text:
 2021.4.30.
 HU
 Az Európai Unió Hivatalos Lapja
 L 147/3
 A TANÁCS (EU) 2021/707 VÉGREHAJTÁSI RENDELETE
 (2021. április 29.)
 a Közép-afrikai Köztársaságban kialakult helyzetre tekintettel korlátozó intézkedések meghozataláról szóló 224/2014/EU rendelet 17. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról
 AZ EURÓPAI UNIÓ TANÁCSA,
 tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre,
 tekintettel a Közép-afrikai Köztársaságban kialakult helyzetre tekintettel korlátozó intézkedések meghozataláról szóló, 2014. március 10-i 224/2014/EU tanácsi rendeletre (1) és különösen annak 17. cikke (3) bekezdésére,
 tekintettel az Unió külügyi és biztonságpolitikai főképviselőjének javaslatára,
 mivel:
 (1)
 A Tanács 2014. március 10-én elfogadta a 224/2014/EU rendeletet.
 (2)
 Az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsának (ENSZ BT) a 2127 (2013) sz. ENSZ BT-határozat alapján létrehozott bizottsága 2021. április 5-én jóváhagyta egy személy törlését a korlátozó intézkedések hatálya alá tartozó személyek és szervezetek jegyzékéből.
 (3)
 A 224/2014/EU rendelet I. mellékletét ezért ennek megfelelően módosítani kell,
 ELFOGADTA EZT A RENDELETET:
 1. cikk
 A 224/2014/EU rendelet I. melléklete az e rendelet mellékletében foglaltak szerint módosul.
 2. cikk
 Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetésének napján lép hatályba.
 Ez a rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.
 Kelt Brüsszelben, 2021. április 29-én.
 a Tanács részéről
 az elnök
 A. P. ZACARIAS
 (1) HL L 70., 2014.3.11., 1. o.
 MELLÉKLET
 A 224/2014/EU rendelet I. mellékletében a „B. Szervezetek” című részben a következő szervezetre vonatkozó bejegyzést el kell hagyni:
 1.
 BUREAU D'ACHAT DE DIAMANT EN CENTRAFRIQUE/KARDIAM (más néven: a) BADICA/KRDIAM b) KARDIAM).


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 14.12.2007
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 L 329/40
 RICHTLINIE 2007/73/EG DER KOMMISSION
 vom 13. Dezember 2007
 zur Änderung bestimmter Anhänge der Richtlinien 86/362/EWG und 90/642/EWG des Rates bezüglich der dort festgesetzten Rückstandshöchstgehalte für Acetamiprid, Atrazin, Deltamethrin, Imazalil, Indoxacarb, Pendimethalin, Pymetrozin, Pyraclostrobin, Thiacloprid und Trifloxystrobin
 (Text von Bedeutung für den EWR)
 DIE KOMMISSION DER EUROPÄISCHEN GEMEINSCHAFTEN —
 gestützt auf den Vertrag zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft,
 gestützt auf die Richtlinie 86/362/EWG des Rates vom 24. Juli 1986 über die Festsetzung von Höchstgehalten an Rückständen von Schädlingsbekämpfungsmitteln auf und in Getreide (1), insbesondere auf Artikel 10,
 gestützt auf die Richtlinie 90/642/EWG des Rates vom 27. November 1990 über die Festsetzung von Höchstgehalten an Rückständen von Schädlingsbekämpfungsmitteln auf und in bestimmten Erzeugnissen pflanzlichen Ursprungs, einschließlich Obst und Gemüse (2), insbesondere auf Artikel 7,
 gestützt auf die Richtlinie 91/414/EWG des Rates vom 15. Juli 1991 über das Inverkehrbringen von Pflanzenschutzmitteln (3), insbesondere auf Artikel 4 Absatz 1 Buchstabe f,
 in Erwägung nachstehender Gründe:
 (1)
 Gemäß der Richtlinie 91/414/EWG fällt die Zulassung von Pflanzenschutzmitteln zur Anwendung bei bestimmten Pflanzen in den Zuständigkeitsbereich der Mitgliedstaaten. Diese Zulassungen müssen auf der Bewertung der Auswirkungen auf die Gesundheit von Mensch und Tier und die Umwelt beruhen. Dabei zu berücksichtigen sind u.a. die Anwenderexposition und die Exposition umstehender Personen, die Auswirkungen auf Land, Wasser und Luft sowie die Auswirkungen auf Mensch und Tier infolge der Aufnahme von Rückständen auf behandelten Pflanzen über die Nahrung.
 (2)
 Rückstandshöchstgehalte ergeben sich aus dem Einsatz der Mindestmenge an Schädlingsbekämpfungsmitteln, die erforderlich ist, um einen wirksamen Pflanzenschutz zu erzielen, und die so eingesetzt wird, dass die Rückstandsmenge so gering wie möglich und toxikologisch vertretbar ist, insbesondere im Hinblick auf die geschätzte Aufnahme über die Nahrung.
 (3)
 Für Atrazin wurden mit der Richtlinie 2007/7/EG der Kommission (4) bis zur Vorlage von Daten durch den Antragsteller vorläufige Rückstandshöchstgehalte in die Richtlinie 86/362/EWG aufgenommen. Nach weiterer Prüfung zeigte sich, dass mehr Zeit für die Erstellung von Daten über Rückstandstests eingeräumt werden sollte. Daher sollte die Geltungsdauer der vorläufigen Rückstandshöchstgehalte für Atrazin verlängert werden.
 (4)
 Die Rückstandshöchstgehalte für Schädlingsbekämpfungsmittel, für die die Richtlinie 90/642/EWG gilt, sind ständig zu überprüfen und können zur Berücksichtigung neuer oder geänderter Anwendungen geändert werden. Der Kommission wurden Informationen über neue oder geänderte Anwendungen übermittelt, die zu Änderungen der Rückstandshöchstgehalte von Acetamiprid, Deltamethrin, Indoxacarb, Pendimethalin, Pymetrozin, Pyraclostrobin, Thiacloprid und Trifloxystrobin führen sollten.
 (5)
 Für Imazalil hat ein Mitgliedstaat der Kommission angesichts von Bedenken über die Aufnahme mit der Nahrung durch die Verbraucher Änderungswünsche für einzelstaatliche Rückstandshöchstgehalte gemäß Artikel 8 der Richtlinie 90/642/EWG mitgeteilt. Der Kommission wurden Vorschläge zur Änderung der gemeinschaftlichen Rückstandshöchstgehalte übermittelt.
 (6)
 Die Verbraucherexposition bei lebenslanger Aufnahme von Lebensmitteln, die möglicherweise Rückstände der in der vorliegenden Richtlinie genannten Schädlingsbekämpfungsmittel enthalten, ist gemäß den in der Europäischen Gemeinschaft verwendeten Methoden und Verfahren unter Berücksichtigung der von der Weltgesundheitsorganisation (5) veröffentlichten Leitlinien geprüft und bewertet worden. Auf der Grundlage dieser Prüfung und Bewertung sollten die Rückstandshöchstgehalte für diese Schädlingsbekämpfungsmittel festgesetzt werden, um zu gewährleisten, dass die annehmbare tägliche Aufnahme nicht überschritten wird.
 (7)
 Für Acetamiprid, Deltamethrin, Imazalil, Indoxacarb, Pymetrozin, Pyraclostrobin und Thiacloprid wurde eine akute Referenzdosis (ARfD) festgelegt. Die Verbraucherexposition bei kurzzeitiger Aufnahme von Lebensmitteln, die möglicherweise Rückstände dieser Schädlingsbekämpfungsmittel enthalten, ist gemäß den in der Europäischen Gemeinschaft verwendeten Methoden und Verfahren unter Berücksichtigung der von der Weltgesundheitsorganisation veröffentlichten Leitlinien geprüft und bewertet worden. Berücksichtigt wurden die Stellungnahmen des Wissenschaftlichen Pflanzenausschusses, insbesondere die Gutachten und Empfehlungen hinsichtlich des Schutzes der Verbraucher bei Lebensmitteln, die mit Schädlingsbekämpfungsmitteln (6) behandelt wurden. Auf der Grundlage der Bewertung der Aufnahme über Lebensmittel sollten die Rückstandshöchstgehalte für diese Schädlingsbekämpfungsmittel festgesetzt werden, um zu gewährleisten, dass die ARfD nicht überschritten wird. Was die übrigen Stoffe anbelangt, hat die Auswertung der vorliegenden Informationen ergeben, dass keine ARfD und somit auch keine kurzfristige Bewertung erforderlich ist.
 (8)
 Ergibt die zugelassene Anwendung von Pflanzenschutzmitteln keine bestimmbaren Rückstände von Schädlingsbekämpfungsmitteln in oder auf dem Lebensmittel, oder ist die Anwendung nicht zugelassen, oder ist die von Mitgliedstaaten zugelassene Anwendung nicht durch die erforderlichen Daten gestützt, oder werden in Drittländern Mittel eingesetzt, die zu Rückständen in oder auf Lebensmitteln führen, die auf den Gemeinschaftsmarkt gelangen können und über die keine ausreichenden Daten vorliegen, so sollte die untere analytische Bestimmungsgrenze als Rückstandshöchstgehalt festgesetzt werden.
 (9)
 Die Festsetzung oder Änderung solcher vorläufigen Rückstandshöchstgehalte auf Gemeinschaftsebene hindert die Mitgliedstaaten jedoch nicht daran, gemäß Artikel 4 Absatz 1 Buchstabe f der Richtlinie 91/414/EWG und gemäß Anhang VI derselben Richtlinie vorläufige Rückstandshöchstgehalte für Acetamiprid, Indoxacarb, Pyraclostrobin, Thiacloprid und Trifloxystrobin festzusetzen. Ein Zeitraum von vier Jahren dürfte für die Zulassung weiterer Anwendungen dieser Stoffe ausreichend sein. Danach sollte der vorläufige gemeinschaftliche Rückstandshöchstgehalt endgültig werden.
 (10)
 Daher müssen die in den Anhängen der Richtlinien 86/362/EWG und 90/642/EWG festgesetzten Rückstandshöchstgehalte geändert werden, um eine ordnungsgemäße Überwachung und Kontrolle der Anwendung zu ermöglichen und den Verbraucher zu schützen. Wurden in den Anhängen der genannten Richtlinien bereits Rückstandshöchstgehalte festgesetzt, so sollten diese geändert werden. Wurden in den Anhängen der genannten Richtlinien noch keine Rückstandshöchstgehalte festgesetzt, so sollten diese erstmals festgesetzt werden.
 (11)
 Die Handelspartner der Gemeinschaft wurden über die Welthandelsorganisation über die neuen Rückstandshöchstgehalte informiert, und ihre diesbezüglichen Kommentare werden berücksichtigt.
 (12)
 Die Richtlinien 86/362/EWG und 90/642/EWG sollten entsprechend geändert werden.
 (13)
 Die in dieser Richtlinie vorgesehenen Maßnahmen entsprechen der Stellungnahme des Ständigen Ausschusses für die Lebensmittelkette und Tiergesundheit —
 HAT FOLGENDE RICHTLINIE ERLASSEN:
 Artikel 1
 Die Richtlinie 86/362/EWG wird entsprechend Anhang I der vorliegenden Richtlinie geändert.
 Artikel 2
 Die Richtlinie 90/642/EWG wird entsprechend Anhang II der vorliegenden Richtlinie geändert.
 Artikel 3
 Die Mitgliedstaaten erlassen und veröffentlichen spätestens bis 14. Juni 2008 die erforderlichen Rechts- und Verwaltungsvorschriften, um dieser Richtlinie nachzukommen; dies gilt nicht für Deltamethrin und Atrazin, für welche sie die Vorschriften spätestens bis 18. Dezember 2007 erlassen und veröffentlichen, und für Imazalil, für welches sie die Vorschriften spätestens bis 14. September 2008 erlassen und veröffentlichen. Sie teilen der Kommission unverzüglich den Wortlaut dieser Rechtsvorschriften mit und fügen eine Entsprechungstabelle dieser Rechtsvorschriften und der vorliegenden Richtlinie bei.
 Sie wenden diese Bestimmungen ab 15. Juni 2008 an; dies gilt nicht für Deltamethrin und Atrazin, für welche sie diese Bestimmungen ab dem 19. Dezember 2007 anwenden, und für Imazalil, für welches sie die Bestimmungen ab 15. September 2008 anwenden.
 Bei Erlass dieser Vorschriften nehmen die Mitgliedstaaten in den Vorschriften selbst oder durch einen Hinweis bei der amtlichen Veröffentlichung auf diese Richtlinie Bezug. Die Mitgliedstaaten regeln die Einzelheiten der Bezugnahme.
 Artikel 4
 Diese Richtlinie tritt am zwanzigsten Tag nach ihrer Veröffentlichung im Amtsblatt der Europäischen Union in Kraft.
 Artikel 5
 Diese Richtlinie ist an die Mitgliedstaaten gerichtet.
 Brüssel, den 13. Dezember 2007
 Für die Kommission
 Markos KYPRIANOU
 Mitglied der Kommission
 (1) ABl. L 221 vom 7.8.1986, S. 37. Richtlinie zuletzt geändert durch die Richtlinie 2007/62/EG der Kommission (ABl. L 260 vom 5.10.2007, S. 4).
 (2) ABl. L 350 vom 14.12.1990, S. 71. Richtlinie zuletzt geändert durch die Richtlinie 2007/62/EG.
 (3) ABl. L 230 vom 19.8.1991, S. 1. Richtlinie zuletzt geändert durch die Richtlinie 2007/52/EG der Kommission (ABl. L 214 vom 17.8.2007, S. 3).
 (4) ABl. L 43 vom 15.2.2007, S. 19.
 (5) „Guidelines for predicting dietary intake of pesticide residues“ (überarbeitete Fassung), erstellt vom GEMS/Food Programme in Zusammenarbeit mit dem Codex-Komitee für Rückstände von Pflanzenschutz- und Schädlingsbekämpfungsmitteln, 1997 von der Weltgesundheitsorganisation veröffentlicht (WHO/FSF/FOS/97.7).
 (6) Stellungnahme zu Fragen im Zusammenhang mit der Änderung der Anhänge der Richtlinien 86/363/EWG und 90/642/EWG des Rates (vom SCP am 14. Juli 1998 abgegeben); Stellungnahme über schwankende Pestizidrückstände in Obst und Gemüse (vom SCP am 14. Juli 1998 abgegeben) http://europa.eu.int/comm/food/fs/sc/scp/outcome_ppp_en.html
 ANHANG I
 In Anhang II Teil A der Richtlinie 86/362/EWG erhält die Zeile betreffend „Atrazin“ folgenden Wortlaut:
 Rückstände von Schädlingsbekämpfungsmitteln
 Höchstgehalt (mg/kg)
 „Atrazin
 0,1 (1) GETREIDE
 (1) Vorläufige Rückstandshöchstgehalte, gültig bis 1. Juni 2009 bis zur Vorlage von Rückstandsdaten durch den Antragsteller.“
 ANHANG II
 In Anhang II Teil A der Richtlinie 90/642/EWG erhalten die Spalten betreffend Acetamiprid, Deltamethrin, Imazalil, Indoxacarb, Pendimethalin, Pymetrozine, Pyraclostrobin, Thiacloprid und Trifloxystrobin folgenden Wortlaut:
 Rückstände von Schädlingsbekämpfungsmitteln und Rückstandshöchstgehalte (mg/kg)
 Gruppen und Beispiele einzelner Erzeugnisse, für die die Rückstandshöchstgehalte gelten
 „Acetamiprid
 Deltamethrin
 (cis-Deltamethrin) (2)
 Imazalil
 Indoxacarb als Summe der Isomeren S und R
 Pendimethalin
 Pymetrozin
 Pyraclostrobin
 Thiacloprid
 Trifloxystrobin
 1.
 Früchte, frisch, getrocknet oder ungekocht, durch Gefrieren haltbar gemacht, ohne Zusatz von Zucker; Schalenfrüchte
 0,05 (1)
 i)
 ZITRUSFRÜCHTE
 1 (3)
 0,05 (1)
 5
 0,02 (1)
 (3)
 0,3
 1 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 0,3 (3)
 Grapefruit
 Zitronen
 Limonen
 Mandarinen (einschließlich Clementinen und anderer Hybriden)
 Orangen
 Pampelmusen
 Sonstige
 ii)
 SCHALENFRÜCHTE (mit oder ohne Schale)
 0,01 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 0,05 (1)
 0,05 (3)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 Mandeln
 Paranüsse
 Kaschu-Nüsse
 Esskastanien, Edelkastanien
 Kokosnüsse
 Haselnüsse
 Macadamianüsse
 Pekannüsse
 Pinienkerne
 Pistazien
 1 (3)
 Walnüsse
 Sonstige
 0,02 (1)
 (3)
 iii)
 KERNOBST
 1 (3)
 2
 0,02 (1)
 0,3 (3)
 0,3 (3)
 0,5 (3)
 Äpfel
 0,2
 0,5 (3)
 Birnen
 Quitten
 Sonstige
 0,1
 0,3 (3)
 iv)
 STEINOBST
 0,05 (1)
 Aprikosen/Marillen
 0,1 (3)
 0,3 (3)
 0,05
 0,2 (3)
 0,3 (3)
 1 (3)
 Kirschen
 0,2 (3)
 0,2
 0,3 (3)
 0,3
 (3)
 1 (3)
 Pfirsiche (einschließlich Nektarinen und anderer Hybriden)
 0,1 (3)
 0,3 (3)
 0,05
 0,2 (3)
 0,3 (3)
 1 (3)
 Pflaumen
 0,02 (3)
 0,1 (3)
 0,1 (3)
 0,2 (3)
 Sonstige
 0,01 (1)
 (3)
 0,1
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 v)
 BEEREN UND KLEINOBST
 0,01 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 a)
 Tafel- und Keltertrauben
 0,2
 2 (3)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 5 (3)
 Tafeltrauben
 1 (3)
 Keltertrauben
 2 (3)
 b)
 Erdbeeren (ohne Wildfrüchte)
 0,2
 0,02 (1)
 (3)
 0,5
 0,5 (3)
 0,5 (3)
 0,5 (3)
 c)
 Strauchbeerenobst (ohne Wildfrüchte)
 0,02 (1)
 (3)
 1 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 Brombeeren
 0,5
 3
 1
 (3)
 Taubeeren
 Loganbeeren
 Himbeeren
 0,5
 3
 1
 (3)
 Sonstige
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 d)
 Anderes Kleinobst und Beeren (ohne Wildfrüchte)
 1 (3)
 Heidelbeeren
 Preiselbeeren
 Johannisbeeren/ Ribisel (rot, schwarz und weiß)
 0,5
 1 (3)
 0,5
 2
 (3)
 1 (3)
 Stachelbeeren
 0,2
 1 (3)
 0,5
 1 (3)
 Sonstige
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 0,5
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 e)
 Wildfrüchte
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 vi)
 SONSTIGE FRÜCHTE
 0,01 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 Avocados
 Bananen
 2
 0,2
 (3)
 0,05 (3)
 Datteln
 Feigen
 Kiwis
 0,2
 Kumquats
 Litschis
 Mangos
 0,05 (3)
 0,5
 (3)
 Oliven (Tafeloliven)
 1
 Oliven (Kelteroliven)
 1
 Papayas
 0,05 (3)
 0,5
 (3)
 1 (3)
 Passionsfrüchte
 Ananas
 Granatäpfel
 Sonstige
 0,05 (1)
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 2. Gemüse, frisch oder ungekocht, gefroren oder getrocknet
 i)
 WURZEL- UND KNOLLENGEMÜSE
 0,01 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 Rote Rüben, Rote Bete
 Karotten und Möhren
 0,2
 0,1 (3)
 0,05 (3)
 Maniok, Kassava
 Knollensellerie
 0,1
 Meerrettich/Kren
 0,2
 0,3 (3)
 Topinambur
 Pastinaken
 0,2
 0,3 (3)
 Petersilienwurzel
 0,2
 0,1
 (3)
 Rettiche und Radieschen
 0,2
 (3)
 Schwarzwurzeln
 0,1
 (3)
 Süßkartoffeln
 Kohlrüben
 Speiserüben
 Yamswurzeln
 Sonstige
 0,02 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 ii)
 ZWIEBELGEMÜSE
 0,01 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 Knoblauch
 0,1
 0,2 (3)
 Speisezwiebeln
 0,1
 0,2 (3)
 Schalotten
 0,1
 0,2 (3)
 Frühlingszwiebeln
 0,1
 Sonstige
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 iii)
 FRUCHTGEMÜSE
 0,05 (1)
 a)
 Solanaceae
 Tomaten/Paradeiser
 0,1 (3)
 0,3
 0,5
 0,5 (3)
 0,5
 0,2 (3)
 0,5 (3)
 0,5 (3)
 Paprika
 0,3 (3)
 0,3 (3)
 1
 0,5 (3)
 1 (3)
 0,3
 (3)
 Auberginen/Melanzani
 0,1 (3)
 0,3
 0,5 (3)
 0,5
 0,2 (3)
 0,5 (3)
 Okra
 0,3
 Sonstige
 0,01 (1)
 (3)
 0,2
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 b)
 Cucurbitaceae mit genießbarer Schale
 0,3 (3)
 0,2
 0,2
 0,2 (3)
 0,5
 0,02 (1)
 (3)
 0,3 (3)
 0,2 (3)
 Gurken
 Einlegegurken
 Zucchini
 Sonstige
 c)
 Cucurbitaceae mit ungenießbarer Schale
 0,01 (1)
 (3)
 0,2
 0,1 (3)
 0,2
 0,02 (1)
 (3)
 Melonen
 2
 0,2 (3)
 0,3 (3)
 Kürbisse
 Wassermelonen
 0,2 (3)
 0,2
 Sonstige
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 d)
 Zuckermais
 0,01 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 iv)
 KOHLGEMÜSE
 0,01 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 0,05 (1)
 a)
 Blumenkohle
 0,1
 0,3 (3)
 0,02 (1)
 0,1 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 Broccoli
 0,05
 (3)
 Blumenkohl/Karfiol
 0,05
 (3)
 Sonstige
 0,02 (1)
 (3)
 b)
 Kopfkohle
 0,1
 0,02 (1)
 (3)
 0,2
 (3)
 Rosenkohl/Kohlsprossen
 0,2 (3)
 Kopfkohl
 3 (3)
 0,05
 0,2 (3)
 Sonstige
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 c)
 Blattkohle
 0,5
 0,2
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 Chinakohl
 0,2 (3)
 Grünkohl
 0,2 (3)
 Sonstige
 0,02 (1)
 (3)
 d)
 Kohlrabi
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 v)
 BLATTGEMÜSE UND FRISCHE KRÄUTER
 0,05 (1)
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 a)
 Salate und ähnliche
 0,5
 2
 2 (3)
 Gartenkresse
 Feldsalat/Vogerlsalat
 5 (3)
 1
 (3)
 10
 (3)
 Salat
 5 (3)
 2 (3)
 Endivien
 5
 (3)
 2 (3)
 Rucola
 Blätter und Blattstiele der Brassica einschließlich Stielmus
 Sonstige
 0,01 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 2 (3)
 b)
 Spinat und ähnliche
 0,01 (1)
 (3)
 0,5
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 Spinat
 2
 Mangold
 Sonstige
 0,02 (1)
 (3)
 c)
 Brunnenkresse
 0,01 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 d)
 Chicorée
 0,01 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 e)
 Frische Kräuter
 0,5
 2 (3)
 1
 2 (3)
 3 (3)
 Kerbel
 Schnittlauch
 Petersilie
 5
 (3)
 Sellerieblätter
 Sonstige
 0,01 (1)
 (3)
 vi)
 HÜLSENGEMÜSE (frisch)
 0,01 (1)
 (3)
 0,2
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,2
 1
 0,02 (1)
 (3)
 Bohnen (mit Hülsen)
 1 (3)
 0,5 (3)
 Bohnen (ohne Hülsen)
 Erbsen (mit Hülsen)
 Erbsen (ohne Hülsen)
 Sonstige
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 vii)
 STÄNGELGEMÜSE (frisch)
 0,01 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 Spargel
 Kardonen
 Stangensellerie
 0,1
 Fenchel
 Artischocken
 0,1
 0,1 (3)
 Porree
 0,2
 0,5 (3)
 0,2
 (3)
 Rhabarber
 Sonstige
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 viii)
 PILZE
 0,01 (1)
 (3)
 0,05
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 a)
 Zuchtpilze
 b)
 Wildpilze
 3.
 Hülsenfrüchte
 0,01 (1)
 (3)
 1
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,2
 0,02 (1)
 0,3 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 Bohnen
 Linsen
 Erbsen
 Lupinen
 Sonstige
 4.
 Ölsaaten
 0,05 (1)
 0,1 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 (3)
 Leinsamen
 Erdnüsse
 Mohnsamen
 Sesamsamen
 Sonnenblumenkerne
 Rapssamen
 0,1
 0,3 (3)
 Sojabohnen
 0,5 (3)
 Senfkörner
 0,1
 0,2
 (3)
 Baumwollsamen
 0,02 (3)
 0,05
 Hanfsamen
 Kürbiskerne
 Sonstige
 0,01 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 0,05 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 0,05 (1)
 (3)
 5.
 Kartoffeln/Erdäpfel
 0,01 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 3
 0,02 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 0,02 (1)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 0,02 (1)
 (3)
 Frühkartoffeln
 Lagerkartoffeln
 6.
 Tee (getrocknete und fermentierte oder nicht fermentierte Blätter und Stiele von Camellia sinensis)
 0,1 (1)
 (3)
 5
 0,1 (1)
 0,05 (1)
 (3)
 0,1 (1)
 0,1 (1)
 0,05 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 (3)
 0,05 (1)
 (3)
 7.
 Hopfen (getrocknet), einschließlich Hopfenpellets und nicht konzentriertes Hopfenpulver
 0,1 (1)
 (3)
 5
 0,1 (1)
 0,05 (1)
 (3)
 0,1 (1)
 15
 10 (3)
 0,05 (1)
 (3)
 30 (3)
 (1) Untere analytische Bestimmungsgrenze.
 (2) Vorläufiger MRL gültig bis 1. November 2008, bis die Unterlagen zu Anhang III gemäß der Richtlinie 91/414/EWG überprüft und die erneute Registrierung der Deltamethrin-Formulierungen auf Ebene der Mitgliedstaaten erfolgt sind.
 (3) Vorläufiger Rückstandshöchstgehalt gemäß Artikel 4 Absatz 1 Buchstabe f der Richtlinie 91/414/EWG.”.


type: wikipedia

text:
Latvių kalba (latv. latviešu valoda) – baltų kalbų grupei priklausanti indoeuropiečių šeimos kalba, kilusi iš baltų prokalbės.
 Iš trijų didžiųjų baltų kalbų – lietuvių, latvių ir prūsų – pati moderniausia, t. y. labiausiai nuo baltų prokalbės nutolusi kalba. Taip atsitiko dėl didelės finų kalbų įtakos šiaurės baltų (kuršių, žiemgalių, sėlių ir latgalių) kalboms, kurių areale nuo XIV a. pradėjo formuotis latvių kalba. Spėjama, kad ji formavosi latgalių (letų) kalbos pagrindu, jiems išplitus po Pietų Livoniją. Pirmieji rašytiniai paminklai siekia XVI a. Dabartinėje lotynų raidynu grįstoje latvių abėcėlėje yra 33 raidės.
 Kirtis fiksuotas pirmajame skiemenyje. Skiriamas balsių ilgumas, kiekvienas dvibalsis arba ilgasis balsis gali turėti vieną iš trijų priegaidžių. Morfologiškai latvių kalba yra fleksinė. Sintaksė pasižymi palyginti laisva žodžių tvarka, pagrindinė tvarka sakinyje yra SVO (veiksnys – tarinys – papildinys). Žodyno daugumą sudaro veldiniai, tarp skolinių vyrauja germanizmai (amats 'pareigos; amatas', brilles 'akiniai', dienests 'tarnyba', kleita 'suknelė', krogs 'smuklė', stunda 'valanda; pamoka', zāģis 'pjūklas', ziepes 'muilas'), į kuriuos įeina ir švedų kalbos leksika (nagla 'vinis', pipars 'pipiras', siļķe 'silkė', skola 'mokykla', skurstenis 'dūmtraukis', tabaka 'tabakas', ūtrupe 'varžytynės'), slavizmai (baznīca 'bažnyčia', cilvēks 'žmogus', soma 'rankinė', kāposti 'kopūstai', slava 'šlovė, garbė', siers 'sūris') ir finiška leksika (allaž 'dažniausiai, visada', kaija 'kiras', kukainis 'vabzdys', ķepa 'letena', launags 'pavakariai', liedags 'paplūdimys', loms 'sugautos žuvys, valkšna', maksa 'mokestis', nūja 'lazda', puika 'berniukas', puķe 'gėlė', sēne 'grybas', tērauds 'plienas', vajag 'reikia').
 Kalbos geografija
 Arealas ir kalbos vartotojų skaičius
 2011 m. surašymo duomenimis, latvių kalbą kaip gimtąją vartojo 1 164 894 žmonės, kas sudaro apie 56,3 % Latvijos gyventojų ir 62,1 % savo kalbą nurodžiusiųjų (įtraukiant latgalių tarmės vartotojus, nors ši tarmė kartais laikoma atskira kalba); latvių kalbą geriau ar prasčiau moka dauguma šalyje gyvenančių rusakalbių, taip pat nedidelis kiekis latvių emigrantų ir jų palikuonių kitose pasaulio šalyse (JAV – 16 035, Airijoje, Anglijoje, Kanadoje, Brazilijoje, Rusijoje (2010 m. 22 079 kalbos vartotojų), Baltarusijoje (2009 m. duomenimis, iš 1549 etninių latvių 386 latvių kalbą nurodė kaip gimtąją, bet tik 9 ją vartojo namuose), Naujoje Zelandijoje, Australijoje, Vokietijoje ir kitur).
 Tarmės
 Tradiciškai išskiriamos trys pagrindinės latvių kalbos tarmės: aukštaičių, arba latgaliečių (augšzemnieku dialekts), vidurinioji (vidus dialekts) ir lyviškoji (lībiskais dialekts).
 Latvių aukštaičių tarmė labai skiriasi nuo viduriniosios ir lyviškosios tarmių (todėl, priešinant su aukštaičių tarme, šios dar vadinamos latvių žemaičių tarmėmis). Aukštaičių tarmė paplitusi Latgaloje, Vidžemės rytuose ir Augšžemėje. Aukštaičių tarmę sudaro rytų (giliosios) ir vakarų (negiliosios) patarmės. Abi grupės taip pat skirstomos į sėliškąsias ir latgališkąsias patarmes. Latgališkos giliosios patarmės kartais laikomos atskira – latgalių – kalba.
 Vidurinioji tarmė skirstoma į Vidžemės (centrinė Vidžemė), Žiemgalos (centrinė Žiemgala) ir Kuršo (pietinis Kuršas) patarmes. Šios tarmės Kuršo patarmės yra archajiškesnės – kuršiškose skoliniuose ir vietovardžiuose išlikę mišriųjų dvibalsių an, en, in, un, įvairesnės veiksmažodžio formos ir kt. Jelgavos apylinkių viduriniosios tarmės žiemgališkąja patarme grįsta bendrinė kalba.
 Lyviškoji tarmė, susidariusi veikiant finiškai lyvių kalbai, skirstoma į Vidžemės (Vidžemės šiaurės rytai) ir Kuršo (šiaurės Kuršas) patarmes. Lyviškojoje tarmėje nėra giminės kategorijos, yra dvi priegaidės. Kuršo (tamniekų) patarmėje trumpieji balsiai žodžių galūnėse išmetami, o ilgieji balsiai – trumpinami. Dėl migracijos ir bendrinės kalbos įtakos ši tarmė nyksta.
 Alternatyvioje klasifikacijoje A. Gateris teikia tokį skirstymą:
 vidurinioji tarmė;
 vidurinioji lyviškoji;
 vidurinioji Žiemgalos (zemgaliskās izloksnes);
 vidurinioji Kuršo (kursiskās izloksnes);
 vidurinioji Žiemgalos – Kuršo (zemgaliski-kursiskās izloksnes);
 tamniekų tarmė;
 Kuršo tamniekų patarmės;
 lyviškosios tamniekų patarmės;
 aukštaičių tarmė;
 latgališkosios, arba nesėliškosios giliosios patarmės (latgaliskās, arba nesēliskās dziļās izloksnes);
 sėliškosios;
 šiaurinė pereinamoji į viduriniąją tarmę zona;
 centrinė pereinamoji į viduriniąją tarmę zona;
 pietinė pereinamoji į viduriniąją tarmę zona.
 Istorija
 Drauge su lietuvių, prūsų, jotvingių ir kitomis baltų kalbomis, latvių kalba kilusi iš baltų prokalbės. Manoma, kad latvių ir lietuvių kalbų skirtumų ėmė rastis apie I mūsų eros amžių, o V – VII a. šiedvi kalbos galutinai atsiskyrė. V – VI a. latvių protėviai ėmė veržtis į šiaurę ir užėmė žemes, iki tol gyventas Baltijos finų genčių, todėl pradėjo sąveikauti su Baltijos finų kalbomis bei rytų slavų tarmėmis.
 Pradžioje letai buvo tik viena iš rytų baltų genčių. Drauge su jais dabartinę Latviją buvo apgyvendinę žiemgaliai, sėliai ir kuršiai, taip pat – Baltijos finų tauta lyviai. Ilgainiui visas šias tautas letai asimiliavo, o asimiliuotų tautų kalbos paliko pėdsakų latvių tarmėse.
 XII – XIII a. dabartinių Latvijos ir Estijos žemes užkariavo Kalavijuočių ordinas. Valdančiuoju sluoksniu tapo vokiečiai, latviškai kalbėjo kaimų gyventojai. Padėtį pakeitė reformacija, kai dvasininkija ėmė rodyti dėmesį latvių kalbai.
 Bendrinės latvių kalbos istorija skirstoma į tris periodus:
 senosios latvių kalbos laikotarpis (senā latviešu valoda; XVI a. – pirmoji XIX a. pusė). Religiniuose tekstuose latvių kalbą ima vartoti vokiečių dvasininkai, latviškai verčiama Biblija, pasirodo pirmieji žodynai ir gramatikos;
 naujosios latvių kalbos laikotarpis (XIX a. 6-as – 10-as dešimtmečiai). Tautinio atgimimo metais susidaro bendrinė kalba;
 šiuolaikinės latvių kalbos laikotarpis (XIX a. 10-as dešimtmetis – dabartis).
 Be to, katalikiškoji Latgala dėl istorinių aplinkybių turi savo rašto tradiciją (tad dar ir dėl to dalis kalbininkų šio regiono tarmę linkę laikyti atskira baltų kalba). Pirmoji latgalietiška knyga „Evangelia Toto Anno...“ išėjo 1753 m. Vilniuje (Latgala nuo 1561 m. priklausė LDK, nuo 1569 m. iki 1772 m. – Abiejų Tautų Respublikai). Raštai latgaliečių tarme jau iš pat pradžių buvo leidžiami tik antikva ir didesnių reformų neturėjo iki mūsų dienų. XIX a. viduryje po Lenkijos ir Lietuvos sukilimų caro valdžia buvo uždraudusi raštą lotyniškais rašmenimis ne tik Lietuvoje, bet ir Vitebsko gubernijoje, kuriai tada priklausė etnografinė Latgala. Spaudos draudimas čia galiojo 1865–1904 m.
 Pirmoji knyga latvių kalba, katekizmas, buvo išleista 1525 m., tačiau iki mūsų laikų ji neišliko. Pirmasis išlikęs tekstas priskiriamas 1550 m. – tai ištrauka, randama S. Miunsterio knygoje „Cosmographia“. Pirmoji išlikusi knyga – 1585 m. jėzuitų kunigo E. Tolgsdorfo verstas ir Vilniuje išleistas P. Kanizijaus katalikų katekizmas, pavadintas Kriscige pammacischen no thems Papreksche Galwe gabblems Christites macibes. Prexskan thems nemacigems vud iounems bernems (dabartine rašyba – Kristīgā pamācīšana no tiem papriekš galvas gabaliem Kristītās mācības. Priekš tiem nemācītiem un jauniem bērniem).
 Nuo antrosios XVI a. pusės atsirado mokyklų, kuriose mokoma latvių kalba, o XVII a. tokių mokyklų jau buvo tiek miestuose, tiek ir kaimuose. P. Dinis pabrėžia, kad mokyklos suvaidino išskirtinį vaidmenį susidarant tautinei latvių savimonei. 1685–1694 m. vokiečių kunigas J. E. Gliukas į latvių kalbą išvertė Bibliją.
 1822 m. K. F. Vatsonas įsteigė pirmąjį laikraštį latvių kalba Latweeschu Awises (dabartine rašyba – Latviešu Avīzes) „Latvių laikraštis“. 1856 m. savo veiklą pradėjo vadinamieji jaunalatviai, visoje šalyje steigę būrelius, kurių tikslas buvo žadinti tautinę savimonę. Šio sąjūdžio vedlys buvo K. Valdemaras, kiti aktyvūs veikėjai − J. Alunanas, K. Baronas, Auseklis, J. Baras, A. Leitanas. Nuo 1856 m. jaunalatviai pradėjo leisti laikraštį Mahjas Weesis (dabartine rašyba − Mājas Viesis) „Namų svečias“, o nuo 1862 m. – Peterburgas awises (dabartine rašyba – Pēterburgas Avīzes) „Peterburgo laikraščiai“, kurio leidyba, beje, 1865 m. buvo uždrausta, nes jame buvo spausdinami straipsniai apie latvių valstiečių teisę į žemę.
 Bendrinei latvių kalbai susidaryti buvo svarbu tai, jog, prasidėjus urbanizacijai, į miestus, kurie iki tol buvo perdėm vokiški, iš kaimų plūstelėjo latvių banga. 1879 m. raštingumas Vidžemės gubernijoje pasiekė 77,7 % (greta 27% vidurkio Rusijos imperijoje).
 Jaunalatviai aktyviai gausino bendrinės kalbos leksiką. Tai buvo daroma tokiais būdais: imami žodžiai iš tarmių (tarm. krasa 'liūtis' > b. k. krasa 'trumpas lietus'); skolinamasi iš kitų baltų kalbų ( 'kūnas' > ķermenis 'kūnas', > kareivis 't. p.'); kuriami naujadarai (zināt 'žinoti' > zinātne 'mokslas', nākt 'ateiti' > nākotne 'ateitis'); įsivedami tarptautiniai žodžiai. Kai Latvija tapo nepriklausoma valstybe, bendrinės kalbos unifikavimas buvo tęsiamas. Mokyklose buvo įvestos vieningos normos, padaugėjo kalbos tyrimų.
 Po to, kai Baltijos šalis okupavo Sovietų Sąjunga, Latvijoje staigiai išaugo rusų skaičius: XX a. 4-ajame dešimtmetyje jie sudarė apie 12 %, 1959 m. jų padaugėjo iki 26,6 %, o 1970 m. − jau iki 29,8 %. Drauge išaugo rusų kalbos įtaka latvių kalbai. Vis daugiau latvių tapo dvikalbiais (mokančiais ir rusų kalbą). Rusiškai mokėjo daugiau vyrų nei moterų, tai susiję su privalomąja karine tarnyba sovietų kariuomenėje. Rusų kalba buvo labiau vartojama miestuose ir tuose rajonuose, į kuriuos po karo daugiausia privažiavo rusakalbių. Rusų kalba išstūmė latvių kalbą administravimo sferoje, rusiškai buvo leidžiamos gamybinės instrukcijos, rusų kalba aktyviai vartota žiniasklaidoje ir švietime. Dėl viso to į latvių kalbą plūdo rusiški skoliniai ir vertiniai. 1958 m. gruodžio 12 d. buvo patvirtintas naujas Sovietų Sąjungos įstatymas „Dėl mokyklos susiejimo su gyvenimu ir dėl tolesnės liaudies švietimo sistemos plėtotės TSRS“, kuris rusiškose mokyklose atšaukė būtinybę mokytis sąjunginių ir autonominių respublikų tautinių kalbų. 1959 m. birželį Latvijos TSR buvo priimtas potvarkis, kad valstybės tarnautojai privalo mokytis latvių kalbos ir laikyti egzaminus. Už šį potvarkį 1959 m. vasarą Latvijos partinė vadovybė patyrė valymus.
 Po Sovietų Sąjungos žlugimo latvių kalba Latvijoje buvo paskelbta valstybine, rusų kalbos vartojimas susiaurėjo, tarp tautinių mažumų išaugo mokančiųjų latviškai procentas, suaktyvėjo latvių kalbos kontrole besirūpinančių valstybinių tarnybų darbas. Jau 1989 m. buvo įvestas latvių kalbos egzaminas siekiantiesiems dirbti valstybinėje tarnyboje.
 Rašyba
 Pradžioje latviškai buvo rašoma vokiečių kalbos pavyzdžiu, buvo naudojamas gotiškas šriftas. 1908 m. K. Miulenbacho vadovaujama komisija sudarė, o 1919 m. oficialiai patvirtino antikvos šriftu grįstą ir diakritiniais ženklais papildytą abėcėlę. 1946 m. iš abėcėlės buvo pašalinta raidė ŗ, reiškusi /rj/ (minkštąjį r), kuri bendrinėje kalboje ir daugumoje tarmių sutapo su /r/. Nuo 1957 m. vietoj dviraidžio junginio ch garsui /x/ žymėti imta vartoti raidė h, taip pat iš abėcėlės buvo pašalinta raidė ō.
 Dabartinėje abėcėlėje yra 33 raidės:
 Raidės q, w, x, y į abėcėlę neįeina.
 Raidė o savuose žodžiuose, senuose skoliniuose, daugumoje vietovardžių, taip pat dalyje pavardžių, tariama kaip dvibalsis u̯ɐ (liet. k. rašyboje uo). Kaip balsiai ɔ arba ɔː ji tariama naujuosiuose skoliniuose, kai kuriuose vietovardžiuose ir pavardėse. Tam tikruose žodžiuose, pavyzdžiui, citrons 'citrina' ir balkons 'balkonas' pastebėtas tarimo ɔː ir u̯ɐ svyravimas.
 Balsių ilgumas nurodomas brūkšneliu (garumzīme).
 Užsienio kalbų vardai ir pavardės grafiškai (ir morfologiškai) adaptuojami: John Kennedy > Džons Kenedijs, Jennifer Aniston > Dženifera Anistone.
 Bendraujant internete, rašant trumpąsias žinutes ir kitais atvejais, kai rašantysis neturi latviškos klaviatūros, pasitelkiami trys pagrindiniai būdai latviškiems garsams perteikti. Pirmuoju atveju, diakritiniai ženklai tiesiog praleidžiami: šī brīnišķīgā mūzika 'ši nuostabi muzika' > si briniskiga muzika. Antruoju atveju, visi diakritiniai ženklai keičiami apostrofu: s’i' bri’nis’k’i’ga' mu’zika. Trečiuoju atveju, balsių ilgumas perteikiamas dvigubinant raides, varnelė keičiama h, o sedilė – j: shii briinishkjiigaa muuzika.
 Latgalietiškoji abėcėlė turi keletą raidžių, kurių nėra latvių bendrinės kalbos abėcėlėje, kai kurios raidės tariamos kitaip:
 Raide ō senesnėje rašyboje žymėtas dvibalsis /u̯ɐ/ (t. y. uo), pvz., brōlis [bruolis] 'brolis', vōrds [vuords] 'žodis; vardas' (latgaliečių uo atitinka latvių b. k. balsį ā, vietoje b. k. dvibalsio uo latgaliečiai turi balsį ū, kaip lietuvių pietų žemaičiai (dūnininkai), plg. ūga 'uoga', sūls 'suolas', rūka < ruoka 'ranka'). Dabartinėje latgaliečių rašyboje dvibalsį uo siūloma žymėti kaip lietuvių kalboje – dviem raidėm, bet ilgąjį balsį ō rašo su brūkšneliu.
 Raide o latgaliečių rašyboje žymimas trumpasis balsis /ɔ/ (t. y. o), kurį jie taria vietoje latvių b. k. senojo trumpojo /ɑ/ (t. y. a), pvz., kokls (latv. b. k. kakls) 'kaklas', vosorys dorbi 'vasaros darbai' (plg. anykštėnų ir kupiškėnų rotininkavimą).
 Raide y žymimas suužpakalėjęs balsis /ɨ/ (kaip rusų k. ы), kurį latgaliečiai taria po kieto priebalsio, taip pat dvibalsyje yu, kuris atitinka latvių b. k. balsį u: (t. y. ū), pvz., dyumi [dыumi] 'dūmai', byut [bыut] 'būti'.
 Fonetika
 Pagrindiniai latvių bendrinės kalbos fonetikos skirtumai nuo lietuvių bendrinės kalbos yra šie:
 Fiksuotas kirtis žodžio pradžioje.
 Mišrieji dvigarsiai an, en, in, un išversti atitinkamai į uo (rašte o), ie, ī, ū, pvz., roka (tarti ruoka) 'ranka', liekt 'lenkti', pīt 'pinti', sūkt 'siurbti' (plg. ). Žodžio gale šie dvibalsiai ir balsiai yra sutrumpėję (žr. 5).
 Senieji minkštieji k, g išversti į c, dz: celt 'kelti', dzert 'gerti', prece 'prekė', palodze 'palangė'.
 Senieji š, ž išversti į s, z: siens 'šienas', ziema 'žiema'.
 Trumposios galūnės išnyko (išskyrus -us), o ilgosios – sutrumpėjo: vīrs 'vyras', nakts 'naktis', dod 'duoda', roku 'ranką', egle 'eglė', egli 'eglę', brāli 'brolį', lietu 'lietų', vīri 'vyrai', saku 'sakau', dari 'darai'.
 Naujovės
 Esama naujovių, būdingų abiem kalbom – tiek lietuvių, tiek latvių:
 Dvibalsis ie (iš *ei): diena, liepa.
 Dvibalsis uo (iš balt. prok. *ō): oga (tarti uoga), dot (tarti duot).
 Išnykę *tj, *dj junginiai prieš užpakalinį vokalizmą (a, u); vietoje jų lietuviai turi č, dž, o latviai – š, ž: kenčia – cieš, audžiu – aužu, vokiečiai – vācieši, medžiai – meži 'miškai'.
 Kiti priebalsiai, išnykus j, lietuvių kalboje liko minkšti, latvių kalboje kai kurie pakito, plg. siūti – šūt, būsiu – būšu, vėžio – vēža (vardininkas vēzis), lokio – lāča (vardininkas lācis), dagio – dadža (vardininkas dadzis). Latvių kalboje liko tik ļ, ņ jotinis minkštumas, plg. ceļa 'kelio', roņi 'ruoniai'.
 Naujovėmis laikytinas ir an, en, in, un suvienbalsėjimas lietuvių kalboje prieš nesprogstamąjį priebalsį (žąsis, ąžuolas) ir galūnėse (namą, katę) bei jų atitikmenų sutrumpėjimas latvių kalbos neįvardžiuotinėse galūnėse, plg. baltu zosi 'baltą žąsį', zaļu ozolu 'žalią ąžuolą'.
 Sutrumpintos senosios akūtinės (tvirtapradės) galūnės, pvz., liet. ir latv. vardininkas diena, dgs. galininkas dienas, liet. vietininkas miške (latviai vietininko galūnių ilgumą vėliau suvienodino; žr. Morfologija – Naujovės – 2)
 Archaizmai
 Latvių kalba yra išsaugojusi tokių archaizmų:
 Latvių kalboje senoviškesnės priegaidės. Jos yra priešingos lietuviškosioms: bendrašakniuose žodžiuose (pvz., kaulas – kauls, laukas – lauks) vietoj lietuvių kalbos tvirtapradės latvių kalboje yra tęstinė arba laužtinė, vietoj tvirtagalės – krintančioji.
 Išlaikytas (nesusiaurintas) baltiškasis ā: brālis 'brolis', āda 'oda', zināt 'žinoti'.
 Daugeliu atvejų nesusiaurintas baltiškasis ē: tēvs 'tėvas', bēda 'bėda', vētra 'audra' (plg. ). Tačiau ir ilgasis ē, ir trumpasis e pagal platumą ar siaurumą derinamas prie tolesnio skiemens vokalizmo: prieš priešakinio tipo vokalizmą tariamas siaurai kaip trumpas arba ilgas lietuvių ė, o prieš užpakalinio tipo balsius – plačiai. Toks balsio tarties derinimas prie tolesniame skiemenyje esančio balsio vadinamas harmonizacija ir šis latvių kalbos reiškinys aiškinamas finų kalbų, kurioms harmonizacija labai būdinga, įtaka. Todėl tai gali būti ne archajiškumas, o dėl finų kalbų poveikio atsiradusi naujovė.
 Neilginami kirčiuoti trumpieji a, e: vasara, pasaka, egle, zeme (visi balsiai trumpi).
 Prieš priešakinį vokalizmą (e, i) neminkštinami priebalsiai. Pavyzdžiui, latviškai tariant žodžius alksnis, Valdis, balti, kliegt, visi priebalsiai tariami kietai. Jotinis ar skolinių priebalsių minkštumas žymimas atskirais rašmenimis, plg. brāļa 'brolio', dzeņi 'geniai', ģimene 'šeima' (iš ), ķieģelis 'plyta' (iš ). (Taip pat ķ ir ģ yra kilę iš junginių sk, zg prieš e, i, pavyzdžiui, šķirt 'skirti' greta ir režģis 'pinučiai' greta .) Minkštųjų ķ, ģ tarimas primena rusų kalbos minkštuosius t, d, todėl, pvz., rusiškus žodžius путёвка, день latviai transliteruoja puķovka, ģeņ.
 Žodžio gale po lūpinių priebalsių prieš užpakalinį vokalizmą (a, u) išlaikytas j: kurmja 'kurmio', grāvja 'griovio', gulbju 'gulbių', upju 'upių'.
 Fonologija
 Balsiai ir dvibalsiai
 Dabartinėje latvių kalboje yra tokie balsiai (ženklu ː žymimas ilgumas):
 Dabartinėje latvių kalboje balsiai /ɔ/ ir /ɔː/ sutinkami tik skoliniuose. Balsių /ɛ/ ir /æ/ skirtumas rašte niekaip neatspindimas, abi fonemos žymimos raide e (atitinkamai ilgieji variantai /ɛː/ ir /æː/ perteikiami ta pačia raide ē).
 Dvibalsiai /ɪ̯ɐ/ (rašte ie) ir /u̯ɐ/ (rašte o) yra dvi atskiros fonemos. Kiti latvių kalbos dvibalsiai – /au̯/, /aɪ̯/, /eɪ̯/ ir /uɪ̯/ – fonologiniu atžvilgiu yra dvifonemiai junginiai.
 Balsių ilgumas turi skiriamąją reikšmę: mele 'melagė' – mēle 'liežuvis', pile 'lašas' – pīle 'antis'. Ilgieji balsiai maždaug du su puse karto ilgesni už trumpuosius.
 Priebalsiai
 Latvių kalbos priebalsių sistema:
 Liežuvio užpakalinis /ŋ/ yra padėtinis /n/ variantas prieš gomurinius priebalsius k ir g. Priebalsis /v/ po balsio žodžio gale arba prieš priebalsį tariamas kaip /w/: tēvs [tæːws] 'tėvas'. Anksčiau turėtas ir minkštasis priebalsis /rj/ (rašte ŗ), bet šiuo metu jį galima išgirsti tik vyresniosios kartos kalboje (daugiausia Kurše), o pati raidė nebevartojama.
 Priebalsiai /f/ ir /x/ (rašte h) sutinkami tik skoliniuose.
 Junginiuose duslusis + skardusis arba skardusis + duslusis antrasis priebalsis visada asimiliuoja pirmąjį: gads [gats] 'metai', labs [laps] 'geras', atbilde [adbilde] 'atsakymas'. Žodžio gale junginiai -ds ir -ts tariami kaip c, o -šs ir -žs – kaip š.
 Prozodija
 Latvių kalboje beveik visada kirčiuojamas pirmasis skiemuo. Išimtį sudaro kai kurie sudurtiniai žodžiai, pavyzdžiui, neigiamieji prieveiksmiai ir įvardžiai (nekas 'niekas', nekad 'niekada', nekur 'niekur'), aukščiausiojo laipsnio prieveiksmiai ir būdvardžiai su priešdėliu vis- (vislabākais 'geriausias', vismaz 'bent jau'), dūriniai su dėmenimis jeb- (jebkurš 'bet kuris', jebkad 'bet kada', jebkur 'bet kur'), ik- (ikkatrs 'kiekvienas', ikreiz 'kas kartą'), pus- (pusotra 'pusantro') ir kai kurie paskiri žodžiai (labdien 'laba diena', labrīt 'labas rytas', varbūt 'galbūt'). Šiuose žodžiuose kirčiuojama antrame skiemenyje nuo žodžio pradžios. Kartais kirtis gali kristi net į trečią nuo pradžios skiemenį (neparko 'jokiu būdu'). Be to, išimtims priklauso kai kurie skoliniai.
 Drauge su kirčiu latvių kalboje turima priegaidžių sistema. Priegaidės tariamos dvibalsiuose arba ilguosiuose balsiuose. Priegaidžių sistemos tarmėse nevienodos. Bendrinė kalba grįsta vidurine tarme, kurioje skiriamos trys priegaidės: tęstinė (stieptā intonācija), krintančioji (krītošā intonācija) ir laužtinė (lauztā intonācija). Tęstinei priegaidei, tariant balsį ar dvibalsį, būdinga lygi intonacija, krintančiajai – aukšta, į skiemens pabaigą žemėjanti, intonacija, laužtinė priegaidė lūžta į dvi dalis (kyla ir staigiai krinta). Rašte priegaidės nežymimos, o mokslinėje literatūroje naudojami tokie simboliai: ͂ tęstinei priegaidei, ` – krintančiajai, ˆ – laužtinei. Nuo priegaidžių gali priklausyti žodžių reikšmė (nors minimaliųjų porų yra nedaug): tã 'ta' – tà 'to' – tâ 'taip'. Dabartinėje bendrinėje latvių kalboje matoma tendencija pereiti prie dviejų priegaidžių sistemos, skiriančios tik tęstinę ir netęstinę intonacijas.
 Šiais laikais trijų priegaidžių sistema būdinga tik vidurinei tarmei. Lyviškojoje tarmėje krintančioji priegaidė sutapo su laužtine, latvių aukštaičių tarmėje – tęstinė su krintančiąja:
 Latvių kalbos priegaidžių atitikmenys lietuvių kalboje tokie:
 Lietuvių tvirtagalę (kylančiąją) priegaidę atitinka latvių kalbos krintančioji: – latv. dràugs, – latv. pìrkt;
 Lietuvių tvirtapradę (krintančiąją) priegaidę atitinka latvių kalbos tęstinė ir laužtinė: – latv. brā̃lis, – latv. laĩme, – latv. kaȓsts, – latv. liẽpa, – latv. saũle. Priegaidžių pasiskirstymą nusako Endzelyno dėsnis: latvių kalbos tęstinė ir laužtinė priegaidės atsirado iš akūto (kylančiosios priegaidės) dėl metatonijos lydimų kirčio perkėlimų.
 K. Būgos manymu, lietuvių kalbos prozodija buvo pertvarkyta po XII a.
 Morfologija
 Latvių kalboje skiriama dešimt kalbos dalių: daiktavardis, būdvardis, skaitvardis, įvardis, prieveiksmis, veiksmažodis, prielinksnis, jungtukas, dalelytė, jaustukas.
 Linksniuojamieji žodžiai turi septynis linksnius: vardininką, kilmininką, naudininką, galininką, įnagininką, vietininką ir šauksmininką.
 Latvių kalboje yra dvi giminės – vyriškoji ir moteriškoji, du skaičiai – vienaskaita ir daugiskaita, veiksmažodis turi tris asmenis ir tris laikus.
 Naujovės
 Latvių kalba pasižymi tokiomis morfologijos naujovėmis:
 Fonetiškai sutapus kai kurių kamienų vienaskaitos galininko ir įnagininko galūnėms (pvz., vīru 'vyrą', ar vīru 'su vyru'), jos pagal analogiją buvo suvienodintos ir ten, kur nesutapo (plg. brāli 'brolį', ar brāli 'su broliu'). Tas pats padaryta ir daugiskaitos naudininkui bei įnagininkui (plg. sienām 'sienom(s)', ar sienām 'su sienom(is)' ir naktīm 'naktims', ar naktīm 'naktimis'). Tad minėtųjų linksnių poros latvių kalboje visada turi vienodas galūnes.
 Pagal analogiją pailgintos vietininkų galūnės, t. y. pagal formų ūdenī 'vandenyje', dienā 'dienoje', zemē 'žemėje', naktī 'naktyje' pavyzdį atsirado formos laukā 'lauke', lietū 'lietuje'.
 Išnyko ne tik iu kamieno (kaip lietuvių kalboje), bet ir u kamieno daugiskaita, tad visų vyriškosios giminės daiktavardžių daugiskaitos galūnės dabar yra a/ia kamieno, plg. vīri 'vyrai', brāļi 'broliai' ir lieti 'lietūs'.
 Išnyko būdvardžiai su galūnėmis -us, -is. Dabar visi būdvardžiai kaitomi pagal vieną modelį; jų galūnės visiškai sutampa su I ir IV linksniuotės daiktavardžių galūnėmis (priklausomai nuo giminės), pvz., salds medus 'saldus medus', skaista sieviete 'graži moteris'.
 Išnyko negimininės būdvardžių formos, atitinkančios lietuvių gražu, gera, linksma; jų reikšme vartojama arba vyriškoji giminė, pvz., man ir skaidrs 'man aišku', arba prieveiksmiai, pvz., bija grūti 'buvo sunku'.
 Įvardinė naudininko galūnė įsibrovė ir į daiktavardžio kamienus (lietuvių kalboje ji nukeliavo tik iki būdvardžio ir iki a/ia/ija kamieno daiktavardžio dgs. vardininko, pvz., vyr-ai, brol-iai, dag-iai, kur galūnė -ai yra tos pačios kilmės, kaip ir t-ie, balt-ieji, tik turi kitą vokalizmo laipsnį), plg. tam baltam bērzam 'tam baltam beržui', tiem maziem bērniem 'tiems mažiems vaikams'.
 Išnyko veiksmažodžių esamojo laiko i kamienas (perėjo į ia kamieną), plg. sēž 'sėdi', guļam 'gulim'. Taip pat išnyko veiksmažodžių būtojo laiko ē kamienas (perėjo į ā kamieną), plg. nesa 'nešė', vedām 'vedėme'.
 Tariamosios nuosakos forma yra bendra visiems asmenims, plg. es būtu 'būčiau', tu būtu 'būtum', viņš (viņi) būtu 'būtų', mēs būtu 'būtume', jūs būtu 'būtumėte'. Toks modelis būdingas ir estų kalbai.
 Atsirado nauja reikiamybės nuosaka, pvz., man (ir) jāsaka 'aš turiu pasakyti', viņam bija jābrauc 'jam reikėjo važiuoti'.
 Dalyvis su formantu -ot, pvz., ejot (lietuvių kalbos padalyvio analogas), nekaitomas laikais, t. y. lietuviškų formų ėjus, eisiant atitikmenų latvių kalboje nėra.
 Archaizmai
 Latvių kalboje, palyginti su lietuvių, yra tokių morfologijos archaizmų:
 Išlaikyti senoviškesni skaitvardžiai seši (su pradžios s), septiņi, deviņi (su trumpuoju i), įvardis es 'aš' (su e).
 Nėra veiksmažodžio būtojo dažninio laiko formų (jų nebuvo ir baltų prokalbėje, be to, jį turi ne visos ir lietuvių kalbos tarmės).
 Veiksmažodis esmu 'esu' turi išlaikęs atematinės formos m.
 Veiksmažodžio sangrąžinė bendratis turi nesutrumpintą formantą -ties: justies 'justis, jaustis', mazgāties 'mazgotis'.
 Savybiniai įvardžiai turi derinamąsias formas visuose linksniuose abiejose giminėse: mans vīrs 'mano vyras', mana sieva 'mano žmona'.
 Daiktavardis
 Latvių kalboje yra 6 linksniuotės.
 I–III linksniuočių daiktavardžiai yra vyriškosios giminės, IV–VI linksniuočių daiktavardžiai – moteriškosios. I linksniuotės daiktavardžių vienaskaitos vardininkas baigiasi galūnėmis -s ir -š, II linksniuotės – -is, III linksniuotės – -us, IV linksniuotės – -a, V linksniuotės – -e, VI linksniuotės – -s. Kai kuriose II, V, VI linksniuočių formose vyksta priebalsių kaita. Be to, II linksniuotei priklauso buvę priebalsinių kamienų daiktavardžiai akmens 'akmuo', asmens 'ašmuo', rudens 'ruduo', ūdens 'vanduo', zibens 'žaibas', mēness 'mėnuo, mėnulis', kurie vienaskaitos vardininke ir kilmininke nuo kitų šios linksniuotės žodžių skiriasi galūne -s. Anksčiau III linksniuotei priklausė trys moteriškosios giminės daiktavardžiai ragus 'rogės', dzirnus 'malūnas', pelus 'pelai' (visi – daugiskaitiniai), tačiau dabartinėje latvių kalboje juos išstūmė IV linksniuotės vediniai ragavas, dzirnavas, pelavas. VI linksniuotei priklauso ir vienas daugiskaitinis vyriškosios giminės daiktavardis ļaudis 'žmonės'. III ir VI linksniuotės šiais laikais nebeproduktyvios.
 Daiktavardžių linksniavimo pavyzdžiai (draugs 'draugas', brālis 'brolis', tirgus 'turgus', māsa 'sesuo', meitene 'mergaitė', sirds 'širdis'):
 Pastabos:
 1 Su III linksniuotės asmenvardžiais vartojama šauksmininko galūnė -u: Miku! 'Mikai!'
 Kaip minėta, įnagininko vaidmenį atlieka prielinksnis ar 'su' vienaskaitoje su galininku ir daugiskaitoje su naudininku: griezt maizi ar nazi 'pjauti duoną peiliu', griezt maizi ar nažiem 'pjauti duoną peiliais'. Kartais prielinksnis ar gali būti praleidžiamas: vīrs sirmu bārdu 'vyras žila barzda', pamainīties vietām 'pasikeisti vietomis'. Įnagininkas išlikęs pasenusiose įvardžių formose manim 'manimi', tevim 'tavimi', sevim 'savimi', senųjų raštų ir tarmių formose ubagis (-is < *-ais) 'elgetomis (ubagais)', darbis 'darbais', taip pat – prieveiksmiuose retumis 'retkarčiais', vietumis 'vietomis', (būt) vienis prātis 'būti tos pačios nuomonės, sutikti su nuomone' (pažodžiui '(būti) vienais protais') ir kt.
 Senuosiuose latvių raštuose taip pat sutinkama iliatyvo formų: iekšan 'vidun', āran 'laukan', krustan sists 'prikaltas prie kryžiaus' (pažodžiui 'kryžiun muštas'), cietuman 'kalėjiman'. Prieveiksmiuose išlikę aliatyvo pėdsakų: mājup 'namo(p)', kalnup 'kalno link (kalnop)', lejup 'žemyn'.
 Būdvardis
 Būdvardžiai gali būti paprastieji ir įvardžiuotiniai. Prie būdvardžio priaugę įvardžiai jis 't. p.', jī 'ji' (bendrinėje latvių kalboje savarankiškai nevartojami, išlikę tik įvardžiuotinėse formose) vėliau kai kuriuose linksniuose nukrito, tačiau nuo trumpėjimo spėjo apsaugoti būdvardžio galūnes.
 Įvardžiuotiniai būdvardžiai vartojami kalbant apie žinomus, pažįstamus, apibrėžtus dalykus. Pavyzdžiui, latvių (kaip ir lietuvių) junginį su įvardžiuotiniu būdvardžiu mazā meitene 'mažoji mergaitė' germanų kalbose atitinka junginiai su žymimaisiais artikeliais: , , , .
 Be to, įvardžiuotiniai būdvardžiai vartojami:
 po parodomųjų įvardžių: šis jaunais direktors 'šis jaunas direktorius';
 po savybinių įvardžių ir priklausymą išreiškiančių kilmininko linksnio daiktavardžių: mana jaunā automašīna 'mano naujasis automobilis', tēva jaunā automašīna 'tėvo naujasis automobilis';
 po įvardžių viss 'visas' ir abi 'abu': visi jaunie pilsoņi 'visi jauni piliečiai', abas mazās māsas 'abi mažosios seserys';
 asmenvardžiuose: Vītauts Dižais 'Vytautas Didysis';
 kreipiniuose: mīļie draugi! 'mielieji draugai!';
 po junginio viens no 'vienas iš';
 sudaiktavardėjusiose formose: kurlmēmais 'kurčnebylis';
 nurodant rūšį: baltais lācis 'baltasis lokys'.
 Kai kurių būdvardžių, pavyzdžiui, galvenais 'pagrindinis', pēdējais 'paskutinis' vartojamos tik įvardžiuotinės formos.
 Paprastieji būdvardžiai linksniuojami kaip I (vyr. g.) ir IV (mot. g.) linksniuočių daiktavardžiai. Įvardžiuotiniai būdvardžiai linksniuojami savitai.
 Linksniavimo pavyzdys (liels 'didelis'):
 Aukštesnysis laipsnis (tiek paprastųjų, tiek įvardžiuotinių būdvardžių) sudaromas su priesaga -āk-: labs 'geras' > labāks 'geresnis', labāka 'geresnė'; labais > labākais, labākā. Aukščiausiasis laipsnis sudaromas prie aukštesniojo laipsnio būdvardžio pridedant priešdėlį vis-: vislabāks, vislabāka, vislabākais, vislabākā. Be to, aukščiausiojo laipsnio reikšme gali būti vartojami įvardžio pats 't. p.', pati 't. p.' ir aukštesniojo laipsnio įvardžiuotinių formų junginiai: pats labākais 'pats geriausias', pati labākā 'pati geriausia'.
 Skaitvardis
 Skaitvardžiai nuo vieno iki dvidešimt vieno:
 Skaitvardžiai nuo trisdešimt iki milijono:
 Įvardis
 Semantiškai išskiriami tokie latvių kalbos įvardžių skyriai:
 asmeniniai: es 'aš', tu 'tu', viņš 'jis', viņa 'ji';
 sangrąžinis: sevis 'savęs';
 savybiniai: mans 'mano', tavs 'tavo', savs 'savo';
 parodomieji: šis 'šis', tas 'tas', viņš 'tas';
 klausiamieji – santykiniai: kas 'kas', kāds 'koks', kurš 'kuris';
 neapibrėžiamieji: kaut kas 'kažkas', dažs 'kai kuris';
 apibrėžiamasis: pats 'pats';
 neigiamieji: nekas 'niekas', nekāds 'joks'.
 Asmeninių (pirmojo ir antrojo asmenų) ir sangrąžinio įvardžių linksniavimas:
 Trečiojo asmens asmeninių įvardžių linksniavimas:
 Parodomųjų įvardžių linksniavimas:
 Veiksmažodis
 Latvių kalbos veiksmažodžiui būdingos tokios kategorijos: nuosaka, laikas, asmuo, skaičius ir rūšis (linksniuojamosioms veiksmažodžio formoms dar ir giminė bei linksnis). Latvių kalboje veikslas – ne visavertė gramatinė kategorija, o tipinė, funkcinė – semantinė skirtis. Veikslo priešprieša neaprėpia visų latvių kalbos veiksmažodžių.
 Kiekvienas veiksmažodis turi tris kamienus: bendraties, esamojo ir būtojo laikų. Neretai bendraties ir būtojo laiko kamienai sutampa.
 Asmenuotės
 Veiksmažodžiai (išskyrus netaisyklinguosius būt 'būti', dot 'duoti' ir iet 'eiti') paprastai skirstomi į tris asmenuotes:
 I asmenuotei priklauso veiksmažodžiai, kurių bendraties, esamojo ir būtojo laikų kamienai yra vienskiemeniai, pavyzdžiui, liet 'lieti' – leju 'lieju' – lēju 'liejau';
 II asmenuotei priklauso tie veiksmažodžiai, kurių visi trys kamienai sudaryti iš ne mažiau kaip dviejų skiemenų (skiemenų skaičius kamienuose vienodas), pavyzdžiui, mazgāt 'mazgoti' – mazgāju 'mazgoju' – mazgāju 'mazgojau';
 III asmenuotei priklauso veiksmažodžiai, kurių bendraties ir būtojo laiko kamienai sudaryti iš ne mažiau kaip dviejų skiemenų, o esamojo laiko kamienas – vienu skiemenimi trumpesnis, pavyzdžiui, lasīt 'skaityti' – lasu 'skaitau' – lasīju 'skaičiau'.
 Nors I asmenuotė palyginti gausi, dabartinėje latvių kalboje ji nebėra produktyvi.
 Laikai
 Išskiriami šeši laikai: esamasis paprastasis, esamasis atliktinis, būtasis paprastasis, būtasis atliktinis, būsimasis paprastasis ir būsimasis atliktinis. Esamasis atliktinis laikas reiškia laiką, kurio rezultatas trunka ir šiuo metu. Būtasis atliktinis laikas vartojamas kalbant apie veiksmą, kuris įvyko seniau negu kitas veiksmas. Būsimasis atliktinis laikas reiškia veiksmą, kuris baigsis iki kito būsimo veiksmo.
 Būsimasis paprastasis laikas sudaromas iš bendraties kamieno, pridėjus priesagą -s- (I vns. asmenyje – -š- < *-sj-) ir ypatingas galūnes.
 I asmenuotės veiksmažodžių nest 'nešti' ir pirkt 'pirkti' asmenavimas paprastuosiuose (vientisiniuose) laikuose:
 Veiksmažodžio nest esamasis laikas tarimas su plačiuoju [æ] šaknyje, o būtasis laikas – su siauruoju [ɛ] šaknyje.
 II asmenuotės veiksmažodžių mazgāt 'mazgoti' (nesangrąžinis) ir mazgāties 'mazgotis' (sangrąžinis) asmenavimas vientisiniuose laikuose:
 III asmenuotės veiksmažodžių gribēt 'norėti' ir lasīt 'skaityti' asmenavimas vientisiniuose laikuose:
 Netaisyklingųjų veiksmažodžių būt 'būti', dot 'duoti' ir iet 'eiti' asmenavimas vientisiniuose laikuose:
 Atliktiniai laikai yra sudėtiniai, jie sudaromi iš veiksmažodžio būt 'būti' asmenuojamosios atitinkamo laiko formos ir veikiamosios rūšies būtojo laiko dalyvio vardininko, pavyzdžiui: esmu lasījis 'esu skaitęs', biju lasījis 'buvau skaitęs', būšu lasījis 'būsiu skaitęs'.
 Nuosakos
 Latvių kalboje yra keturios nuosakos: tiesioginė (īstenības izteiksme), tariamoji (vēlējuma izteiksme / kondicionālis), liepiamoji (pavēles izteiksme) ir netiesioginė, arba atpasakojamoji (atstāstījuma izteiksme). Kartais kaip atskira nuosaka išskiriamas debityvas – reikiamybės nuosaka (debitīvs / vajadzības izteiksme).
 Liepiamosios nuosakos II vienaskaitos asmens forma tokia pati, kaip tiesioginės nuosakos: nes 'neši / nešk', esi 'esi / būk'. Daugiskaitos II asmens forma sudaroma iš esamojo laiko kamieno, pasitelkiant galūnę -iet (-ieties su sangrąžiniais veiksmažodžiais): nesiet 'neškite', esiet 'būkite', mazgājieties 'mazgokitės'. Liepiamosios nuosakos daugiskaitos I asmuo toks pats, kaip tiesioginės nuosakos būsimojo laiko: nesīsim 'nešime / neškime', būsim 'būsime / būkime', mazgāsimies 'mazgosimės / mazgokimės'. III asmens liepiamoji nuosaka sudaroma su dalelyte lai 'tegu' ir tiesioginės nuosakos esamojo laiko III asmeniu: lai nes 'tegu neša', lai mazgājas 'tegu mazgojasi'.
 Tariamosios nuosakos skiriami esamasis ir būtasis laikai. Esamojo laiko tariamoji nuosaka turi vienodą visų asmenų ir skaičių formą, ji sudaroma iš bendraties kamieno su priesaga -tu (-tos sangrąžiniams veiksmažodžiams): būtu 'būčiau / būtum / būtų / būtume / būtumėte', mazgātos 'mazgočiausi / mazgotumeisi / mazgotųsi / mazgotumės / mazgotumėtės'. Būtojo laiko tariamoji nuosaka sudaroma iš esamojo laiko tariamosios nuosakos formos būtu ir veikiamosios rūšies būtojo laiko dalyvio: būtu runājis 'būčiau / būtum / būtų kalbėjęs', būtu runājusi 'būčiau / būtum / būtų kalbėjusi', būtu runājuši 'būtume / būtumėte / būtų kalbėję', būtu runājušas 'būtume / būtumėte / būtų kalbėjusios'.
 Netiesioginė, arba atpasakojamoji, nuosaka vartojama kalbant apie veiksmą, apie kurį kalbantysis žino iš kitų arba dėl kurio patikimumo nelinkęs prisiimti atsakomybės. Skiriami atpasakojamosios nuosakos esamasis paprastasis, esamasis atliktinis, būsimasis paprastasis ir būsimasis atliktinis laikai. Netiesioginėje nuosakoje veiksmažodžiai neasmenuojami. Esamasis paprastasis laikas sudaromas su priesaga -ot (-oties sangrąžiniams veiksmažodžiams): lasot 'skaitąs / skaitanti / skaitą / skaitančios', pvz., viņš lasot 'jis skaitąs'. Sudarant paprastąjį būsimąjį laiką, vartojama priesaga -šot (-šoties sangrąžiniams veiksmažodžiams): lasīšot 'skaitysiąs / skaitysianti / skaitysią / skaitysiančios', pvz., viņš lasīšot 'jis skaitysiąs'. Atliktiniai laikai yra sudėtiniai, jie sudaromi su veiksmažodžio būt 'būti' netiesioginės nuosakos forma (esot esamajam atliktiniam laikui ir būšot būsimajam atliktiniam) ir veikiamosios rūšies būtojo laiko dalyviu: viņš esot lasījis 'jis esąs skaitęs', viņš būšot lasījis 'jis būsiąs skaitęs'.
 Reikiamybės nuosaka (debityvas) vartojama kalbant apie veiksmą, kurį kam nors būtina atlikti. Šioje nuosakoje veiksmo atlikėjas reiškiamas naudininku, o veiksmo objektas – vardininku: Brālim (naud.) jāsēj rudzi (vard.) 'Broliui reikia sėti rugius'. Reikiamybės nuosaka turi visus šešis laikus. Esamasis laikas sudaromas iš esamojo laiko III asmens formos, pridėjus priešdėlį jā-: runā 'kalba' > jārunā 'reikia kalbėti'. Visi kiti laikai sudaromi prie esamojo laiko formos pridedant atitinkamo laiko pagalbinį veiksmažodį būt 'būti': bija jārunā 'reikėjo kalbėti' (būtasis paprastasis), būs jārunā 'reikės kalbėti' (būsimasis paprastasis), ir bijis jārunā 'yra reikėję kalbėti' (esamasis atliktinis), bija bijis jārunā 'buvo reikėję kalbėti' (būtasis atliktinis), būs bijis jārunā 'bus reikėję kalbėti' (būsimasis atliktinis). Be to, galima ir tariamoji reikiamybė: būtu jārunā 'reikėtų kalbėti', būtu bijis jārunā 'būtų reikėję kalbėti'.
 Rūšys
 Latvių kalboje skiriamos dvi rūšys: veikiamoji ir neveikiamoji. Visų šešių laikų neveikiamosios rūšies formos sudaromos pagal formulę jungtis + neveikiamosios rūšies dalyvis. Paprastuosiuose laikuose kaip jungtis vartojamas veiksmažodis tikt 'tapti', o atliktiniuose – būt 'būti'.
 Kaitomieji dalyviai
 Latvių kalboje yra keturios kaitomųjų dalyvių rūšys: esamojo ir būtojo laikų, veikiamosios ir neveikiamosios rūšies. Kaip ir būdvardžiai, dalyviai gali būti paprastieji ir įvardžiuotiniai; be to, esama ir sangrąžinių dalyvių, tačiau dėl nepilnos paradigmos jie labai retai vartojami. Dalyviai linksniuojami kaip būdvardžiai.
 Esamojo laiko veikiamieji dalyviai sudaromi iš esamojo laiko kamieno su priesaga -oš- ir giminę rodančiomis galūnėmis: ziedēt 'žydėti' > ziedošs 'žydintis' (įvardžiuotinė forma ziedošais), ziedoša 'žydinti' (įvardžiuotinė forma ziedošā).
 Būtojo laiko veikiamieji dalyviai sudaromi iš būtojo laiko kamieno su priesaga -uš-. Tačiau vyriškosios giminės paprastosios formos vardininke šios priesagos nėra, o moteriškosios giminės paprastosios formos vardininke yra priesaga -us-: pieaugt 'išaugti' > pieaudzis 'išaugęs' (kilmininkas – pieauguša), pieaugusi 'išaugusi' (kilmininkas – pieaugušas).
 Sudarant neveikiamosios rūšies esamojo laiko dalyvius, vartojama priesaga -am- (su I ir II asmenuotėmis) / -ām- (su III asmenuotės veiksmažodžiais): lasīt 'skaityti' > lasāms 'skaitomas' (įvardžiuotinė forma lasāmais), lasāma 'skaitoma' (įvardžiuotinė forma lasāmā). Neveikiamosios rūšies būtojo laiko dalyviai sudaromi iš bendraties kamieno su priesaga -t- ir giminę žyminčiomis galūnėmis: lasīts 'skaitytas' (įvardžiuotinė forma lasītais), lasīta 'skaityta' (įvardžiuotinė forma lasītā).
 Nekaitomieji dalyviai
 Nekaitomieji (ar iš dalies kaitomieji) dalyviai latvių kalboje sudaromi trimis būdais: 1) prie bendraties kamieno pridedant priesagas -dams / -dama / -dami / -damas arba -damies / -damās (su sangrąžiniais veiksmažodžiais), pavyzdžiui: iet 'eiti' > iedams 'eidamas', iedami 'eidami', iedama 'eidama', iedamas 'eidamos', celties 'keltis' > celdamies 'keldamasis / keldamiesi', celdamās 'keldamasi / keldamosi'; 2) prie esamojo laiko kamieno jungiant priesagas -ot, -oties (su sangrąžiniais veiksmažodžiais), pavyzdžiui: lasīt 'skaityti' > lasot 'skaitant', klausīties 'klausytis' > klausoties 'klausantis'; 3) prie esamojo laiko kamieno pridedant priesagas -am (-ām), -amies (-āmies). Pažymėtina, kad pastaroji forma vartojama išimtinai su tokiais veiksmažodžiais, kaip redzēt 'matyti', dzirdēt 'girdėti', sajust 'pajusti' ir pan., pavyzdžiui: Es redzēju viņu ejam pa ielu 'Mačiau jį einant gatve'; Es dzirdēju māti runājam ar tēvu 'Girdėjau motiną kalbant su tėvu'.
 Pasakytina, kad, kaip ir lietuvių kalbos padalyviai, nekaitomieji dalyviai su priesagomis -ot, -oties vartojami konstrukcijose, panašiose į sudėtinius sakinius, pavyzdžiui: Diena sākas, saulei austot 'Diena prasideda saulei tekant', Karam beidzoties, viņš atgriezās mājās 'Karui baigiantis jis grįžo namo'.
 Prieveiksmis
 Latvių kalbos prieveiksmiai sudaromi su priesagomis -i (produktyviausias darybos tipas), -u(s), -am/-ām.
 Semantiškai prieveiksmiai skirstomi į kokybinius, aplinkybių ir būvio. Aplinkybių prieveiksmiai smulkiau skirstomi į kiekio, būdo, vietos ir laiko.
 Aukštesnysis laipsnis sudaromas su priesaga -āk iš nelyginamojo laipsnio kamieno: maz 'mažai' > mazāk 'mažiau', labi 'gerai' > labāk 'geriau'. Aukščiausiajam laipsniui sudaryti vartojamas priešdėlis vis-: vismazāk 'mažiausiai', vislabāk 'geriausiai'. Prieveiksmių ļoti 'labai' ir daudz 'daug' aukštesnysis ir aukščiausiasis laipsniai sudaromi supletyviai: vairāk 'labiau, daugiau', visvairāk 'labiausiai, daugiausia'.
 Prielinksnis
 Morfologiškai prielinksniai skirstomi į paprastuosius ir sudėtinius. Paprastieji smulkiau skirstomi į pirminius (aiz 'už; iš; po', dēļ 'dėl') ir antrinius, išvestus iš prieveiksmių arba daiktavardžių (apakš 'po' < apakšā 'apačioje' < apakša 'apačia').
 Dauguma prielinksnių eina prieš žodį. Kaip polinksniai visada vartojami tik dēļ 'dėl' ir labad 'labui, dėl'. Paprastai vienas prielinksnis derinamas tik su vienu linksniu (kilmininku, naudininku arba galininku), tik keletas derinama su dviem linksniais. Daugiskaitoje visi prielinksniai vartojami su naudininku, išskyrus su kilmininku vartojamus dēļ ir labad.
 Jungtukas
 Pagal sandarą latvių kalbos jungtukai skirstomi į paprastuosius (un 'ir') ir sudėtinius (kaut gan 'nors ir'). Be to, esama dvigubų jungtukų, kurių dėmenis skiria kitos sakinio dalys (ne vien... bet arī 'ne tik... bet ir'). Sintaksės atžvilgiu jungtukai gali būti sujungiamieji (un 'ir', bet 'bet', vai 'ar') ir prijungiamieji (tikko 'kai tik', tāpēc 'todėl', ja 'jei').
 Dalelytė
 Dalelytės dažniausiai susijusios su kitomis kalbos dalimis: pat 'net' < pats 'pats', vien 'vien' < viens 'vienas'. Esama ir skolintų dalelyčių: vai 'ar' iš estų arba lyvių kalbų ir jā 'taip' iš vokiečių kalbos.
 Jaustukas
 Jaustukai skirstomi į pirminius (ai 'ai') ir išvestinius (re 'štai, mat' < redzi 'matai'). Esama iš kitų kalbų pasiskolintų jaustukų: hallo 'alio', urrā 'valio'.
 Sintaksė
 Latvių kalba yra nominatyvinės sandaros. Žodžių tvarka laisva, pagrindinė tvarka sakinyje yra SVO (veiksnys – tarinys – papildinys). Pažyminys paprastai eina prieš pažymimąjį žodį. Sintaksės modalumo atžvilgiu išskiriami penki sakinių tipai: tiesioginiai, klausiamieji, skatinamieji, pageidaujamieji ir šaukiamieji.
 Apibūdinant lietuvių ir latvių kalbų sintaksės skirtumus, paprastai cituojamas jau chrestomatinis kalbininko J. Endzelyno (1873–1961) teiginys: latviai šimtmečius turėjo klausyti, ką sako vokiečiai, tiesa, latviškais žodžiais, bet vokiečių dvasia, todėl latvių sintaksė daugiau primena Europos vakarus, lietuvių sintaksė – rytus. Be to, latvių sintaksei įtakos padarė ir finų kalbos.
 Minėtinos šios latvių sintaksės ypatybės:
 Priklausomybę latviai reiškia veikėjo naudininku ir veiksmažodžio būt 'būti' formomis, pvz.: tēvam bija trīs dēli 'tėvas turėjo tris sūnus'; man nav naudas 'aš neturiu pinigų'. Šitaip priklausomybę reiškia ir estai, plg.: mul on vend 'man yra brolis'.
 Būdingas prieveiksmiškų žodelių vartojimas. Šie žodeliai lydi veiksmažodžius, labiau sukonkretindami veiksmą, pvz.: aiziet projām 'nueiti (šalin)', uzkāpt augšā 'užlipti (aukštyn)', nokrist zemē 'nukristi (žemėn)', nākt iekšā 'įeiti (vidun)', aiztaisīt ciet 'uždaryti (kietai)' ir pan. Lietuviams čia paprastai užtenka priešdėlio. Iš lietuvių tarmių tokias konstrukcijas vartoja šiaurės žemaičiai ir šiaurės panevėžiškiai, t. y. kuršių ir žiemgalių asimiliantai. Kaip ir veikėjo naudininkas, analitinės konstrukcijos laikomos sintaksiniu finizmu.
 Dažni nederinamieji pažyminiai. Jie vartojami ir ten, kur lietuvių kalboje įprasta vartoti būdvardžius su priesaga -inis, plg.: vakara nodaļa 'vakarinis skyrius', rokas zāģis 'rankinis pjūklas', valsts iestāde 'valstybinė įstaiga' ir t. t. Toks atributyvų vartojimas irgi aiškinamas finų kalbų poveikiu.
 Skirtingai nuo lietuvių, latviai nebeturi neiginio kilmininko. Jis dabar vartojamas tik su veiksmažodžio būt neiginiais; pvz.: viņam ir māte, bet nav vairs tēva 'jis turi motiną, bet nebeturi tėvo'. Tačiau galininkiniai veiksmažodžiai vartojami ir su neiginiu, plg.: dot roku vai nedot roku 'duoti ranką ar neduoti rankos'. Lietuvoje neiginio galininką turi tarmės, kur būta ryškesnės vokiečių kalbos įtakos, daugiausia kauniškiai ir dalis žemaičių.
 Esama ir daugiau valdymo skirtumų. Pavyzdžiui, prielinksnis līdz 'ligi' valdo naudininką, kaip ir lietuvių rytiečių ligi; prielinksnis uz vartojamas ir su kilmininku (vietos reikšme), ir su galininku (krypties reikšme), plg.: uz sienas 'ant sienos', uz sienu 'į sieną'. Daugiskaitoje visi prielinksniai vartojami su naudininku ar įnagininku (abu linksniai vienodi), plg.: uz sienām 'ant sienų; į sienas'. Skiriasi kai kurių veiksmažodžių valdymas ir vartosena. Pavyzdžiui, veiksmažodis ticēt 'tikėti' valdo naudininką, gaidīt 'laukti' – galininką, skatīties 'žiūrėti į ką'  dar ir vietininką, baidīties, bīties 'bijoti' vartojamas su kilmininkiniu prielinksniu no 'nuo' ir t. t.
 Priešpriešinio sujungimo sakiniuose neiginys dedamas prie veiksmažodžio (tarinio), ne prie vardažodžio (papildinio), kaip lietuvių kalboje, pvz.: mēs tev nepirksim mēteli, bet kažoku 'mes tau pirksim ne paltą, o kailinius'; viņš nebija igaunis, bet latvietis 'jis buvo ne estas, o latvis'. Šalutiniai pažyminio sakiniai prijungiami įvardžiu kas, jei pagrindinis dėmuo eina vardininku ar galininku, pvz.: akmens, kas rit, nesūno 'akmuo, kuris rieda, nesamanoja'.
 Daugiau reikšmių turi vietininkas. Juo reiškiama ne tik vieta, bet ir kryptis: turēt roku kabatā 'laikyti ranką kišenėje' ir bāzt roku kabatā 'kišti ranką kišenėn'. Tokia reikšme inesyvą vartoja ir šiaurės panevėžiškiai. Latviai šitokią vartoseną perėmė iš lyvių.Vietininkas plačiau vartojamas laikui reikšti. Lietuviai čia dažniau verčiasi galininku ar įnagininku.
 Krinta į akis kai kurios žodžių tvarkos ir kt. smulkmenos. Remarkose, po tiesioginės kalbos, visada eina pirma veiksnys, paskui tarinys; lietuvių kalboje atvirkščiai, plg.: “Es neatnākšu”, - viņa sacīja '„Aš neateisiu“, – tarė ji'. Be to, dialoguose latviai dažniau už mus vartoja asmeninius įvardžius. Lietuviams čia paprastai pakanka veiksmažodžio asmenuojamosios formos, iš kurios nuspėjamas veiksnys.
 Leksika
 Bendroji baltiškoji leksika
 Lietuvių ir latvių kalbose yra daugybė tų pačių žodžių šaknų, plg.: akis: acs, anglis: ogle [uogle], aš: es, balandis: balodis [baluodis], baltas: balts, būti: būt, ežeras: ezers, diena: diena, Dievas : Dievs, drąsus: drošs [druoš], duoti: dot [duot], galva: galva, gimti: dzimt, epušė: apse, eiti: iet, ėsti : ēst, ežeras: ezers, ežys: ezis, gabalas: gabals, galva: galva, gegužė 'gegutė' : dzeguze, gulbė: gulbis, jūra: jūra, jūs: jūs, kanklės: kokle [kuokle], kitas: cits, koja: kāja, lapas: lapa, lapė: lapsa, ledas: ledus, lietus: lietus, lūpa: lūpa, mes: mēs, obuolys : ābols [ābuols], pavasaris: pavasaris, pelė: pele, pienas: piens, ranka: roka [ruoka], ruduo: rudens, saulė: saule, sliekas: slieka, stirna: stirna, sveikas: sveiks, šuo: suns, tu: tu, upė: upe, vanduo: ūdens, vasara: vasara, velnias: velns, vyras: vīrs, višta: vista, žemė: zeme, žiema: ziema, žolė: zāle ir kt.
 Šią vienodų žodžių gausą dar papildo žodžiai, kurie vienoje iš kalbų (ar abiejose) turi tarmybės ar archaizmo statusą, plg.: blezdinga: bezdelīga 'kregždė', cyrulis : cīrulis 'vyturys', jeknos : aknas 'kepenys', kanduolas : kodols 'branduolys', krupis : krupis 'rupūžė', medžias : mežs 'miškas', notrė : nātre 'dilgėlė', pylė : pīle 'antis', spėkas : spēks 'jėga', vetušas : vecs 'senas'.
 Žodžių reikšmės gali ir nesutapti, būti pasislinkusios į kurią nors pusę, plg.: bernas: bērns 'vaikas', briedis: briedis 'elnias', debesis: debess 'dangus', elnias: alnis 'briedis', jautrus: jautrs 'linksmas', kuoka: koks [kuoks] 'medis', lėkti: lēkt 'šokti', mėlynas: melns 'juodas', mokslas: māksla 'menas', moša 'vyro sesuo' : māsa 'sesuo', smagus: smags 'sunkus', stabas: stabs 'stulpas', šokti: sākt 'pradėti', uola: ola [uola] 'kiaušinis', vanta: ota [uota] 'teptukas', vėdaras: vēders 'pilvas', veidas: veids 'forma; būdas', volė 'statinės kaištis' : vāle 'vėzdas', žambas 'kampas' : zobs [zuobs] 'dantis', žandas : zods [zuods] 'smakras', žilas: zils 'mėlynas', žirgas 'gražus, puikus arklys' : zirgs 'arklys' ir kt.
 Skirtingoji baltiškoji leksika
 Dalis senosios leksikos skiriasi, plg.: ankstus – agrs, bamba – naba, galia – vara, gėda – kauns, gyvatė – čūska, jis, ji – viņš, viņa, karvė – govs [guovs], kiaulė – cūka, kraujas – asins, pušis – priede, žmona – sieva ir kt. Kai kurie iš šitų latviškų žodžių yra indoeuropiečių prokalbės senumo.
 Skoliniai
 Leksikos skirtumus lėmė ir skolinimasis iš kitų kalbų, su kuriomis lietuvių ir latvių kalbos turėjo tiesioginių kontaktų. Abiejų kalbų santykis skolinių atžvilgiu gali būti keleriopas:
 skolinį vartoja tik viena iš kalbų, pvz., (polonizmas) – latv. pilsēta (savas žodis);
 abi kalbos vartoja skirtingus skolinius, pvz., (germanizmas) – latv. stārķis (germanizmas);
 abi kalbos vartoja tą patį skolinį, pvz., – latv. baznīca (slavizmas);
 vienoje iš kalbų skolinys turi barbarizmo ar tarmybės statusą, pvz., 'varpas' – latv. zvans 't. p.'
 Dėl skirtingų istorinių aplinkybių latvių kalboje yra daugiau finizmų ir germanizmų, lietuvių kalboje – slavizmų.
 Iš plačiau žinomų finizmų minėtini: bura 'burė', Jelgava 'toks miestas', kāzas 'vestuvės', laulāt 'tuokti', māja 'namas', puķe 'gėlė', puisis 'bernas', rija 'jauja', selga 'atvira jūra', sēne 'grybas', tērauds 'plienas', vai 'ar', vajag 'reikia'. Kartu su tik tarmėse vartojamais žodžiais latvių kalboje, anot M. Rudzytės, yra iki 500 finiškų skolinių.
 Didžiąją dalį germanizmų latvių kalba prisirinko per Livonijos laikotarpį ir carų laikais (dvarininkai Baltijos gubernijose tebebuvo daugiausia vokiečiai). Nuo germanizmų latvių kalba buvo valoma taip, kaip lietuvių kalba nuo polonizmų. Tačiau ir dabartinėje latvių kalboje germanizmų likę nemažai, plg. kai kuriuos: bikses 'kelnės', būvēt 'statyti', dambis 'užtvanka', dienēt 'tarnauti', dubults 'dvigubas', elle 'pragaras', krūze 'ąsotis', kungs 'ponas', ķēde 'grandinė', ķieģelis 'plyta', lukturis 'žibintas', meita 'mergaitė; duktė', mērķis 'taikinys', smēķēt 'rūkyti', spēlēt 'žaisti; groti', stunda 'valanda; pamoka', zāģis 'pjūklas', zēns 'vaikinas', zvērēt 'prisiekti'.
 Slavizmai latvių kalboje paplito irgi ne vienu metu. Iš ankstyvųjų kontaktų su kaimynais krivičiais latviai turi pasiskolinę net jų tautovardį krievs 'rusas'. Maždaug iš tos epochos yra gauti skoliniai baznīca 'bažnyčia', blēdis 'sukčius', cilvēks 'žmogus', robeža 'siena', grēks 'nuodėmė', svēts 'šventas', tirgus 'turgus', tulks 'vertėjas' ir kt. Rusams užgrobus Vidžemę (1721 m.), Latgalą (1772 m.) ir prisijungus Kuršo hercogystę (1795 m.), plūstelėjo naujas slavizmų srautas (cena 'kaina', kazarma 'kareivinės', strādāt 'dirbti', zvans 'varpas' ir kt.). Trečiasis slavizmų sluoksnis latvių kalboje nugulė sovietmečiu.
 Pasitaiko, kad abiejose kalbose skiriasi tų pačių skolinių reikšmės, pvz., 'dvasininkas' : kungs 'ponas; Viešpats', liet. tarm. pagrabas 'šermenys' : pagrabs 'rūsys', liet. tarm. gromata 'raštas, laiškas' : latv. grāmata 'knyga'.
 Latvių žodyne esama skolinių ir iš lietuvių kalbos: daile 'grožis, menas', gleznot 'tapyti', ģimene 'šeima', ķēve 'kumelė', peļķe 'bala', veikals 'parduotuvė', žagata 'šarka'; taip pat iš kuršių kalbos: dzintars 'gintaras', leitis 'lietuvis', menca 'menkė', pīle 'antis', zaķis 'zuikis'.
 Tyrimų istorija
 Pirmasis latvių kalbos žodynas Lettus, sudarytas G. Mancelio, išėjo 1638 m.
 Pirmoji latvių kalbos gramatika – tai J. G. Rehehuseno „Latvių kalbos vadovas“ (), išleistas 1644 m. Rygoje. 1685 m. buvo išleista žymiai išsamesnė H. Adolfio gramatika „Erster Versuch Einer kurtz-verfasseten Anleitung Zur Lettischen Sprache“, kurią sudarė autorių kolektyvas, pagrindinis autorius buvo G. Mancelio mokinys Ch. Fiurekeris, jis parengė ir du latvių – vokiečių žodynus.
 Dabartinės letistikos pradžia galima laikyti XIX a. antrąją pusę, kai buvo išleisti A. Bilenšteino gramatika (1863 m.), A. Sterstės latvių kalbos vadovėlis ir A. Becenbergerio latvių tarmių aprašas.
 Letistika suklestėjo XIX – XX a. sandūroje, ypač XX a. 3-ajame dešimtmetyje. Tuo laikotarpiu buvo išleistas keturtomis K. Miulenbacho latvių – vokiečių žodynas, kurį papildė J. Endzelynas, taip pat – J. Endzelyno sudaryta latvių kalbos gramatika bei daugybė darbų latvių dialektologijos, istorijos ir toponimikos srityse.
 Tarpukariu letistikos srityje darbavosi A. Abelė, J. Plakis, E. Blesė, A. Augstkalnas, J. Zėveras. Aktyviai plėtojosi dialektologija, buvo išleista daug svarbių veikalų.
 Po Antrojo pasaulinio karo letistiką vystė tokie kalbininkai, kaip K. Ancytis, E. Kagainė, S. Ragė, M. Rudzytė, D. Zemzarė, B. Laumanė, A. Uozuolas, R. Bertulis, A. Blinkena, А. Breidakas, M. Brencė, O. Bušas, R. Veidemane, R. Grabis, M. Graudinia, R. Gryslė, V. Dambė, K. Karulis, A. Laua, T. Puorytė, A. Rekėna, J. Rozenbergas, L. Ruozė, M. Saulė-Sleinė, V. Staltmanė, E. Šmitė, V. Rūkė-Dravinia, K. Dravinis, B. Egeras, E. Hauzenberga-Šturma, A. Gateris, V. Zepas, S. Kolbuševskis, M. Bukšas, J. Placinskis, T. G. Fenelis, E. Dunsdorfas.
 Tekstų pavyzdžiai
 „Tėve mūsų“ senąja ir dabartine latvių kalba:
 Šaltiniai
 Literatūra
 Nuorodos
 Klausyti Latvijos radijo
 Žiūrėti Latvijos televiziją
 Latvių-lietuvių kalbų žodynas
 Lietuvių-latvių kalbų žodynas
 Latvių kalba. Gramatika ir pratimai


type: caselaw

text:
 7.2.2009
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 C 32/4
 Domstolens dom (första avdelningen) av den 11 december 2008 – Europeiska gemenskapernas kommission mot Département du Loiret, Scott SA
 (Mål C-295/07 P ) (1)
 (Överklagande - Statligt stöd - Förmånligt pris på ett markområde - Kommissionens beslut - Återkrav av ett stöd som är oförenligt med den inre marknaden - Stödets nuvärde - Sammansatt ränta - Bristande motivering - Ogiltigförklaring av rättsakten i dess helhet - Tillåtet)
 (2009/C 32/07)
 Rättegångsspråk: franska
 Parter
 Klagande: Europeiska gemenskapernas kommission (ombud: J. Flett)
 Övriga parter i målet: Département du Loiret, Scott SA (ombud: J. Lever, QC, J. Gardner och G. Peretz, Barristers, R. Griffith och M. Papadakis, solicitors)
 Saken
 Överklagande av dom meddelad av förstainstansrätten (första avdelningen) den 29 mars 2007 i mål T-369/00, Département du Loiret mot kommissionen, genom vilken förstainstansrätten ogiltigförklarade kommissionens beslut 2002/14/EG av den 12 juli 2000 om de stödåtgärder Frankrike genomfört till förmån för Scott Paper SA/Kimberly-Clark (EGT L 12, 2002, s. 1) i den del det avser det stöd som beviljats i form av ett förmånligt pris på ett markområde som avses i artikel 1 i beslutet – Metod för att beräkna den ränta som mottagaren av olagligt stöd skall betala: enkel eller sammansatt ränta? – Motivering till valet av den använda metoden och den omkastade bevisbördan – Tidpunkt vid vilken det skall bedömas huruvida det föreligger en olaglig fördel
 Domslut
 1)
 Den dom som Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt meddelade den 29 mars 2007 i mål T-369/00, Département du Loiret mot kommissionen, upphävs.
 2)
 Målet återförvisas till Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt.
 3)
 Beslut om rättegångskostnader kommer att meddelas senare
 (1) EUT C 211, 8.8.2007.