbe odlučiti hoće li je provoditi u okviru svojeg
 nacionalnog zakonodavstva.
 Ujedinjena
 Kraljevina i Irska: U
 skladu s člancima 4. i 5. Protokola kojim je schengenska pravna
 stečevina integrirana u okvir Europske unije te Odlukom Vijeća
 2000/365/EZ od 29. svibnja 2000. o zahtjevu Ujedinjene Kraljevine Velike
 Britanije i Sjeverne Irske te Odlukom Vijeća 2002/192/EZ od 28.
 veljače 2002. o zahtjevu Irske za sudjelovanje u pojedinim odredbama
 schengenske pravne stečevine, Ujedinjena Kraljevina i Irska ne sudjeluju u
 provedbi zajedničke vizne politike, te osobito Uredbe (EZ) br. 810/2009 o uspostavi
 Zakonika Zajednice o vizama (Zakonik o vizama). Stoga, Ujedinjena Kraljevina i
 Irska ne sudjeluju u donošenju ove Uredbe, ona za njih nije obvezujuća
 niti se na njih primjenjuje.
 Island i
 Norveška: Postupci
 navedeni u Sporazumu o pridruživanju koji je Vijeće sklopilo s Republikom
 Islandom i Kraljevinom Norveškom o pridruživanju Kraljevine Norveške u
 provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine primjenjivi su s
 obzirom na to da se ovaj prijedlog temelji na schengenskoj pravnoj
 stečevini kako je utvrđeno Prilogom A tom sporazumu[23].
 Švicarska: Ova Uredba predstavlja razvoj odredbi schengenske pravne stečevine
 kako je predviđeno Sporazumom koji su sklopile Europska unija, Europska
 zajednica i Švicarska Konfederacija o pristupanju Konfederacije provedbi,
 primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine[24].
 Lihtenštajn: Ova Uredba predstavlja razvoj odredbi
 schengenske pravne stečevine kako je predviđeno Protokolom
 između Europske unije, Europske zajednice, Švicarske Konfederacije i
 Kneževine Lihtenštajna o pristupanju Kneževine Lihtenštajna Sporazumu
 između Europske unije, Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o
 pristupanju Švicarske Konfederacije provedbi, primjeni i razvoju schengenske
 pravne stečevine[25].
 Cipar: Ova Uredba predstavlja akt koji se temelji na schengenskoj pravnoj
 stečevini, ili je s njom na drugi način povezan kako je
 predviđeno člankom 3. stavkom 2. Akta o pristupanju iz
 2003.
 Bugarska i
 Rumunjska: Ova Uredba predstavlja akt koji se temelji
 na schengenskoj pravnoj stečevini, ili je s njom na drugi način
 povezan kako je predviđeno člankom 4. stavkom 2. Akta o
 pristupanju iz 2005.
 Hrvatska: Ova Uredba predstavlja akt koji se temelji na schengenskoj pravnoj
 stečevini, ili je s njom na drugi način povezan kako je
 predviđeno člankom 4. stavkom 2. Akta o pristupanju iz
 2011.
 2014/0095 (COD)
 Prijedlog
 UREDBE EUROPSKOG PARLAMENTA I VIJEĆA
 o uspostavi vize za privremeni boravak i
 izmjeni Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma te Uredbi (EZ) br. 562/2006
 i (EZ) br. 767/2008
 EUROPSKI PARLAMENT I VIJEĆE
 EUROPSKE UNIJE,
 uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju
 Europske unije, a posebno njegov članak 77. stavak 2.
 točke (a), (b) i (c),
 uzimajući u obzir prijedlog Europske
 komisije[26],
 nakon prosljeđivanja nacrta zakonodavnog
 akta nacionalnim parlamentima,
 uzimajući u obzir mišljenje Europskog
 gospodarskog i socijalnog odbora[27],
 u skladu s redovitim zakonodavnim postupkom,
 budući da:
 (1) Zakonodavstvom Unije
 uspostavljena su usklađena pravila ulaska i boravka državljana trećih
 zemalja na području država članica do 90 dana u bilo kojem razdoblju
 od 180 dana.
 (2) Nekoliko sektorskih direktiva
 doneseno je o uvjetima ulaska za državljane trećih zemalja na
 područje država članica na razdoblje dulje od tri mjeseca.
 Člankom 21. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma[28] državljanima
 trećih zemalja uz važeće boravišne dozvole ili nacionalne vize za
 dugotrajni boravak koje je izdala jedna od država članica daje se pravo
 slobodnog kretanja unutar područja druge države članice do 90 dana u
 bilo kojem razdoblju od 180 dana.
 (3) Državljani trećih
 zemalja izuzeti od viznog režima te državljani kojima je potrebna viza mogu
 imati stvaran interes za putovanje dulje od 90 dana u određenom razdoblju
 od 180 dana unutar schengenskoga prostor, a da pritom ne borave niti u jednoj
 državi članici dulje od 90 dana. Treba donijeti pravila kako bi se to
 omogućilo.
 (4) Umjetnici koji nastupaju
 uživo osobito imaju teškoća u organizaciji turneja na području Unije.
 Studenti, znanstveni istraživači, stručnjaci za kulturu,
 umirovljenici, poslovne osobe, pružatelji usluga i turisti također mogu
 poželjeti boraviti dulje od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana unutar
 schengenskog prostora. Nedostatak prikladne dozvole dovodi do gubitka
 potencijalnih posjetitelja, a time i do gospodarskog gubitka.
 (5) Ugovorom se razlikuju uvjeti
 ulaska na područje države članice i razvoj zajedničke politike
 viza za kratkotrajni boravak, s jedne strane, te uvjeti ulaska radi zakonitog
 boravka na području države članice i izdavanje viza za dugotrajni
 boravak i boravišnih dozvola u tu svrhu, s druge strane. Međutim, Ugovorom
 se ne utvrđuje pojam kratkotrajnog boravka.
 (6) Treba uspostaviti novu vrstu
 vize („viza za privremeni boravak”) za državljane trećih zemalja izuzete
 od viznog režima te državljane kojima je potrebna viza, a namjeravaju se
 kretati na području dviju ili više država
 članica dulje od 90 dana, pod uvjetom da ne planiraju boravak dulji od 90
 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana na području iste države
 članice. Istodobno, pravilo boravka od 90 dana u razdoblju od 180
 dana i dalje se smatra općom razdjelnicom između kratkotrajnih i
 dugotrajnih boravaka s obzirom na to da ne predstavlja problem većini
 putnika.
 (7) Ako je primjereno, odredbe Uredbe
 (EU) br. xxx/201x Europskog parlamenta i Vijeća[29]
 i Uredbe (EZ) br. 767/2008 Europskog parlamenta i Vijeća[30] trebaju se
 primjenjivati za podnošenje zahtjeva za vizu za privremeni boravak te izdavanje
 viza za privremeni boravak. Uzimajući u obzir potrebe i uvjete za
 državljane trećih zemalja koji podnose zahtjev za vizu za privremeni
 boravak te gospodarska i sigurnosna pitanja, treba uvesti posebna pravila koja
 se odnose na, između ostalog, nadležna tijela koja sudjeluju u postupcima,
 razdoblje primjene, pregled i donošenje odluke o zahtjevima te izdavanju i
 odbacivanju viza za privremeni boravak.
 (8) Za državljane trećih
 zemalja navedenih u Prilogu II. Uredbi Vijeća (EZ) br. 539/2001[31] trebaju postojati
 određene pogodnosti, kao što je izuzeće od uzimanja otisaka prstiju.
 (9) Trebalo bi razjasniti
 interakciju između boravaka na temelju viza za kratkotrajni boravak, viza
 za dugotrajni boravak i boravišnih dozvola te boravaka na temelju viza za
 privremeni boravak kako bi se zajamčila pravna sigurnost. Trebalo bi
 omogućiti kombiniranje boravaka na temelju viza za privremeni boravak s
 prethodnim i budućim boravcima za koje nije potrebna viza, boravcima na
 temelju viza za kratkotrajni boravak, viza za dugotrajni boravak ili boravišnih
 dozvola.
 (10) Trebalo bi omogućiti
 produljenje odobrenog boravka uzimajući u obzir posebna obilježja i
 potrebe putovanja ako nositelji viza za privremeni boravak i dalje ispunjavaju
 uvjete za ulazak i izdavanje viza te mogu dokazati da se tijekom njihova
 produljenog boravka pridržavaju zahtjeva prema kojemu
 im je dopušten boravak do 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana na
 području iste države članice.
 (11) Shemu vize za privremeni
 boravak trebalo bi uključiti u odgovarajuće pravne instrumente
 schengenske pravne stečevine. Stoga je potrebno izmijeniti Uredbu (EZ)
 br. 562/2006 Europskog parlamenta i Vijeća[32] i Uredbu (EZ) br.
 767/2008. Uvjeti ulaska utvrđeni člankom 5. Uredbe (EZ)
 br. 562/2006 trebaju se primjenjivati kao uvjeti za izdavanje vize.
 Zahtjeve za vizu za privremeni boravak i odluke o vizama za privremeni boravak
 trebalo bi registrirati u viznom informacijskom sustavu.
 (12) Nakon uspostave viza za
 privremeni boravak, trebalo bi izmijeniti članak 20. stavak 2.
 Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma s obzirom na to da nije
 usklađen s člankom 77. stavkom 2. točkama (a) i
 (c) Ugovora o funkcioniranju Europske Unije jer se zajednička vizna
 politika ne može temeljiti na postojanju ili nepostojanju bilateralnih
 sporazuma o oslobođenju obveze posjedovanja vize koji su sklopile države
 članice. Dopušteno trajanje boravka državljana trećih zemalja ne bi
 trebalo ovisiti o broju i sadržaju takvih bilateralnih sporazuma sklopljenih u
 prošlosti.
 (13) Potrebno je omogućiti
 prijelazno razdoblje od pet godina za postupno ukidanje učinaka
 bilateralnih sporazuma o oslobođenju obveze posjedovanja vize kada je
 riječ o ukupnom trajanju boravka državljana trećih zemalja na
 schengenskom prostoru.
 (14) Kako bi se osigurali
 jedinstveni uvjeti za provedbu ove Uredbe, provedbene ovlasti trebale bi se
 dodijeliti Komisiji u odnosu na uspostavu uputa za provedbu praksi i postupaka koje države članice trebaju
 slijediti pri obradi zahtjeva za vizu za privremeni boravak. Te bi
 ovlasti trebalo provoditi u skladu s Uredbom (EU) br. 182/2011 Europskog
 parlamenta i Vijeća[33].
 Za donošenje provedbenih akata trebalo bi upotrebljavati postupak pregleda.
 (15) Ovom se Uredbom poštuju
 temeljna prava i načela priznata u Povelji o temeljnim pravima Europske
 unije. Točnije, ovom se Uredbom nastoji zajamčiti poštovanje
 privatnog i obiteljskog života iz članka 7., zaštite osobnih podataka
 iz članka 8. i prava djeteta iz članka 24. Povelje.
 (16) Direktiva 95/46/EZ Europskog
 parlamenta i Vijeća[34]
 primjenjuje se na države članice u odnosu na obradu osobnih podataka u
 skladu s ovom Uredbom.
 (17) S obzirom na to da se ciljevi
 ove Uredbe, odnosno uvođenje nove vrste vize valjane u svim državama
 članicama te uspostavljanje jedinstvenih uvjeta
 i postupaka izdavanja, mogu ostvariti samo na razini Unije, Unija može
 donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti utvrđenim
 člankom 5. Ugovora o funkcioniranju Europske unije. U skladu s
 načelom proporcionalnosti, kako je utvrđeno tim člankom, u ovoj
 se Uredbi ne prelaze okviri onoga što je potrebno za ostvarivanje tih ciljeva.
 (18) U skladu s
 člankom 1. i 2. Protokola (br. 22) o položaju Danske, priloženog
 Ugovoru o Europskoj uniji te Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, Danska ne
 sudjeluje u donošenju ove Uredbe, ona za nju nije obvezujuća niti se na
 nju primjenjuje. S obzirom na to da se ova Uredba temelji na schengenskoj
 pravnoj stečevini, u skladu s člankom 4. tog Protokola, Danska
 odlučuje u roku od šest mjeseci nakon Komisijina donošenja ove Uredbe
 hoće li je provoditi u okviru svojeg nacionalnog zakonodavstva.
 (19) Ova Uredba predstavlja razvoj
 odredaba schengenske pravne stečevine u kojima Ujedinjena Kraljevina ne
 sudjeluje u skladu s Odlukom Vijeća 2000/365/EZ[35]. Ujedinjena Kraljevina
 stoga ne sudjeluje u donošenju ove Uredbe, ona za nju nije obvezujuća niti
 se na nju primjenjuje.
 (20) Ova Uredba predstavlja razvoj
 odredaba schengenske pravne stečevine u kojima Irska ne sudjeluje u skladu
 s Odlukom Vijeća 2002/192/EZ[36].
 Irska stoga ne sudjeluje u donošenju ove Uredbe, ona za nju nije
 obvezujuća niti se na nju primjenjuje.
 (21) Što se tiče Islanda i
 Norveške, ova Uredba predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne
 stečevine u smislu Sporazuma sklopljenog između Vijeća Europske
 unije i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o pridruživanju tih dviju
 država provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine[37], koji spada u
 područje iz članka 1., točke B Odluke Vijeća
 1999/437/EZ[38].
 (22) Što se tiče Švicarske,
 ova Uredba predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne stečevine u
 smislu Sporazuma sklopljenog između Europske unije, Europske zajednice i
 Švicarske Konfederacije, a koji se odnosi na pristupanje Švicarske
 Konfederacije provođenju, primjeni i razvoju schengenske pravne
 stečevine[39],
 koji spada u područje iz članka 1. točke B Odluke
 Vijeća 1999/437/EZ, koja se tumači u vezi s člankom 3.
 Odluke Vijeća 2008/146/EZ[40].
 (23) Što se tiče Lihtenštajna,
 ova Uredba predstavlja razvoj odredaba schengenske pravne stečevine, u
 smislu Protokola između Europske unije, Europske zajednice, Švicarske
 Konfederacije i Kneževine Lihtenštajna o pristupanju Kneževine Lihtenštajna
 Sporazumu između Europske unije, Europske zajednice i Švicarske
 Konfederacije o pristupanju Švicarske Konfederacije provedbi, primjeni i
 razvoju schengenske pravne stečevine[41],
 koji spada u područje iz članka 1. točke B Odluke
 Vijeća 1999/437/EZ, koja se tumači u vezi s člankom 3.
 Odluke Vijeća 2011/350/EU[42]
 o sklapanju tog Protokola.
 (24) Što se tiče Cipra, ova
 Uredba predstavlja akt koji se temelji na schengenskoj pravnoj stečevini
 ili je s njom na drugi način povezan u smislu članka 3.
 stavka 2. Akta o pristupanju iz 2003.
 (25) Što se tiče Bugarske i
 Rumunjske, ova Uredba predstavlja akt koji se temelji na schengenskoj pravnoj
 stečevini ili je s njom na drugi način povezan u smislu
 članka 4. stavka 2. Akta o pristupanju iz 2005.
 (26) Što se tiče Hrvatske, ova
 Uredba predstavlja akt koji se temelji na schengenskoj pravnoj stečevini
 ili je s njom na drugi način povezan u smislu članka 4.
 stavka 2. Akta o pristupanju iz 2011.
 DONIJELI SU OVU UREDBU:
 Poglavlje I. – Opće odredbe
 Članak 1.
 Predmet
 i područje primjene
 1. Ovom se Uredbom utvrđuju uvjeti i postupci za izdavanje viza za privremeni
 boravak.
 2. Primjenjuje se na državljane trećih zemalja koji nisu
 građani Unije u smislu članka 20. stavka 1. Ugovora, ne
 dovodeći u pitanje:
 (a) pravo na slobodno kretanje koje uživaju državljani
 trećih zemalja koji su članovi obitelji građana Unije;
 (b) istovjetna prava koja uživaju državljani trećih zemalja
 i članovi njihovih obitelji koji, u skladu sa sporazumima između
 Unije i njezinih država članica te dotičnih trećih zemalja,
 uživaju prava na slobodno kretanje istovjetna onima građana Unije i
 članova njihovih obitelji.
 3. Ova Uredba ne utječe na odredbe Unije ili nacionalne
 zakone primjenjive na državljane trećih zemalja u odnosu na:
 (a) prihvat za boravke dulje od tri mjeseca na području
 jedne države članice i naredni prelazak na područje druge države
 članice;
 (b) pristup
 tržištu rada i izvršavanje gospodarskih aktivnosti.
 Članak 2.
 Primjena
 Uredbe (EZ) br. 767/2008 i Uredbe (EU)
 br. xxx/201x [Zakonik o vizama (preinaka)]
 1. Uredba (EZ) br. 767/2008
 primjenjuje se na vize za privremeni boravak.
 2. Uredba (EU) br. xxx/201x [Zakonik o
 vizama (preinaka)] primjenjuje se na vize za privremeni
 boravak, kako je predviđeno člancima od 4. do 10.
 Članak 3.
 Definicije
 U smislu ove Uredbe:
 (1)
 primjenjuju se definicije iz članka 2.
 stavka 1. te stavaka od 11. do 16. Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama (preinaka)].
 (2)
 „viza za privremeni boravak” znači dozvola
 koju izdaje država članica za planirani boravak na području dvije ili
 više država članica u trajanju duljem od 90 dana u bilo kojem razdoblju od
 180 dana, pod uvjetom da podnositelj zahtjeva ne namjerava boraviti u istoj
 državi članici duže od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana.
 Poglavlje II. – Uvjeti i postupci
 za izdavanje viza za privremeni boravak
 Članak 4.
 Nadležna tijela koja sudjeluju u postupcima za podnošenje
 zahtjeva
 1. Primjenjuje se članak 4.
 stavci 1., 3., 4. i 5., članak 6. stavak 1. te
 članak 7. stavci 2. i 3. Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama (preinaka)].
 2. Zahtjeve se ne pregledava i ne donosi se
 odluka o njima na vanjskim granicama država članica.
 3. Države članice nadležne za pregled
 i donošenje odluke o zahtjevu za vizu za privremeni
 boravak moraju biti one države članice čije
 vanjske granice podnositelj zahtjeva namjerava prelaziti kako bi ušao na
 područje država članica.
 4. Zahtjevi državljana
 trećih zemalja navedenih u Prilogu II.
 Uredbi (EZ) br. 539/2001 koji zakonito borave na području države
 članice mogu se podnijeti na području države članice pod uvjetom
 da konzulat nadležne države članice ima najmanje 20 kalendarskih dana za
 donošenje odluke o zahtjevu.
 5. Državljani trećih zemalja, neovisno o njihovoj
 nacionalnosti, koji imaju valjanu boravišnu dozvolu ili valjanu vizu za dugotrajni
 boravak koju je izdala država članica mogu podnijeti zahtjeve na području te države članice najmanje 20
 kalendarskih dana prije isteka boravišne dozvole ili
 vize za dugotrajni boravak.
 6. U slučajevima iz stavaka 4. i
 5. država članica nadležna za pregled i donošenje odluke o zahtjevu za
 vizu za privremeni boravak mora
 biti ona država članica u koju podnositelj zahtjeva namjerava prvu
 ući pomoću vize za privremeni
 boravak.
 Članak 5.
 Primjena
 1. Primjenjuje se članak 8.
 stavci 1., 2., 5., 6. i 7., članak 9., članak 10.
 stavak 1. i stavci od 3. do 7., članak 11.
 točke (b) i (c), članak 12., članak 13.
 stavak 1. točke od (a) do (d), članak 13.
 stavci 5., 6. i 7., članci 14. i 15. Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama (preinaka)].
 2. Obrazac za podnošenje zahtjeva za vizu za privremeni boravak
 utvrđen je Prilogom I.
 3. Uz kriterije utvrđene člankom 11.
 točkama (b) i (c) Uredbe (EU) br. xxx/201x
 [Zakonik o vizama (preinaka)], podnositelji zahtjeva dužni su
 predočiti putnu ispravu koju priznaje država
 članica nadležna za pregled i donošenje odluke o zahtjevu te barem
 jedna od ostalih država članica koju će podnositelj posjetiti.
 4. Uz kategorije osoba iz članka 12. stavka 7.
 Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama
 (preinaka)], državljani trećih zemalja navedenih u Prilogu II.
 Uredbi Vijeća (EZ) br. 539/2001 izuzimaju
 se od zahtjeva za davanje otisaka prstiju. U tim slučajevima, unos „nije
 primjenjivo” uvodi se u vizni informacijski sustav (VIS) u skladu s
 člankom 8. stavkom 5. Uredbe (EZ) br. 767/2008.
 5. Uz popratne dokumente iz članka 13. stavka 1.
 Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama
 (preinaka)], podnositelji zahtjeva obvezni su predočiti
 sljedeće:
 (a) odgovarajući dokaz da namjeravaju boraviti na području dviju ili više država članica dulje od
 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana, a da pritom neće ostati dulje
 od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana na području bilo koje od tih
 država članica;
 (b) dokaz o posjedovanju zdravstvenog osiguranja za sve rizike
 koje inače pokriva zdravstveno osiguranje državljana države članice
 koju će posjetiti.
 6. Posjedovanje dostatnih sredstava za
 život i stabilna financijska situacija dokazuju se podnošenjem potvrda o
 plaći i izvadaka iz banke koji obuhvaćaju razdoblje od 12 mjeseci
 koje prethodi datumu zahtjeva, i/ili popratnih dokumenata koji dokazuju da
 će podnositelji zahtjeva imati ili zakonito nabaviti dostatna financijska
 sredstva tijekom svojeg boravka.
 7. Ako je u svrhu posjeta potrebna radna dozvola u jednoj ili
 više država članica pri podnošenju zahtjeva za vizu za privremeni boravak,
 dovoljno je podnijeti dokaz o posjedovanju radne dozvole u državi članici
 nadležnoj za pregled i donošenje odluke o zahtjevu za vizu za privremeni
 boravak. Nositeljima vize za privremeni boravak dopušteno je podnijeti zahtjev
 za radnu dozvolu u državi članici koju će sljedeću posjetiti.
 8. Konzulati mogu izdati oslobođenje od podnošenja jednog
 ili više popratnih dokumenata ako podnositelji zahtjeva rade za ili ako su ih
 pozvala pouzdana poduzeća, organizacije ili ustanove poznate konzulatu,
 osobito ako je riječ o menadžerima ili istraživačima, studentima,
 umjetnicima, stručnjacima za kulturu, sportašima ili članovima
 osoblja stručnog znanja, iskustva ili tehničke stručnosti te ako
 se konzulatu podnese odgovarajući dokaz u tom pogledu. Oslobođenje se
 može izdati i za bliže članove obitelji podnositelja zahtjeva
 uključujući supružnike, djecu mlađu od 18 godina te roditelje
 djece mlađe od 18 godina ako putuju zajedno.
 Članak 6.
 Pregled
 i donošenje odluke o zahtjevu
 1. Primjenjuju se
 članci 16. i 17., članak 18. stavak 1., 4., 5., 9.,
 10. i 11., članak 19. i zadnja rečenica članka 20.
 stavka 4. Uredbe (EU) br. xxx/201x
 [Zakonik o vizama (preinaka)].
 2. Uz provjere iz članka 17.
 stavka 1. Uredbe (EU) br. xxx/201x
 [Zakonik o vizama (preinaka)] za procjenu prihvatljivosti zahtjeva,
 nadležni konzulat provjerava je li putna isprava u skladu sa zahtjevom
 utvrđenim člankom 5. stavkom 3.
 3. Pregled zahtjeva za vizu za privremeni boravak posebno
 uključuje procjenu toga posjeduju li podnositelji zahtjeva dostatna
 financijska sredstva za život za ukupno trajanje planiranog boravka,
 uključujući smještaj, osim ako to osigurava poduzeće,
 organizacija ili ustanova koja poziva ili udomaćuje podnositelja.
 4. Pregled zahtjeva za vizu za privremeni boravak i donošenje
 odluke o zahtjevu provodi se neovisno o boravku odobrenom na temelju prethodno
 izdane vize za kratkotrajni boravak ili oslobađanju obveze posjedovanja
 vize za kratkotrajni boravak, vize za dugotrajni boravak ili boravišne dozvole.
 5. Odluke o zahtjevima donose se u roku od 20 kalendarskih dana
 nakon podnošenja zahtjeva. Iznimno se to razdoblje može produžiti do najviše 40
 kalendarskih dana.
 Članak 7.
 Izdavanje
 vize za privremeni boravak
 1. Primjenjuje se
 članak 21. stavak 6., članak 24. stavci 1., 3. i
 4., članak 25., članak 26. stavci 1. i 5.,
 članci 27. i 28., članak 29. stavak 1. točka (a)
 podtočke od (i) do (iii), (v) i (vi) te točka (b) i
 članak 29. stavci 3. i 4. Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama (preinaka)].
 2. Vizom za privremeni boravak omogućuje se višestruki
 ulazak na područje država članica, ne dovodeći u pitanje
 stavak 5.
 3. O duljini odobrenog boravka odlučuje se nakon temeljita
 pregleda zahtjeva. Duljina odobrenog boravka ne smije premašiti jednu godinu,
 no to se razdoblje može produljiti na još jednu godinu u skladu s
 člankom 8.
 4. Razdoblje valjanosti vize za privremeni boravak mora
 odgovarati duljini odobrenog boravka.
 5. Ako podnositelji zahtjeva posjeduju
 putnu ispravu priznatu u jednoj, ali ne i svim državama članicama, viza za
 privremeni boravak valjana je na području država članica koje
 priznaju putnu ispravu, pod uvjetom da je planirani boravak dulji od 90 dana u
 bilo kojem razdoblju od 180 dana na području dotičnih država
 članica.
 6. Viza za privremeni boravak izdaje se u jedinstvenom obrascu
 za vize kako je utvrđeno Uredbom (EZ) br. 1683/95[43] s oznakom u zaglavlju
 koja utvrđuje vrstu vize (slovo „T”).
 7. Uz razloge odbijanja zahtjeva za vizu iz
 članka 29. stavka 1. Uredbe (EU) br. xxx/201x
 [Zakonik o vizama (preinaka)], viza se odbija ako podnositelji zahtjeva
 ne podnesu sljedeće:
 (a) odgovarajući dokaz da namjeravaju boraviti na području dviju ili više država članica dulje
 od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana, a da pritom neće ostati dulje
 od 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana na području bilo koje od tih
 država članica;
 (b) dokaz o posjedovanju zdravstvenog osiguranja za sve rizike
 koje inače pokriva zdravstveno osiguranje državljana države članice
 koju posjećuju.
 8. Podnositelj zahtjeva mora biti
 obaviješten o razlozima odbijanja vize standardnim obrascem utvrđenim
 Prilogom II.
 Članak 8.
 Izmjena
 izdane vize
 1. Primjenjuje se
 članak 30. stavci 1., 3., 6. i 7. i članak 31. stavci
 od 1. do 5., 7. i 8. Uredbe (EU) br. xxx/201x
 [Zakonik o vizama (preinaka)].
 2. Uz mogućnost produljenja vize iz određenih razloga
 kako je predviđeno člankom 30. stavkom 1. Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama (preinaka)],
 nositelji vize za privremeni boravak mogu podnijeti zahtjev za produljenje vize
 na području država članica najranije 90 i najkasnije 15 dana prije
 isteka njihove vize za privremeni boravak.
 3. Konzulat države članice koju će podnositelj
 sljedeću posjetiti nadležan je za pregled i donošenje odluke o zahtjevu za
 produljenje.
 4. Podnositelji zahtjeva zatražuju produljenje vize predajom
 ispunjenog obrasca za podnošenje zahtjeva utvrđenog Prilogom I.
 5. Naknada od 30 EUR
 naplaćuje se za svaki zahtjev za produljenje vize.
 6. Za produljenje radne dozvole, primjenjuje se
 članak 5. stavak 7., ako je primjenjivo.
 7. Odluke o zahtjevima donose se u roku od 15 kalendarskih dana
 nakon podnošenja zahtjeva za produljenje.
 8. Kako bi podnijeli zahtjev za produljenje, podnositelji
 zahtjeva moraju dokazati da i dalje ispunjavaju uvjete za ulazak i izdavanje
 vize te da će se pridržavati zahtjeva boravka u
 jednoj državi članici do najviše 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180
 dana.
 9. Tijekom pregleda zahtjeva za produljenje vize, nadležno
 tijelo može u opravdanim slučajevima pozvati podnositelje zahtjeva na
 razgovor i zatražiti od njih dodatne dokumente.
 10. Produljenje ne smije premašiti jednu godinu, a ukupna duljina
 odobrenog boravka odnosno duljina prvotno odobrenog boravka i njegova
 produljenja ne smije premašiti dvije godine.
 11. Podnositelj zahtjeva mora biti obaviješten o razlozima
 odbijanja zahtjeva za produljenje vize standardnim obrascem utvrđenim
 Prilogom II.
 12. Podnositelji zahtjeva čiji su zahtjevi za produljenje
 vize odbijeni imaju pravo na žalbu. Žalbe se podnose protiv države članice
 koja je donijela konačnu odluku o zahtjevu za produljenje te u skladu s
 nacionalnim zakonodavstvom te države članice. Države članice pružaju
 detaljne informacije o postupku koji treba slijediti u slučaju žalbe, kako
 je utvrđeno Prilogom II.
 13. Podnositelj zahtjeva mora biti obaviješten o odluci o
 poništenju ili ukidanju vize za privremeni boravak i razlozima na kojima se
 poništenje ili ukidanje temelje standardnim obrascem
 utvrđenim Prilogom II.
 Poglavlje III. – Administrativno
 upravljanje i organizacija
 Članak 9.
 Administrativno
 upravljanje i organizacija
 1. Primjenjuju se članci od 35. do
 43., članak 45., članak 52. stavak 1. točke (a), od (c) do (f) i
 (h) i članak 52. stavak 2. Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama (preinaka)].
 2. Države članice vode godišnju statistiku o vizama za
 privremeni boravak u skladu s Prilogom III. Ti se statistički podaci
 podnose Komisiji do 1. ožujka svake godine za prethodnu kalendarsku godinu.
 3. Informacije o vremenskim ograničenjima za pregled
 zahtjeva koje treba osigurati široj javnosti iz članka 45. stavka 1.
 točke (e) Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik
 o vizama (preinaka)] također uključuju vremenska
 ograničenja za vize za privremeni boravak utvrđena u članku 6.
 stavku 5. ove Uredbe.
 4. U okviru lokalne schengenske suradnje, u smislu članka
 46. Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama
 (preinaka)], razmjenjuju se tromjesečni statistički podaci o
 podnesenim, izdanim i odbijenim vizama za privremeni boravak, kao i informacije
 o vrstama podnositelja zahtjeva.
 Poglavlje IV. – Završne odredbe
 Članak 10.
 Upute
 o praktičnoj primjeni ove Uredbe
 Komisija provedbenim aktima donosi operativne
 upute o praktičnoj primjeni odredaba ove Uredbe. Ti provedbeni akti donose
 se u skladu s postupkom ispitivanja navedenim u članku 11. stavku 2.
 Članak 11.
 Odborski
 postupak
 1. Komisiji pomaže odbor ustanovljen člankom 51. stavkom
 1. Uredbe (EU) br. xxx/201x [Zakonik o vizama
 (preinaka)] (Odbor za vize).
 2. Kada se poziva na ovaj stavak, primjenjuje se članak 5.
 Uredbe (EU) br. 182/2011.
 Članak 12.
 Izmjena
 Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma
 Članak 20. stavak 2. Konvencije o
 provedbi Schengenskog sporazuma zamjenjuje se sljedećim:
 ”2. Stavak 1. ne utječe na pravo svake
 ugovorne stranke da i nakon 90 dana produlji boravak stranca na svojem državnom
 području u izuzetnim okolnostima.”
 Članak 13.
 Izmjene
 Uredbe (EZ) br. 562/2006
 Uredba (EZ) br. 562/2006 izmjenjuje se
 kako slijedi:
 (1) Članak 5. izmjenjuje se kako slijedi:
 (a) u stavku 1. točka (b)
 zamjenjuje se sljedećom:
 „(b) da imaju važeću vizu ako je ona
 obvezna na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 539/2001*, ili važeću
 vizu za privremeni boravak kako je definirano u članku 3. stavku 2. Uredbe
 (EU) br. xxx/201x xxx **, važeću boravišnu dozvolu ili važeću
 vizu za dugotrajni boravak;
 _________
 *Uredba
 Vijeća (EZ) br. 539/2001* od 15. ožujka 2001. o popisu
 trećih zemalja čiji državljani moraju imati vizu pri prelasku
 vanjskih granica i zemalja čiji su državljani izuzeti od tog zahtjeva (SL
 L 81, 21.3.2001., str. 1.).
 **
 Uredba (EU) br. xxx/201x Europskog parlamenta i Vijeća od xx.xx.201x
 o uspostavi vize za privremeni boravak i izmjeni Konvencije o provedbi
 Schengenskog sporazuma te Uredbe (EZ) br. 562/2006 i Uredbe (EZ)
 br. 767/2008 (SL L xxx).”
 (b) stavak
 1.a zamjenjuje se sljedećim:
 „1.a. Za potrebe provedbe stavka 1. datum
 ulaska smatra se prvim danom boravka na državnom području država
 članica, a posljednji dan boravka na državnom području država
 članica smatra se datumom izlaska. Razdoblja boravka odobrena u skladu s
 vizom za privremeni boravak, boravišnom dozvolom ili vizom za dugotrajni
 boravak ne uzimaju se u obzir u izračunu trajanja boravka na području
 država članica.”
 (c) umeće
 se sljedeći stavak 3.a:
 „3.a.
 Stavci od 1. do 3. primjenjuju se mutatis mutandis za ulaske povezane s
 boravcima na osnovi važeće vize za privremeni boravak.”
 (2)
 Članak 7. stavak 3. izmjenjuje se kako slijedi:
 (a) točka
 (aa) zamjenjuje se sljedećom:
 „(aa)
 ako državljanin treće zemlje posjeduje vizu ili vizu za privremeni boravak
 iz članka 5. stavka 1. točke (b), temeljiti pregledi na ulasku
 uključuju i provjeru identiteta nositelja vize/vize za privremeni boravak
 te vjerodostojnosti vize/vize za privremeni boravak putem viznog informacijskog
 sustava (VIS) u skladu s člankom 18. Uredbe (EZ) br. 767/2008 Europskog
 parlamenta i Vijeća***;
 _________
 ***
 Uredba (EZ) br. 767/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od
 9. srpnja 2008. o viznom informacijskom sustavu (VIS) i razmjeni podataka
 među državama članicama o vizama za kratkotrajni boravak (Uredba o
 VIS-u) (SL L 218, 13.8.2008., str. 60.). ”
 (b) pretposljednja
 rečenica točke (ab) zamjenjuje se sljedećom:
 „Međutim
 u svim slučajevima u kojima postoji sumnja u identitet nositelja vize ili
 vize za privremeni boravak i/ili vjerodostojnost vize ili vize za privremeni
 boravak sustavno se pretražuje VIS pomoću broja na naljepnici vize u
 kombinaciji s provjerom otisaka prstiju.”
 (c) u
 točki (c) točka (i) zamjenjuje se sljedećim:
 „(i) provjeru da osoba posjeduje važeću vizu, ako se to zahtijeva
 sukladno Uredbi (EZ) br. 539/2001, ili važeću vizu za privremeni
 boravak, osim u slučaju kada osoba posjeduje važeću boravišnu dozvolu
 ili važeću vizu za dugotrajni boravak; takva provjera može
 uključivati pretraživanje VIS-a u skladu s člankom 18. Uredbe
 br. 767/2008;”
 Članak 14.
 Izmjena
 Uredbe (EZ) br. 767/2008
 Uredba (EZ) br. 767/2008 izmjenjuje se
 kako slijedi:
 (1) Članak 1. zamjenjuje se
 sljedećim:
 „Ovom se Uredbom utvrđuju namjena, funkcionalnost i obveze viznog
 informacijskog sustava (VIS), kako je utvrđeno u članku 1. Odluke
 2004/512/EZ. Njome se utvrđuju uvjeti i postupci razmjene podataka
 među državama članicama o zahtjevima za vize za kratkotrajni boravak
 i za vize za privremeni boravak kako je definirano u članku 3. stavku 2.
 Uredbe (EU) br. xxx/201x xxx* te o odlukama donesenima u vezi s njima,
 uključujući odluke o poništavanju, ukidanju ili produljenju viza, kako bi se pojednostavila obrada takvih zahtjeva
 i s njima povezanih odluka.
 _________
 * Uredba
 (EU) br. xxx/201x Europskog parlamenta i Vijeća od xx.xx.201x o
 uspostavi vize za privremeni boravak i izmjeni Konvencije o provedbi
 Schengenskog sporazuma te Uredbe (EZ) br. 562/2006 i Uredbe (EZ)
 br. 767/2008 (SL L xxx).”
 (2) Članak 4. izmjenjuje se kako slijedi:
 (a) u točki 1. dodaje se
 sljedeća točka:
 „(e)
 „viza za privremeni boravak” kako je definirano u članku 3. stavku 2.
 Uredbe (EU) br. xxx/201x;”
 (b) točke
 4. i 5.zamjenjuju se sljedećima:
 „4.
 „obrazac zahtjeva za vize” znači jedinstveni obrazac zahtjeva za vize,
 kako je utvrđeno u Prilogu I. Uredbi (EZ) br. xxx/201x
 [Zakonik o vizama (preinaka)] ili Prilogu I. Uredbi (EU)
 br. xxx/201x;
 5. „podnositelj zahtjeva” znači svaka osoba koja podliježe
 zahtjevu izdavanja vize sukladno Uredbi Vijeća (EZ) br. 539/2001**, a
 koja je podnijela zahtjev za izdavanje vize ili bilo koja osoba koja je
 podnijela zahtjev za izdavanje vize za privremeni boravak sukladno Uredbi (EU)
 br. xxx/201x;
 _________
 **
 Uredba Vijeća (EZ) br. 539/2001* od 15. ožujka 2001. o popisu
 trećih zemalja čiji državljani moraju imati vizu pri prelasku
 vanjskih granica i zemalja čiji su državljani izuzeti od tog zahtjeva (SL
 L 81, 21.3.2001., str. 1.).”
 (3) U članak 14. stavak 2. dodaje se
 sljedeća točka (e):
 „(e) zahtjev za produljenje i kontinuirano
 ispunjavanje uvjeta nositelja vize za privremeni boravak.”
 Članak 15.
 Praćenje
 i ocjenjivanje
 Do [tri godine od datuma početka primjene
 ove Uredbe] Komisija provodi ocjenjivanje primjene ove Uredbe.
 Članak 16.
 Stupanje
 na snagu
 1. Ova Uredba stupa na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom
 listu Europske unije.
 2. Primjenjuje se od [6 mjeseci nakon
 stupanja na snagu ove Uredbe].
 3. Članak 12. primjenjuje se od
 [5 godina nakon stupanja na snagu ove Uredbe].
 4. Ova je Uredba u cijelosti obvezujuća i izravno se
 primjenjuje u svim državama članicama u skladu s Ugovorima.
 Sastavljeno u Bruxellesu
 Za Europski parlament
 Za Vijeće
 Predsjednik
 Predsjednik
 [1] Valja napomenuti da su se do 18. listopada 2013.
 mjerodavne odredbe schengenske pravne stečevine odnosile na „tri mjeseca u
 šest mjeseci od dana prvog ulaska”. Uredbom (EU) br. 610/2013 (SL L, 182,
 29.6.2013., str. 1.) ponovno je definiran pojam „kratkotrajni boravak” (tj.
 vremenski opseg schengenske pravne stečevine) i iznosi „90 dana u bilo
 kojem razdoblju u trajanju od 180 dana.”
 [2] http://ec.europa.eu/dgs/home-affairs/what-we-do/policies/borders-and-visas/schengen/index_en.htm.
 [3] Konsolidirana inačica dostupna je na:
 http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CONSLEG:2006R0562:20100405:EN:PDF.
 [4] Konsolidirana inačica dostupna je na:
 http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CONSLEG:2001R0539:20110111:EN:PDF.
 [5] Konsolidirana inačica dostupna je na:
 http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CONSLEG:2009R0810:20120320:EN:PDF.
 [6] SL L 239,
 22.9.2000., str. 19.
 [7] Osim ako je drukčije određeno, pojam „države
 članice” odnosi se na države članice EU-a koje u potpunosti
 primjenjuju zajedničku viznu politiku (sve države članice EU-a osim
 Bugarske, Hrvatske, Cipra, Irske, Rumunjske i Ujedinjene Kraljevine) te na
 zemlje pridružene Schengenu (Island, Lihtenštajn, Norvešku i Švicarsku).
 [8] Usp. članak 19. Konvencije o provedbi Schengenskog
 sporazuma (CISA), uputa u bilješci 6.
 [9] COM(2001) 388 završna verzija. SL C 270, 25.9.2001.,
 str. 244.
 [10] „Stranci koji ne podliježu obvezi posjedovanja vize mogu
 se slobodno kretati unutar državnog područja ugovornih strana u trajanju
 od najviše 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180 dana, [...]. Stavak 1. ne
 utječe na pravo svake ugovorne strane da i nakon tri mjeseca produlji
 boravak stranca na svojem državnom području u izuzetnim okolnostima ili u
 skladu s dvostranim sporazumom zaključenim prije stupanja na snagu ove
 Konvencije.”
 [11] „Viza s ograničenom
 teritorijalnom valjanošću izdaje se iznimno u sljedećim
 slučajevima: [...] (b) ako je, zbog razloga koje konzulat smatra opravdanima
 izdana nova viza za boravak tijekom istog razdoblja od 180 dana podnositelju
 koji je tijekom tog razdoblja od 180 dana već koristio jedinstvenu vizu
 ili vizu s ograničenom teritorijalnom valjanošću kojima je odobren boravak
 od 90 dana.”
 [12] SWD(2014) 68.
 [13] COM(2014) 164.
 [14] U procjeni utjecaja
 također se navodi da je vrlo teško procijeniti gospodarske i financijske
 utjecaje u ovom području zbog nedostatka podataka i vjerodostojne
 metodologije za vršenje procjena i stoga brojke na koje se upućuje u ovom
 odlomku treba uzimati s oprezom.
 [15] SL L 218, 13.8.2008., str. 60.
 [16] COM(2014) 164.
 [17] Izmjene prijedloga o preinakama Zakonika o vizama tijekom
 zakonodavnog postupka moraju se stoga također prenijeti u ovaj prijedlog.
 [18] Kao što je već spomenuto,
 prema režimu za kratkotrajni boravak državljani trećih zemalja, bilo da im
 je potrebna viza ili ne, mogu ostati do 90 dana u bilo kojem razdoblju od 180
 dana na schengenskom prostoru što također može podrazumijevati boravak u
 samo jednoj državi članici. To znači da je, ovisno o ulascima i
 izlascima iz zemlje, maksimalna duljina boravka unutar jedne godine 180 dana (2
 x 90 dana). Zbog činjenice da bi se vize za privremeni boravak izdavale na
 najviše jednu godinu (360 dana), upućivanje na „razdoblje od 180 dana”
 potrebno je da bi se osiguralo da se nositeljima vize za privremeni boravak ne
 odobri kraće razdoblje boravka u istoj državi članici nego
 državljanima trećih zemalja kojima nije potrebna viza ili nositeljima vize
 za kratkotrajni boravak s mogućnosti višestrukog ulaska izdane na dvije
 godine ili dulje. Da se primjerice ne upućuje na „razdoblje od 180 dana”,
 ruski građanin s vizom za kratkotrajni boravak s mogućnosti
 višestrukog ulaska koja je valjana jednu godinu u načelu bi mogao boraviti
 (s prekidima) 180 dana u istoj državi članici unutar jednogodišnjeg roka
 valjanosti vize dok bi nositelj jednogodišnje valjane vize za privremeni
 boravak mogao ostati samo 90 dana u istoj državi članici unutar roka
 valjanosti njegove vize za privremeni boravak.
 [19] SL L 157, 15.6.2002., str. 1.
 [20] SCH/Com-ex (98) 24 od 23.6.1998.
 [21] COM(2013) 95 konačna verzija, 28.2.2013.
 [22] Prijedlog Odluke Europskog parlamenta i Vijeća o
 uvođenju pojednostavljenog režima kontrole osoba na vanjskim granicama na
 temelju jednostranog priznanja Hrvatske i Cipra da su određeni dokumenti
 istovjetni njihovim nacionalnim vizama za tranzit preko njihova područja
 ili planirani boravak na njemu koji nije dulji od 90 dana u bilo kojem
 razdoblju od 180 dana, i o ukidanju Odluke br. 895/2006/EZ i Odluke br.
 582/2008/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (COM(2013) 441 završna verzija,
 21.6.2013.) sigurno će se donijeti prije donošenja ovog Prijedloga. Nakon donošenja
 nove „Odluke o tranzitu” novi članak dodat će se ovom prijedlogu radi
 uklapanja vize za privremeni boravak u članak 2. buduće Odluke.
 Budući da se očekuje da će se novom Odlukom staviti izvan snage
 Odluka br. 895/2006/EZ i Odluka br. 582/2008/EZ, ovaj Prijedlog ne sadržava
 odredbu kojom se izmjenjuju te odluke.
 [23] SL L 176, 10.7.1999., str. 36.
 [24] SL L 53, 27.2.2008., str. 52.
 [25] SL L 160, 18.6.2011., str. 19.
 [26] SL C , , str. .
 [27] SL C , , str. .
 [28] Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja
 1985. između vlada država Ekonomske zajednice Beneluksa, Federalne
 Republike Njemačke i Republike Francuske o postupnom ukidanju kontrola na
 zajedničkim granicama, SL L 239,
 22.9.2000., str. 19.
 [29] Uredba (EU) br. xxx/200x
 Europskog parlamenta i Vijeća od xxx o uspostavi Zakonika Unije o vizama
 (Zakonik o vizama) (preinaka) (SL L x, xxx, str. x.).
 [30] Uredba (EZ) br. 767/2008 Europskog parlamenta i
 Vijeća od 9. srpnja 2008. o viznom informacijskom sustavu (VIS) i razmjeni
 podataka među državama članicama o vizama za kratkotrajni boravak
 (Uredba o VIS-u) (SL L 218, 13.8.2008., str. 60.).
 [31] Uredba Vijeća (EZ) br.
 539/2001 od 15. ožujka 2001. o popisu trećih zemalja čiji
 državljani moraju imati vizu pri prelasku vanjskih granica i zemalja čiji
 su državljani izuzeti od tog zahtjeva (SL L 81, 21.3.2001., str. 1.).
 [32] Uredba (EZ) br. 562/2006 Europskog parlamenta i
 Vijeća od 15. ožujka 2006. o Zakoniku Zajednice o pravilima kojima se
 uređuje kretanje osoba preko granica (Zakonik o schengenskim granicama)
 (SL L 105, 13.4.2006., str. 1.).
 [33] Uredba (EU) br. 182/2011 Europskog parlamenta i
 Vijeća od 16. veljače 2011. o utvrđivanju pravila i općih
 načela u vezi s mehanizmima nadzora država članica nad izvršavanjem
 provedbenih ovlasti Komisije (SL L 55, 28.2.2011., str. 13.).
 [34] Direktiva 95/46/EZ Europskog parlamenta i
 Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom
 osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka(SL L 281, 23.11.1995., str. 31.).
 [35] Odluka Vijeća 2000/365/EZ od 29. svibnja 2000. o
 zahtjevu Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske za
 sudjelovanje u pojedinim odredbama schengenske pravne stečevine (SL L 131,
 1.6.2000., str. 43.).
 [36] Odluka Vijeća 2002/192/EZ od 28. veljače 2002. o
 zahtjevu Irske za sudjelovanje u provedbi nekih odredbi schengenske pravne
 stečevine (SL L 64, 7.3.2002., str. 20.).
 [37] SL L 176, 10.7.1999., str. 36.
 [38] Odluka Vijeća 1999/437/EZ od 17. svibnja 1999. o
 određenim aranžmanima za primjenu Sporazuma sklopljenog između
 Vijeća Europske unije i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o
 pridruživanju tih dviju država provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne
 stečevine (SL L 176, 10.7.1999., str. 31.).
 [39] SL L 53, 27.2.2008., str. 52.
 [40] Odluka Vijeća 2008/146/EZ od 28. siječnja 2008.
 o sklapanju, u ime Europske zajednice, Sporazuma između Europske unije,
 Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o pridruživanju Švicarske
 Konfederacije provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine
 (SL L 53, 27.2.2008., str. 1.).
 [41] SL L 160, 18.6.2011., str. 21.
 [42] Odluka Vijeća 2011/350/EU od 7. ožujka 2011. o
 sklapanju, u ime Europske unije, Protokola između Europske unije, Europske
 zajednice, Švicarske Konfederacije i Kneževine Lihtenštajna o pristupanju
 Kneževine Lihtenštajna Sporazumu između Europske unije, Europske zajednice
 i Švicarske Konfederacije o pristupanju Švicarske Konfederacije provedbi,
 primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine, u vezi s ukidanjem
 kontrola na unutarnjim granicama i kretanju osoba (SL L 160, 18.6.2011.,
 str. 19.).
 [43] Uredba Vijeća (EZ) br. 1683/95 od 29. svibnja
 1995. o utvrđivanju jedinstvenog obrasca za vize (SL L 164, 14.7.1995.,
 str. 1.).


type: contracts

text:
 Důležité právní upozornění
 |
 21994D1231(11)
 Úřední věstník L 372 , 31/12/1994 S. 0014 - 0015
 Rozhodnutí Smíšeného výboru EHPč. 40/94ze dne 12. prosince 1994,kterým se mění příloha II (Technické předpisy, normy, zkoušení a certifikace) Dohody o EHPSMÍŠENÝ VÝBOR EHP,s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru ve znění Protokolu o úpravě Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen "Dohoda"), a zejména s ohledem na článek 98 této dohody,vzhledem k tomu, že příloha II Dohody byla změněna rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 7/94 ze dne 21. března 1994, kterým se mění protokol 47 k Dohodě o EHP a některé přílohy Dohody o EHP [1];vzhledem k tomu, že směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/10/ES ze dne 23. března 1994, kterou se podruhé podstatně mění směrnice 83/189/EHS o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů [2], by měla být začleněna do Dohody,ROZHODL TAKTO:Článek 11. V bodě 1 (směrnice Rady 83/189/EHS) kapitoly XIX přílohy II Dohody se před úpravu vkládá nová odrážka, která zní:"— 394 L 0010: směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/10/ES ze dne 23. března 1994 (Úř. věst. L 100, 19.4.1994, s. 30)."2. V bodě 1 (směrnice Rady 83/189/EHS)a) v úpravě a) se slova "V článku 1 se bod 7" nahrazuje slova "V článku 1 se bod 1" a číslice "7" se nahrazuje číslicí "1";b) úprava b) se nahrazuje tímto:"b) V čl. 1 odst. 2 se druhý pododstavec nahrazuje tímto:"Výraz "technická specifikace"; se rovněž vztahuje na výrobní postupy a metody, které se používají ve výrobcích určených pro lidskou spotřebu a výživu zvířat a v léčivých přípravcích stanovených v článku 1 směrnice 65/65/EHS (bod 1 kapitoly XIII přílohy II Dohody), a rovněž na výrobní postupy a metody, které se týkají jiných výrobků, mají-li vliv na jejich povahu.";";c) úprava e) se zrušuje;d) dosavadní úpravy b), c) a d) se označují jako úpravy c), d) a e);e) v úpravě d), tj. v dosavadní úpravě c), se slovo "druhém" nahrazuje slovem "čtvrtém";f) v úpravě g) se slova "V seznamu I v příloze" nahrazují slovy "V příloze II".Článek 2Znění směrnice 94/10/ES ve finském, islandském, norském a švédském jazyce, která tvoří přílohu odpovídajících jazykových verzí tohoto rozhodnutí, jsou platná.Článek 3Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem 1. února 1995 za předpokladu, že Smíšenému výboru EHP jsou učiněna veškerá oznámení podle čl. 103 odst. 1 Dohody.Článek 4Toto rozhodnutí bude zveřejněno v oddíle EHP a v dodatku EHP Úředního věstníku Evropských společenství.V Bruselu dne 12. prosince 1994.Za Smíšený výbor EHPpředsedaH. Hafstein[1] Úř. věst. L 160, 28.6.1994, s. 1.[2] Úř. věst. L 100, 19.4.1994, s. 30.--------------------------------------------------