text:
Euroazijski Avari (poznati i pod imenom Obri), nomadski narod podrijetlom iz Središnje Azije. Postoje dvije grupe Avara, euroazijski (o kojim govori ovaj članak) i Kavkaski Avari, žitelji današnjeg Dagestana.
 Povijest
 Prema kineskim izvorima, oko 400. godine osnovan je savez plemena Dzut – Dzut, najvjerojatnije među Ujgurima koje su u Bizantu nazivali Ogorima. Ovladali su zemljom hunskog plemena Sabira otkuda se jedna grupa oko 460. godine pokrenula prema Kaspijskom i Crnom moru. Tada se i po prvi put pojavljuje ime Avari u europskoj povijesti. Avari se ponovno pojavljuju 557. godine kada nude pomoć Bizantu u borbi protiv drugih barbarskih plemena. Car Justinijan ih plaća za borbu protiv Bugara koji su učestalo upadali u bizantske teritorije. Pošto pobjeđuju Bugare na rijeci Donu, prodiru na ušće rijeke Dunav, gdje potčinjavaju sebi Slavene.
 Bajan, osnivač avarske države 567. godine prelazi Karpate i u savezu s Langobardima uništava Gepide i zauzima područja istočno od Dunava. Kada su Langobardi napustili Panoniju, Avari ostaju jedini gospodari ovog područja i šire svoju vlast prema Dalmaciji ali i prema Češkoj i prema Alpama. Iako su bilo malobrojni, vrlo brzo su potčinili sva slavenska plemena koja su se tu našla.
 Uz povremene upade u Furlaniju i u Franačku državu, Avari su uglavnom najveći problem predstavljali Bizantu, pa su pod Bajanom ovladali bizantskim uporištima u Panoniji, Sirmijumom i Singidunumom, a učestalo su upadali preko starih rimskih putova i u Dalmaciju. Njihov najveći pothvat je bio neuspjeli napad na Carigrad 626. godine, u kojem su osim Avara sudjelovali i Slaveni i Gepidi, nakon čega su odbačeni s velikim gubicima. Porazom kod Carigrada i počinje prestanak njihove moći. Avari se razdjeljuju, ali ipak u Panoniji uspijevaju sačuvati još dva naredna stoljeća svoju moć, sve do 796. godine kada Karlo Veliki (vidi: Franačko-avarski ratovi) ulazi u Panoniju i uništava Avare, koji poslije toga i zauvijek nestaju.
 Ustroj
 Avari su bili organizirani po rodovima i plemenima na čijem su se čelu nalazili tarhani. Na čelu više rodova i plemena se nalazio kagan, a u ratnim pohodima pored njega je postojao još i jugur, kao prvi zapovjednik. Avari su imali brze konje i bili su odlični jahači, što im je i omogućilo nadmoć nad brojčano jačim Slavenima. Bitke su vodili uglavnom na otvorenim prostorima, a gradili su i velike logore, utvrđene zemljanim nasipima iz kojih su mogli vršiti ispade na sve strane. Kada su im se oko 570. godine pridružili Bugari i Huni, mogli su imati oko 50 tisuća.
 Odnosi Avara i Hrvata
 Prema djelu O upravljanju carstvom bizantskog cara Konstantina VII. Porfirogeneta iz 10. stoljeća navodi se da je Hrvate u Dalmaciju pozvao bizantski car Heraklije u 7. stoljeću kako bi iz iste istjerali Avare, što je uspješno sprovedeno.
 Izvori
 Nestali narodi
 Srednji vijek
 Neklasificirani narodi
 Stari narodi i civilizacije


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 2021.3.26.
 HU
 Az Európai Unió Hivatalos Lapja
 L 106/55
 A BIZOTTSÁG (EU) 2021/532 VÉGREHAJTÁSI RENDELETE
 (2021. március 22.)
 egyes áruk Kombinált Nómenklatúra szerinti besorolásáról
 AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,
 tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre,
 tekintettel az Uniós Vámkódex létrehozásáról szóló, 2013. október 9-i 952/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletre (1) és különösen annak 57. cikke (4) bekezdésére és 58. cikke (2) bekezdésére,
 mivel:
 (1)
 A 2658/87/EGK tanácsi rendelet (2) mellékletét képező Kombinált Nómenklatúra egységes alkalmazása érdekében intézkedéseket szükséges elfogadni az e rendelet mellékletében meghatározott áruk besorolásáról.
 (2)
 A 2658/87/EGK rendelet meghatározza a Kombinált Nómenklatúra értelmezésére vonatkozó általános szabályokat. Ezeket a szabályokat kell alkalmazni bármely más olyan nómenklatúrára vonatkozóan is, amely részben vagy egészben a Kombinált Nómenklatúrán alapul vagy azt bármilyen további albontással kiegészíti, és amelyet az árukereskedelemhez kapcsolódó tarifális és más intézkedések alkalmazása céljából az Unió valamely más rendelkezése hoz létre.
 (3)
 Az említett általános szabályok értelmében a mellékletben szereplő táblázat (1) oszlopában leírt árukat a táblázat (2) oszlopában feltüntetett KN-kód alá kell besorolni a (3) oszlopban kifejtett indokok alapján.
 (4)
 Indokolt úgy rendelkezni, hogy az e rendelet hatálya alá tartozó áruk tekintetében kibocsátott, de az e rendelet rendelkezéseivel összhangban nem álló kötelező érvényű tarifális felvilágosítást a jogosult – a 952/2013/EU rendelet 34. cikkének (9) bekezdésével összhangban – meghatározott ideig továbbra is felhasználhatja. Ezt az időszakot három hónapban kell meghatározni.
 (5)
 Az e rendeletben előírt intézkedések összhangban vannak a Vámkódexbizottság véleményével,
 ELFOGADTA EZT A RENDELETET:
 1. cikk
 A melléklet táblázatának (1) oszlopában leírt árukat a Kombinált Nómenklatúrában a táblázat (2) oszlopában megjelölt KN-kód alá kell besorolni.
 2. cikk
 Az e rendelet rendelkezéseivel összhangban nem álló kötelező érvényű tarifális felvilágosítás – a 952/2013/EU rendelet 34. cikkének (9) bekezdésével összhangban – e rendelet hatálybalépésének időpontjától kezdve három hónapig továbbra is felhasználható.
 3. cikk
 Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő huszadik napon lép hatályba.
 Ez a rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.
 Kelt Brüsszelben, 2021. március 22-én.
 a Bizottság részéről
 Gerassimos THOMAS
 főigazgató
 Adóügyi és Vámuniós Főigazgatóság
 (1) HL L 269., 2013.10.10., 1. o.
 (2) A Tanács 2658/87/EGK rendelete (1987. július 23.) a vám- és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról (HL L 256., 1987.9.7., 1. o.).
 MELLÉKLET
 Árumegnevezés
 Besorolás
 (KN-kód)
 Indoklás
 (1)
 (2)
 (3)
 Egyetlen kb. 33 × 23 × 8 cm méretű házban vám elé állított készülék (ún. „kameravezérlő készülék” vagy „minden az egyben felvevő”), amely a következő összetevőkből áll:
 —
 passzív és aktív elemek,
 —
 egy processzor,
 —
 egy grafikus kártya,
 —
 egy belső memória (merevlemezes meghajtó).
 A készülékben nincs TV-tuner.
 A készülék a következő interfészekkel felszerelt: RJ45, USB, VGA, SPF és HDMI, valamint integrált, nyolc kimenetes, PoE-képes („Etherneten keresztüli tápellátás” -„Power over Ethernet”) kapcsoló.
 „Szabványos automatikus adatfeldolgozó gép” operációs rendszerrel felszerelt. Előre konfigurált és előzetesen speciális „kamerakezelő szoftvert” töltöttek rá, továbbá nyolc csatornához való licenciát tartalmaz.
 A készüléket arra tervezték, hogy távközlési interfészen (és internetprotokollon (IP)) keresztül akár nyolc megfigyelő kamerából (IP kamerából) származó hang- és képadatokat fogadjon. Az adatok rögzíthetők a belső merevlemezen, egy külső tárolón (az USB-interfészen keresztül), vagy a készülék az adatokat a távközlési hálózatokon keresztül egy másik IP-címre küldheti (például szerverre, kapcsolóra, mobiltelefonra vagy automatikus adatfeldolgozó gépre).
 A készülék monitorhoz vagy kijelzőhöz, valamint billentyűzetvezérlőhöz csatlakoztatható. Biztonsági és felügyeleti rendszerekben való használatra állítják vám elé.
 8521 90 00
 A besorolást a Kombinált Nómenklatúra értelmezésére vonatkozó 1. és 6. általános szabály, a XVI. áruosztályhoz tartozó Megjegyzések 3. pontja, a 84. árucsoporthoz tartozó Megjegyzések 5. E) pontja, valamint a 8521 és a 8521 90 00 KN-kód szövege határozza meg.
 Objektív jellemzői miatt a készüléket akár nyolc kamerával való együttműködésre szánták videomegfigyelés céljából. Az olyan gép, amely ilyen célból kamerákból származó jeleket rögzít, és azokat képes egy másik IP-címre elküldeni, vagy monitoron, illetve kijelzőn megjeleníteni, a 84. árucsoporthoz tartozó Megjegyzések 5. E) pontja értelmében adatfeldolgozáson kívüli speciális feladatot lát el. (Lásd még az Európai Unió Bíróságának 2005. március 17-i ítéletét, Ikegami Electronics, C-467/03, ECLI:EU:C:2005:182). Következésképpen a 8471 vtsz. alá automatikus adatfeldolgozó gépként történő besorolás kizárt.
 A készüléket a XVI. áruosztályhoz tartozó Megjegyzések 3. pontja értelmében két vagy több egymást kiegészítő feladat elvégzésére tervezték, nevezetesen a 8517 vtsz. alá tartozó adattovábbításra és -vételre, valamint a 8521 vtsz. alá tartozó videofelvételre és -lejátszásra.
 Objektív jellemzői alapján a készülék fő funkciója videofelvétel készítése egy biztonsági felügyeleti rendszeren belül. Az adatok továbbítása és vétele csupán kiegészítő funkció, amelynek célja azon rendszer működésének javítása, amelybe a készüléket beépítették. A 8517 vtsz. alá történő besorolás ezért kizárt. (Lásd még az Európai Unió Bíróságának 2016. február 25-i ítéletét, G. E. Security, C-143/15, ECLI:EU:C:2016:115, 55–57. pont).
 A készüléket ezért a 8521 90 00 KN-kód alá kell besorolni más videofelvevő vagy -lejátszó készülékként, videotunerrel egybeépítve is.


type: caselaw

text:
24.6.95 SV 1 Europeiska gemenskapernas officiella tidning Nr C 159/29
 — ogiltigförklara det beslut av den 10 februari 1994 som Avskrivning av mål T-445/93 ( )
 innebar ett uttryckligt ogillande av sökandens klagomål, ( 95/C 159/60 )
 i den del detta är nödvändigt, och
 — betala samtliga rättegångskostnader. (Rättegångsspråk: engelska)
 Grunder och huvudsakliga argument Genom beslut meddelat den 6 april 1995 , har ordföranden
 for Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt fjärde
 Sökanden, som är tjänsteman i lönegraden A 5 vid revi avdelning i utökad sammansättning avskrivit mal T-445/93 ,
 sionsrätten och var ordförande i personalkommittén vid Eastern Electricity pic, East Midlands Electricity pic, Elec
 denna institution under den omtvistade perioden, klandrar tricity Association Services Limited, London Electricity pic,
 tillsättningsmyndigheten för att den åsidosatt vissa rätts Manweb pic, Midlands Electricity pic, National Power pic,
 principer när den upprättat hans betygsrapport för perioden Nothern Electric pic, Norweb pic, PowerGen pic, Seeboard
 1992/1993 .
 pic, Southern Electric pic, South Wales Electricity pic, South
 Han hävdar att betygsrapporten upprättats i strid med Western Electricity pic, The National Grid Company pic
 artikel 43 i tjänsteföreskrifterna eftersom den upprättats av och Yorkshire Electricity Group pic mot Europeiska uni
 den ansvarige vid hans ursprungliga placering trots att han onens råd och Europeiska gemenskapernas kommission .
 under den aktuella perioden ställts till personalkommitténs
 förfogande på heltid . f 1 ) EGT nr C 57, 4.3.1992 .
 Vidare är det så att eftersom det i de allmänna tillämpnings
 bestämmelserna föreskrivs att generalsekreteraren, vid
 överklagande, endast har behörighet i fråga om betygsatta
 som direkt hör under direktören för en förberedande grupp, Avskrivning av mål T-8/94 ( )
 vilket inte är fallet med personalkommittén, innebär det en
 överträdelse av dessa bestämmelser att generalsekreteraren ( 95/C 159/61 )
 upprättat de slutliga betygen.
 (Rättegångsspråk : franska)
 Sökanden understryker slutligen den omständigheten att
 under tidsperioden i fråga har hans överordnade inte kunnat Genom beslut meddelat den 10 maj 1995 , har ordföranden
 beakta utvecklingen av hans meriter sedan hans sista för Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts andra
 betygsrapport, trots att personalkommitténs uppgifter är en avdelning avskrivit mål T-8/94, H mot Europeiska gemen
 integrerad del i de arbetsuppgifter som tjänstemännen har skapernas kommission.
 att uppfylla .
 (M EGT nr C 59 , 26.2.1994 .
 Avskrivning av mål T-20/93 ( 1 )
 ( 95/C 159/59 ) Avskrivning av mål T-188/94 ( 1 )
 ( 95/C 159/62 )
 (Rättegångsspråk: franska)
 Genom beslut meddelat den 5 april 1995 , har ordföranden (Rättegångsspråk : franska)
 för Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt avskrivit
 mål T-20/93 , Willy Seghers mot Europeiska unionens Genom beslut meddelat den 7 april 1995 , har ordföranden
 råd . för Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts andra
 avdelning avskrivit mål T- 1 88/94, Nathalie Creste mot
 (M EGT nr C 89 , 31.3.1993 . Europeiska unionens råd.
 (M EGT nr C 174 , 25.6.1994 .


type: wikipedia

text:
Valamon luostari on Venäjän ortodoksisen kirkon luostari Valamon saarella Laatokan järven pohjoisosassa Karjalan tasavallan Sortavalan piirissä Venäjällä.
 Historia
 Perustaminen ja vaurastuminen
 Luostari on Karjalan ortodoksisista luostareista ensimmäinen. Sen syntyaika on epävarma ja luostarin varhainen historia onkin monilta osin perimätiedon varassa. Valamon perustajana pidetään kreikkalaissyntyistä munkki Sergeitä. Hänellä oli myös seuralaisenaan karjalaissyntyinen munkki Herman. Luostari perustettiin Valamon saarelle, joka oli entinen pakanallinen uhripaikka. Jotkut tutkijat sanovat sen nimen viittaavan saarella tuolloin toimitettuihin härkäuhreihin; varmuutta tästä ei ole.
 Perimätiedon käsitys perustamisesta
 Ortodoksisen perimätiedon mukaan kreikkalainen munkki Sergei asettui asumaan Valamon saarelle vuonna 992. Hän sai myöhemmin seuraajakseen munkki Hermanin, joka oli kristinuskoon kääntynyt karjalainen. Luotettavimmat lähteet ajoittavat luostarin perustamisen 1100-luvun puolivälin tienoille. Valamo syntyi pienenä erakkoluostarina, mutta nousi nopeasti Karjalan hengelliseksi keskukseksi. Pyhittäjä Sergei oli tuonut Valamoon Bysantin perinteen, askeesin ja kirkkolaulun ja -taiteen perusteet. Pyhittäjä Sergein kuoltua valtaosa hänen seuraajistaan oli karjalaisia, mutta 1400-luvulla luostariin alkoi tulla myös yhä enemmän venäläisiä munkkeja, mihin osiltaan vaikutti luostarin kasvanut maine.
 Kilpailevat teoriat perustamisesta
 Valamon luostarin perustamisesta on esitetty neljä kilpailevaa teoriaa, joista kolmella viimeksi mainitulla on perusteita keskiaikaisissa lähteissä. Teorioita kutsutaan niiden esittämistä perustamisvuosista johdetuilla nimillä.
 900-teoria
 Valamossa on pidetty yllä perimätietoa, jonka mukaan luostari olisi perustettu ruhtinatar Olgan tai ruhtinas Vladimirin aikana 900-luvulla. Tämä teoria liittää Valamon Venäjän kristillistämisen esivaiheisiin. Historiallisia perusteita tälle teorialle ei ole.
 1329-teoria
 Venäläinen kirkkohistorioitsija E. Golubinski esitti vuonna 1904, että Valamon luostarin synty ajoittuu 1300-luvun alkuun, vuoteen 1329. Hänen keskeinen perusteensa oli Lyhyt kronikka. Teoria sovittaa perustamisen Pähkinäsaaren rauhan (1323) yhteyteen. Luostari olisi olemassaolollaan vahvistanut Venäjän rajaseutua.
 1100-teoria
 Tätä teoriaa on kehitellyt 1960-luvulta lähtien Heikki Kirkinen. Kirkinen nousi tulkinnoillaan vastustamaan pitkään vallinnutta 1329-teoriaa. Hänen keskeisinä perusteinaan ovat 1500- ja 1600-luvulle ajoittuvat tekstit suomennetuilta nimiltään "Valamon kertomus", "Uvarovin kronikka", "Avraam Rostovilaisen elämäkerran II redaktio", "Kertomus Usthovin luostarin perustamisesta" sekä "Lyhyt kronikka". Esimerkiksi Lyhyessä kronikassa on kerrottu "vanhus Sergein" tulosta Valamoon vuonna 1329.
 1389-teoria
 1389-teoria on syntyhistorialtaan uusin. Sen avainlähde on Moskovasta vuonna 1992 löydetty käsikirjoitus "Skazanie o Valaamskom monastyre". Käsikirjoitusta analysoineet kaksi tutkijaa, venäläinen Natalia Ohotina-Lind ja tanskalainen John Lind päätyvät esittämään todennäköiseksi perustamisajankohdaksi vuotta 1389. Ero 1329-teoriaan johtuisi Lyhyen kronikan kopioinnissa tapahtuneesta tulkintavirheestä.
 Kehitysvaiheita
 Valamo kehittyi nopeasti lähetystyön keskukseksi. Sieltä käsin lähetyssaarnaajat lähtivät saarnaamaan eri puolille Karjalaa, usein kansankielellä, koska suuri osa munkeista oli karjalaisia. Kristinuskon juurtumisessa Karjalaan Valamon luostarilla on hyvin suuri merkitys.
 Valamon luostaria voidaan pitää myös monien Karjalan luostarien ”äitinä”, koska monet munkit, jotka myöhemmin perustivat Karjalaan merkittävän luostarin, kilvoittelivat Valamossa. Näihin munkkeihin kuuluu 1300-luvulla elänyt Kornili, joka myöhemmin perusti Äänisjärven saareen Paleostrovin luostarin. Siellä puolestaan 1400-luvulla kilvoitteli munkki Savvati, joka perusti Solovetskin luostarin. Myös Aleksanteri Syväriläinen ja Arseni Konevitsalainen kilvoittelivat luostarissa.
 Valamosta tuli myös merkittävä pyhiinvaelluskohde, jossa kävi ihmisiä rukoilemassa ja hiljentymässä läheltä ja kaukaa. Monet hurskaat talonpojat lahjoittivat luostarille maatilansa pyytäen veljestöä rukoilemaan lahjoittajan puolesta. Luostari myös houkutteli talonpoikia asumaan mailleen luvaten näille verovapauden pitkäksi ajaksi. Vuonna 1500 Valamo omisti noin 150 taloa joissa noin 230 miestä perheineen maksoi luostarille veroa. Näiden talonpoikien ja pyhiinvaeltajien tuomien lahjoitusten ansiosta luostari vaurastui huomattavasti. Luostari vaurastui 1570-luvulla alkaneeseen sotaan asti, jonka alkaessa se omisti yli 200 taloa ja sen omistukset ulottuivat nykyiseen Pohjois-Karjalaan asti.
 Pitkän vihan aikana alkoivat luostarin vaikeudet. 1570-luvun lopulla ruotsalaiset aloittivat hyökkäykset Valamon omistuksille ja vuonna 1581 he hyökkäsivät luostariin ja surmasivat 37 munkkia. Jäljelle jääneet veljet pakenivat Tihvinään.
 Lyhyenä rauhan aikana veljestö palasi luostariin, mutta luostari ei ehtinyt uudelleen vaurastua entiselleen, ennen kuin uusi sota alkoi. Vuonna 1611 ruotsalais-suomalainen sotilasosasto hyökkäsi Valamoon, josta munkit olivat juuri ennättäneet paeta ainoastaan pyhien Sergein ja Hermanin pyhäinjäännökset sekä vähän irtaimistoa mukanaan. Valamo tuhottiin maan tasalle ja sotilaat veivät mukanaan koko luostarin omaisuuden. Veljestö pakeni Vanhaan Laatokkaan (Staraja Ladoga) ja myöhemmin Tihvinään ja lopulta autioon Vasilin luostariin Vanhaan Laatokkaan. Valamon saaristo hiljeni yli sadaksi vuodeksi. 1710-luvun alkuun asti siellä oli vain muutamia talonpoikaistaloja.
 Sotien tuhoja ja rauhanaikojen kasvua
 Valamon luostaria alettiin jälleenrakentaa isonvihan aikana Pietari Suuren luvalla Kirilo-Belozerskin luostarin aloitteesta. Luostarin rakentaminen alkoi hitaasti, vaikka ensimmäinen kirkko vihittiinkin jo vuonna 1719. Luostari itsenäistyi 1720. Luostaria johtivat aluksi munkit Savva, Josif ja Tihon. Ensimmäinen igumeni Jefrem johti luostaria 1754–1782. Vuonna 1754 luostarin tuhonnut tulipalo hidasti elpymistä.
 Igumeni Nazarin aika
 Vuoden 1782 alussa Sarovin luostarin pappismunkki Nazari anoi lupaa saada yhdessä neljän noviisin kanssa vierailla Valamossa ja Konevitsassa. Vierailu osoittautui sitten pysyväksi kilvoittelussa luostarissa ja Novgorodin ja Pietarin arkkipiispa Gavriil teki Nazarista luostarin johtajan, tittelinään rakentaja. Tästä alkoi luostarin laajamittainen rakentaminen ja vahvistuminen. Nazarin aikana luostarissa oli parhaimmillaan jo kuutisenkymmentä munkkia.
 Valamon uusi kivinen pääkirkko valmistui 1700-luvun lopussa ja luostarin toiminta vilkastui. Tämän jälkeen valmistuivat ensimmäiset skiitat sekä majatalo, sairaala ja uudet asuintilat. Luostarin nopeaan voimistumiseen vaikutti Pietarin läheisyys ja sieltä saapuvat pyhiinvaeltajat.
 Valamon missio Pohjois-Amerikassa
 Isä Nazarin mukana Sarovista tulleista noviiseista yksi oli nimeltään Jegor Ivanovitsh Popov. Hän kilvoitteli Valamossa vuosina 1782–93. Vuoden 1782 lopussa hänet vihittiin munkiksi nimellä German. Yhdessä kuuden muun munkin sekä kolmen noviisin kanssa hänet valittiin Valamosta ja Konevitsasta tekemään lähetystyötä Venäjän Amerikassa. Hankkeen organisoija oli Novgorodin ja Pietarin metropoliitta Gavriil, mutta sen alkuunpanijoina olivat Grigori Šelihov ja Ivan Golikov, joiden perustama yhtiö, Venäläis-amerikkalaisen kauppakomppanian edeltäjä, harjoitti turkispyyntiä Pohjois-Amerikassa. Missio toimi pääasiassa Kodiakin saaristossa. Munkki German toimi tässä missiossa pisimpään, 1794–1836, aina kuolemaansa saakka. Paikallinen väestö kunnioitti häntä pyhänä ihmisenä, ja tämän paikallisen kultin perusteella hänet kanonisoitiin vuonna 1970. Nykyisin hänet tunnetaan nimellä Herman Alaskalainen.
 Valamon luostari Suomen suuriruhtinaskunnassa
 Aleksanteri I vieraili luostarissa vuonna 1819 ja avusti luostaria. 1830-luvulla luostarin sairaalaa ja kirjastoa laajennettiin.
 Igumeni Damaskinin aika
 Igumeni Damaskin tuli luostarin johtoon vuonna 1839 ja hänen aikanaan luostari saavutti suurimman laajuutensa veljestön määrän kasvaessa tasaisesti. Hän oli hesykastisen rukousperinteen kannattaja ja ankaran kurin ja järjestyksen mies. Igumeni Damaskinin aikana alettiin suunnitella luostarille uutta pääkirkkoa. Sen rakentaminen kuitenkin kesti ja se valmistui Damaskinin ja hänen seuraajansa Jonataninkin jo kuoltua vuonna 1896. Valmistuessaan se oli yksi Suomen suurimmista kirkoista 75 metrin korkeudellaan.
 Luostarin veljestö kasvoi ensimmäiseen maailmansotaan saakka ja vuonna 1913 luostarissa oli 359 munkkia ja 562 noviisia. He edustivat venäläisten lisäksi karjalaisia ja muita vähemmistökansoja ympäri Venäjän.
 Valamon luostari auttoi myös vähäosaisia. 1860-luvun nälkävuosina luostariin saapui runsaasti kerjäläisiä, joita luostari auttoi parhaansa mukaan. 1900-luvun alussa luostariin perustettiin ensimmäinen koulu, jossa munkit toimivat opettajina. Luostariin perustettiin toinen poikakoulu vuonna 1931. Koulu oli kahdeksanvuotinen ja opetusohjelma sisälsi myös maa- ja metsätaloutta.
 Luostari itsenäisessä Suomessa
 Suomen itsenäistyttyä vuonna 1917 luostarin toiminnalle tuli vaikeuksia. Suurella osalla veljestöä ei ollut Suomen kansalaisuutta, joten keväällä 1921 peräti 119 munkkia vannoi uskollisuudenvalan Suomen hallitukselle. Suomen ortodoksinen kirkko otti gregoriaanisen kalenterin käyttöön vuonna 1921. Luostarin ja kirkkokunnan välit viilenivät vuonna 1925, kun Valamo ei saanut enää lupaa viettää pääsiäistä vanhan ajanlaskun mukaan.
 Kun Tyatiran metropoliitta Germanos vieraili ekumeenisen patriarkaatin edustajana Suomessa samana vuonna, veljestö kieltäytyi toimittamasta palveluksia uuden kalenterin mukaisesti. Seurauksena oli se, että monet pappismunkit menettivät määräajaksi oikeutensa toimia pappina ja monet luostarin johtotehtävissä olleet munkit erotettiin tehtävistään. Kirkollishallitus ryhtyi lisäksi tutkimaan keitä luostarin veljestöön kuului ja tutkimuksen seurauksena 17 munkkia karkotettiin maasta erilaisin perustein. Ajanlaskukiistaa ei saatu kuitenkaan lopullisesti ratkaistua ennen sotia ja Valamon veljestö jakautui kahteen leiriin. Ne munkit, jotka kannattivat vanhaa kalenteria, toimittivat jumalanpalveluksensa muista erillään.
 Maailmansotien välisenä aikana luostarista kehittyi merkittävä pyhiinvaellus- ja turistikohde. 1930-luvulla saarella arvioitiin käyneen jopa 30 000 matkailijaa vuosittain. Valamosta tuli myös tärkeä hengellisten kokousten pitopaikka. Ensimmäiset ortodoksiset kirkkolaulupäivät järjestettiin Valamossa vuonna 1929. Niille osallistui 200 laulajaa ja 1000 pyhiinvaeltajaa. Näistä juhlista sai alkunsa ortodoksinen laulujuhlaperinne Suomessa.
 Myös papisto piti kokouksiaan Valamossa. Ensimmäiset papiston veljespäivät pidettiin vuonna 1926. Nykyään papisto kokoontuu Uuden Valamon luostarissa vuosittain. Tämä tapa on perua papiston ensimmäisestä kokouksesta Valamossa. Valamon luostari julkaisi myös hengellistä kirjallisuutta, joka tosin 1930-luvulle asti oli pääosin venäjänkielistä.
 Talvisodan aika
 Igumeeni Haritonin aikana (1933–1947) luostarin perinteinen elämäntyyli katkesi talvisotaan.
 Vuoden 1939 matkailukausi oli Vanhassa Valamossa ollut tavallista vilkkaampi. Sodan mahdollinen syttyminen näkyi mm. siinä, että luostarin ruokavaroja ryhdyttiin luetteloimaan ja säännöstelemään, kun aiemmin esim. teetä ja sokeria oli aina ollut vuoden tarvetta vastaava määrä. Luostariin tuli myös kaksi luterilaista sotilaspappia, jotka järjestivät ehtoollistilaisuuden Uuden Jerusalemin skiitan kirkkoon. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun Valamoon kuuluvassa kirkossa veisattiin luterilaisia virsiä.
 Neuvostoliiton hyökkäystoimet Valamoa kohtaan talvisodassa
 Vaikka Talvisota oli alkanut jo 30.11., alkoi luostariin kohdistua ilmahyökkäyksiä ja pommituksia vasta 6.1.1940 alkaen. Tuhoisimmat pommitukset tapahtuivat 2.2. ja 4.2.1940. Jälkimmäisen päivän iltana luostari oli yhtenä suurena tulimerenä. Luostarin arvokkaan, 29 000 nidettä käsittäneen kirjaston arveltiin tuhoutuvan, sillä pelastustoiminta piti keskittää muualle, ja siinäkin oli suuria ongelmia, sillä luostarin vesipumppurakennus oli tuhoutunut jo aikaisemmassa vaiheessa. Kirjastosta joku tiesi kertoa, että igumeni Damaskin oli suunnitellut sen palonkestäväksi, ja tulipalojen laannuttua saatiin todeta, että se oli säilynyt vahingoittumattomana, vaikka yläpuolella ollut huoneisto olikin palanut.
 Useat luostarin rakennukset tuhoutuivat. Pääkirkko säilyi kuitenkin ehjänä pommituksista huolimatta. Vain pääkirkkoa ympäröivään rakennuskokonaisuuteen liittyvä sairaalasiipi kirkkoineen tuhoutui palopommien sytyttämässä tulipalossa. Nykyään se on jo varsin pitkälle entistetty.
 Evakuoinnit
 Evakuointeihin ryhdyttiin 10.12. alkaen. Ensimmäisenä evakuoitiin luostarin poikakodin asukkaat sekä luostarin noviisit, jotka sijoitettiin Outokumpuun, Vanha-Sysmän kouluun. 20.12. ryhdyttiin evakuoimaan luostarin veljestöstä sairaat veljet sekä ne, jotka eivät olleet Suomen kansalaisia.
 Tätä evakkomatkaa johtivat luostarin myöhemmät rippi-isät, isä skeemaigumeni Johannes ja isä pappismunkki Savva.
 Tuhoisimpien, 4.2.1940 tapahtuneiden pommitusten jälkeen munkeista poistuivat igumeeni Haritonin johdolla vuorokauden kestäneen ankaran ilmapommituksen jälkeen. Luostarin vanhukset kuljetettiin yötä myöten kuorma-autolla Lahdenpohjaan ja sieltä edelleen Suolahden kautta Kannonkoskelle. Evakkomatkan aikana kymmenesosa munkeista kuoli. Tämä oli yksi monista evakuoinneista luostarin historian aikana, mutta nyt evakkomatka suuntautui ensi kertaa länteen.
 Tähän päättyi säännöllinen luostaritoiminta Valamossa noin 50 vuodeksi.
 Viimeisten asukkaiden mukana evakuoitiin nopeimmin mukaan saatu omaisuus sekä mm. luostarin karja. Karjasta suurin osa ei kestänyt väistämättömän kovaa talutusmatkaa yli Laatokan jäiden vaan kuoli matkalle. Suomalaisten sotilaiden uupumattoman työn ansiosta pahasti järkyttyneet vanhukset saatiin Lahdenpohjan asemalle junaan evakuoitaviksi muuhun Suomeen.
 Irtaimiston evakuointi
 Kaikkein arvokkain irtaimisto kuljetettiin pois jo joulukuussa 1939. Näihin kuuluivat luostari perustaneiden pyhittäjäisien kenotafit sekä pääkirkon kaikki kolme kulta- ja hopeakoristeista alttaripöytää sekä ikonostaasien painavat pyhät ovet. Samaan kuormaan yläkirkon alttaripöydän kanssa kuormattiin myös ikonostaasin edessä olleet kullatut ripustettavat kyntteliköt.
 Moskovan rauhan astuttua voimaan 13.3.1940 jäi luostarin evakuoimiseen aikaa vain muutama päivä. Se tapahtui kuorma-autoilla Laatokan jäätä myöten, kun ensin oli kuljetettu pois saarella ollut sotilaskalusto. Luostarin kalleimmat taide-esineet lähetettiin Rautalammin kotiseutumuseoon. Arkkipiispan kehotuksesta myös kaikkien skiittojen kirkoista pyrittiin kuljettamaan pyhittäjäisien reliikit pois. Kaikki nämä kuljetettiin Lahdenpohjaan, jossa tavarat lastattiin junanvaunuihin ja koottiin myöhemmin Suolahteen odottamaan pysyvämpää sijoituspaikkaa.
 Viimeistä irtaimiston evakuointia eli syrjäisempien skiittojen omaisuuden pelastamista tekemään jäi viisi miestä: molemmat sotilaspastorit eli pappismunkit isä Pietari (Pauli Jouhki) ja isä Paavali, isä munkkidiakoni (1952 pappismunkki ja 1968 igumeni) Simforian, Laatokan Karhun nimellä tunnettu Sergei-matkustajalaivan munkkikapteeni, puolalaissyntyinen isä Irakli sekä yksi maallikko, insinööri Vladimir Kudrjatsev. Heidän tehtäväkseen jäi kerätä merkittävimmät ikonit, ehtoolliskalustot, muu irtain jumalanpalvelusvälineistö, antiminssit, pyhäinjäännökset, siirtokelpoiset kirkonkellot ja muu kysymykseen tuleva arvo-omaisuus talteen ja evakuointikuntoon kaikista kirkoista ja tsasounista.
 Eniten tavaraa saatiin korjattua talteen paitsi pääkirkosta, myös Kaikkien pyhien eli Suuresta skiitasta sekä Uuden Jerusalemin eli Ylösnousemusskiitasta; viimeksi mainitusta pelastettiin muun muassa sinne rakennetusta Kristuksen hautakammiosta ikonit, aito Pyhältä maalta tuotu kopio orjantappurakruunusta sekä seinällä ollut Kristuksen ylösnousemusikoni. Kammio havaittiin kokonaan tuhotuksi vuonna 1941, kun luostariin päästiin hetkeksi takaisin; nykyisin se on restauroitu.
 Pääluostarin alakirkon ikonit saatiin evakuoitua, yläkirkosta saatiin mukaan huomattavimmat ikonit ja irtain jumalanpalvelusvälineistö kokonaisuudessaan. Kirjastokin onnistuttiin pelastamaan sullomalla kirjat tyhjiin perunasäkkeihin, joita sattumoisin oli riittävästi. Sotilaat antoivat auliisti kuljetusapua mantereelle jossa evakuoitu tavara lastattiin juniin. Sotatoimien loppuminen 13. maaliskuuta 1940 helpotti kuljetuksia aivan oleellisella tavalla. Luostarin vahvat ja hyvin hoidetut hevoset selvisivät tästä kuljetusurakastaan hyvin; sotatoimien päättymisen johdosta nekin pääsivät mukaan evakkoon, paitsi ne muutamat, jotka kaatuivat työnsä ääreen ennen rauhan tuloa. Tosin rekikaluston niukkuuden vuoksi armeijan kuorma-autot kuljettivat huomattavan osan ihmisistä ja tavarasta mantereelle.
 Viimeisenä toimena 19. maaliskuuta 1940, kun määräaika Valamosta poistumiseen meni umpeen, isä Simforian kiipesi pääkirkon kellotorniin ja soitti Pyhän Andreaksen kelloa 12 kertaa.
 Talvisodan jälkeen
 Valamossa toimi jatkosodan aikana joitakin luostariveljiä, mutta tätä ei enää katsota luostarin varsinaiseksi toiminnaksi. Pääkirkon kellokaan ei enää soinut, sillä se oli turmeltu räjäyttämällä.
 Muutamat munkit kuitenkin menivät sinne tekemään korjaustöitä ja valvomaan rakennuksia. Saaristoon oli sijoitettuna myös sotilasosasto. Valamoon jatkosodan aikana siirtyneet munkit poistuivat saarelta Neuvostoliiton suurhyökkäyksen aikaan 20.6.1944. He evakuoivat luostarin omaisuutta vielä jonkin verran, mm. kirkonkelloja ja ikoneita. Valamon saarella olleet sotilaat poistuivat saarelta rauhan jo astuttua voimaan 20.9.1944.
 Irtaimiston myöhempi sijoitus
 Nykyään yläkirkon alttaripöytä on Uspenskin katedraalissa Helsingissä ja muut alttaripöydät ja pyhät ovet Uudessa Valamossa. Ikonostaasin edessä olleet kullatut ripustettavat kyntteliköt on myös sijoitettu Uspenskiin. Alakirkon samanlaiset kyntteliköt ovat Uuden Valamon pääkirkossa. Muistoarkku on Kirkkomuseossa Kuopiossa.
 Luostari luovutetaan Neuvostoliitolle
 Kun sotilaspastorit vielä neuvostoliittolaisen kenraalin pyynnöstä esittelivät lyhyesti pääluostarin aluetta, sotilas pahoitteli että taideteokset oli pääasiassa viety pois – mutta ei vaatinut niiden takaisin tuontia.
 Viime sanoinaan hän ennen eroa kertoi, että paikalle tulisi haavoittuneiden kuntoutukseen tarkoitettu kylpylä. Näin ei kuitenkaan tapahtunut, vaan välirauhan ajan saarella toimi merikoulu.
 Luostarin siirtyminen Heinävedelle
 Keväällä 1940 järjestettiin presidentinlinnassa neuvottelutilaisuus Luovutetun Karjalan johtohenkilöille. Tuolloin presidentti Kyösti Kallio kehotti tilaisuudessa ollutta Valamon varajohtajaa Isaakia ostamaan luostarille Saastamoiselle kuuluneen kartanon Heinävedeltä. Kun luostarin edustajat menivät katsomaan tätä Papinniemen tilaa, he löysivät päärakennuksen eräästä huoneesta Sergei ja Herman Valamolaisia esittäneen ikonin, jota he pitivät erityisenä enteenä. Kaupat tilasta tehtiin 24.7.1940, ja paikkaa ryhdyttiin kutsumaan Uudeksi Valamoksi. Luostarille kuuluivat nyt Papinniemen rakennukset sekä noin 300 hehtaaria metsämaata ja 50 hehtaaria peltoa.
 Laatokan Valamon uusi elämä Venäjällä
 Laatokan Valamon luostarin rakennukset olivat muussa käytössä lähes neuvostoajan loppuun, mm. sotilastukikohtana ja vanhainkotina, mutta loppuvuodesta 1989 ensimmäiset munkit aloittivat luostaritoiminnan uudelleen ja rakennukset luovutettiin Moskovan patriarkaatille.
 Skiitat
 Johannes Kastajan skiitta
 Kaikkien Pyhien skiitta
 Pyhityssaari
 Smolenskin skiitta
 Ylösnousemusskiitta
 Katso myös
 Valamon luostari (Heinävesi)
 Lähteet
 Yleisteoksia
 Monografiat
 Artikkelit
 Viitteet
 Aiheesta muualla
 Valamon luostarin kotisivut
 Elävä muisti -verkkosivusto: Luostarisaari Laatokassa (lyhytelokuva v. 1939, Suomi-Filmi)
 Ville Paananen, Valamon luostarin viherympäristötraditio, maisteritutkielma, Jyväskylän yliopisto 2020
 Venäjän luostarit
 Ortodoksiset luostarit
 Laatokan luostari
 Seulonnan keskeiset artikkelit