type: other

text:
ECLI:SI:VSRS:2019:II.IPS.162.2018
 VS00020957
 mag. Rudi Štravs (preds.), Jan Zobec (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Karmen Iglič Stroligo, Tomaž Pavčnik
 podjemna pogodba (pogodba o delu) - neposredni zahtevek podizvajalca do naročnika - odstop terjatve glavnega izvajalca do naročnika - varstvo podizvajalca - odgovornost naročnika del - neposlovna odškodninska odgovornost - neposredno plačilo podizvajalcem - neunovčenje bančne garancije - koneksnost terjatev - avtentična razlaga zakona - kumulativna izpolnitev pogojev - določnost zahtevka - zadržanje plačila do odprave napak - asignacija (nakazilo) - pristop k dolgu - procesne obresti - zakonite zamudne obresti - zapadlost terjatve - dopuščena revizija
 Neutemeljenost neposrednega zahtevka po 631. členu OZ ne pomeni sama po sebi tudi neutemeljenosti zahtevkov po morebitnih drugih pravnih podlagah.
 Smisel bančne garancije je bil tudi v tem, da bi se z njenim unovčenjem lahko poplačalo podizvajalce, ki niso prejeli plačila od glavnega izvajalca, in to neodvisno od tega, ali je naročnik svoje obveznosti do glavnega izvajalca poravnal ali ne. Še toliko bolj je taka garancija namenjena njihovemu poplačilu v primeru, ko je naročnik svoje obveznosti do glavnega izvajalca izpolnil (in zato podizvajalci nimajo več neposrednega zahtevka po 631. členu OZ), glavni izvajalec pa podizvajalcev ni poplačal. Poplačilo podizvajalcev iz unovčene garancije tudi v ničemer ne bremeni naročnika, saj ne gre za njegova sredstva in s tem za morebitno dvojno plačilo.
 Pravno razmerje med podizvajalcem in naročnikom se vzpostavi šele z določnim, konkretiziranim in zadostno (s potrjenimi situacijami in računi) dokumentiranim zahtevkom za neposredno plačilo)
 Stališče, da podizvajalčev zahtevek za neposredno plačilo, ki je postavljen pred zapadlostjo izvajalčeve terjatve, nima nobenih učinkov, ni pravno sprejemljivo. Čim ga podizvajalec naslovi na naročnika, slednji ne more več veljavno plačevati začasnih situacij glavnemu izvajalcu oziroma taka plačila ne morejo poslabšati položaja podizvajalca, kar pomeni, da ne morejo povzročiti, da naročnik ne bi bil več zavezan za plačilo podizvajalcu.
 V položaju, ko si nasproti stojita (pošten) podizvajalec, ki je svojo obveznost izpolnil, in naročnik, ki kljub prejemu neposrednega zahtevka in zavedanju, da podizvajalec plačila ne bo dobil, če to ne bo izvedeno direktno njemu, plačilo izvede v korist tretje osebe, je treba slediti namenu zakonite cesije, ki jo ureja 631. člena OZ, in varovati podizvajalca.
 I. Reviziji tožeče stranke se ugodi, sodbi sodišč nižjih stopenj se razveljavita v delu, kjer je bila zavrnjena pritožba tožnice (sodba sodišča druge stopnje), oziroma v delu, kjer je bil zavrnjen presežek nad prisojenim zneskom (sodba sodišča prve stopnje), ter v stroškovnem delu in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.
 1. Tožnica je bila podizvajalka družbe A., d. d., pri izgradnji X. V pravdi je zahtevala plačilo za opravljena gradbena dela neposredno od toženke kot naročnice del.
 2. Sodišče prve stopnje je (v tretjič ponovljenem sojenju) toženki naložilo plačilo 26.120,68 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 12. 2010 dalje, v presežku (to je glede plačila 319.815,09 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi) pa je tožbeni zahtevek zavrnilo. Odločilo je še o pravdnih stroških.
 3. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbi obeh pravdnih strank in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Odločilo je še o stroških pritožbenega postopka.
 4. Obe pravdni stranki sta zoper sodbo sodišča druge stopnje vložili reviziji.
 5. Tožnica je 23. 2. 2018 in 26. 2. 2018 po dveh različnih pooblaščencih vložila dve (glede na revizijsko sporno vrednost dovoljeni) reviziji. Toženka je na podlagi sklepa Vrhovnega sodišča II DoR 71/2018 z dne 28. 3. 2018 vložila dopuščeno revizijo. Obe pravdni stranki v svojih revizijah zatrjujeta bistvene kršitve določb postopka in zmotno uporabo materialnega prava. Revizijskemu sodišču prvenstveno predlagata spremembo izpodbijane sodbe tako, da tožbeni zahtevek bodisi v celoti zavrne bodisi mu v celoti ugodi. Podrejeno pa predlagata razveljavitev izpodbijane sodbe ali obeh sodb sodišč nižjih stopenj v izpodbijanem delu in vrnitev zadeve sodišču druge ali prve stopnje v novo sojenje. Obe sta priglasili revizijske stroške.
 6. Reviziji tožnice sta bili vročeni toženki, revizija toženke pa tožnici. Obe sta predlagali zavrnitev revizije nasprotne stranke in priglasili stroške odgovora na revizijo.
 7. V postopku so bila ugotovljena naslednja bistvena dejstva:
 - toženka (kot naročnica) in A., d. d. (kot izvajalec) sta dne 20. 10. 2008 sklenila gradbeno pogodbo, katere predmet je bila izgradnja nadomestnega objekta X.;
 - tožnica je z A. dne 5. 10. 2009 sklenila pogodbo za izvedbo strojnih inštalacij – prezračevanja na tem objektu, in sicer v vrednosti 376.818,45 EUR, ter dne 25. 2. 2010 še aneks k pogodbi za dodatna dela v vrednosti 84.119,66 EUR;
 - toženka je bila seznanjena s tem, da tožnica nastopa kot podizvajalka A. in dne 3. 9. 2009 dala izrecno soglasje k njeni nominaciji ter se strinjala z direktnim poplačilom podizvajalcev;
 - tožnica je dela klimatizacije in prezračevanja na objektu sicer opravljala še pred svojo nominacijo, in sicer kot podizvajalka drugega podizvajalca (po njuni medsebojni pogodbi z dne 30. 3. 2009), ki pa ni izpolnjeval svojih obveznosti, zato je najavila ustavitev del;
 - vsa dela po pogodbi in po aneksu so bila izvedena in predana A. ter napravljen končni obračun;
 - upravna enota Koper je za objekt dne 14. 12. 2009 izdala uporabno dovoljenje;
 - tožnica je za svoje storitve izdala tri situacije (račune): račun št. 267/2009 z dne 20. 10. 2009 za znesek 123.076,58 EUR, račun št. 287/2009 z dne 20. 11. 2009 za znesek 239.832,74 EUR in račun (končno situacijo) št. 016/2010 z dne 18. 2. 2010 za znesek 88.619,65 EUR;
 - A. je že pred nominacijo tožnice kot podizvajalke (torej že pred 3. 9. 2009) toženki izstavil svojo VII. do XI. začasno situacijo, ki so vsebovale tudi dela klimatizacije in prezračevanja, pred nominacijo sta bili VII. in VIII. začasna situacija A. oziroma dvema faktor družbama – cesionarkama (kar bo pojasnjeno v nadaljevanju) tudi že plačani (v skupnem znesku 188.818,67 EUR);
 - po nominaciji in do 3. 12. 2009 je toženka neposredno A. oziroma cesionarkama plačala prezračevalna dela, obračunana v A. IX. in X. začasni situaciji;
 - skupna višina do 3. 12. 2009 (A. oziroma cesionarkama) že plačanih del klimatizacije in prezračevanja je znašala 407.030,12 EUR;
 - toženka je neposredno tožnici plačala skupaj 136.102,10 EUR na podlagi dveh asignacij (z dne 6. 11. 2009 za znesek 100.000,00 EUR in z dne 16. 12. 2009 za znesek 36.102,10 EUR), s katerima sta bili deloma poplačani A. X. in XI. začasna situacija in ki sta predstavljali dogovor o načinu izvedbe plačila tožničinega računa št. 267/2009 in dela računa št. 287/2009;
 - 3. 12. 2009 je tožnica toženko obvestila, da izvajalec (nadaljnjih) finančnih obveznosti ne poravnava in jo pozvala, naj ji zagotovi način in termin plačila izvedenih del, dne 29. 1. 2010 pa od nje zahtevala neposredno plačilo ter jo nato na plačilo pozivala še z dopisi z dne 15. 2. 2010, 17. 2. 2010, 23. 2. 2010, 10. 4. 2010 (z dopisom s tega dne na plačilo dodatnih del po aneksu), 20. 4. 2010, 26. 4. 2010, 11. 5. 2010 in 13. 5. 2010;
 - toženka jo je 15. 3. 2010 obvestila, da bo zapadle obveznosti poravnala neposredno podizvajalcem in naj tožnica predloži dokazila o izpolnjevanju pogojev za to, kar je slednja tudi storila;
 - dne 20. 4. 2010 je tožnica toženki posredovala asignacijo št. 359/2010 za znesek 150.000,00 EUR (podpisano s strani tožnice in A., d. d.), ki pa je toženka ni nikoli potrdila niti plačala;
 - A. XI. začasna situacija z dne 31. 8. 2009 je zapadla v plačilo dne 7. 12. 2009, XII. začasna situacija z dne 21. 1. 2010 je zapadla v plačilo dne 18. 5. 2010,1 zadnja, XIII. začasna situacija z dne 28. 2. 2010 (ki je zajemala tudi dodatna dela, hkrati obračunana v tožničini tretji situaciji z dne 17. 2. 2010) pa je zapadla v plačilo 22. 6. 2010;
 - toženka je dela po XIII. začasni situaciji plačala 31. 3. 2010 in 22. 6. 2010;2
 - A. je del svojih terjatev do toženke z več pogodbami odstopil družbama B., d. o. o., ter C., d. o. o., toženka pa je navedenima družbama izvršila več plačil na račun odstopljenih terjatev;
 - o vseh cesijah družbi B., d. o. o., je bila toženka obveščena že pred 3. 12. 2012, pred tem datumom pa so bila izvedena tudi plačila, medtem ko je bil del plačil družbi C., d. o. o., izvršen do 4. 11. 2009, tri plačila pa so bila izvedena po 3. 12. 2009, in sicer eno dne 7. 12. 2009 v znesku 180.000,00 EUR (po Pogodbi o odstopu terjatve št. 3445 z dne 14. 10. 2009) ter eno dne 18. 5. 2010 v znesku 179.224,24 EUR in eno z dne 22. 6. 2010 v znesku 129.775,76 EUR (obe po Pogodbi o odstopu terjatve št. 155 z dne 21. 1. 2010, o kateri je bila toženka obveščena 22. 1. 2010);
 - toženka je razpolagala tudi z bančno garancijo v višini 20 % pogodbene vrednosti (1.501.353,72 EUR) in z veljavnostjo do 31. 12. 2009, ki jo je pridobila od A. in ki je krila tudi potrjene, a neporavnane obveznosti glavnega izvajalca do podizvajalcev, a je ni unovčila niti ni zahtevala njenega podaljšanja;
 - toženka je od vsake situacije zadržala tudi 10 % zaračunanih sredstev (skupaj 886.929,35 EUR) za odpravo morebitnih napak;
 - toženka je bila seznanjena s slabim finančnim stanjem A.;
 - 6. 10. 2010 je bil nad A. začet stečajni postopek.
 8. Sodišče prve stopnje je (ob več uveljavljanih pravnih podlagah3) ugotovilo, da je treba tožbeni zahtevek prvenstveno presojati na podlagi 631. člena Obligacijskega zakonika, v nadaljevanju OZ (neposredna zahteva podjemnikovih sodelavcev do naročnika). Tožničin dopis toženki z dne 3. 12. 2009 je sodišče štelo za prvi zahtevek za neposredno plačilo, pri tem pa upoštevalo še vse nadaljnje tožničine dopise s pozivi za plačilo (kot so terjatve dospevale). Ugotovilo je, da so pogoji po 631. členu OZ izpolnjeni: ob zadnjem dopisu so vse tožničine terjatve do A. že dospele v plačilo; A. je vse te terjatve pripoznal; v času podaje zahtevkov so obstajale (četudi še ne dospele) tudi A.-jeve terjatve do toženke; prav tako je podana koneksnost terjatev. Ker pa je podizvajalec do plačila upravičen le iz vsote, ki jo v trenutku zahtevka za neposredno plačilo naročnik še dolguje glavnemu izvajalcu, je sodišče tožbenemu zahtevku ugodilo le deloma, saj je ugotovilo, da je toženka terjatve deloma (v višini 407.030,12 EUR) že pred 3. 12. 2009 poravnala A.-ju oziroma družbama cesionarkama. Vse obveznosti po tem datumu pa je bila dolžna poravnati tožnici. Njena preostala obveznost, ki jo je po 3. 12. 2009 poravnala A.-ju in družbi C., d. o. o., v razmerju do toženke zato ni prenehala. Tožbeni zahtevek je sodišče v enaki višini štelo za utemeljen tudi na podlagi toženkine odškodninske odgovornosti, saj je toženka – seznanjena s slabim finančnim stanjem A. – ravnala protipravno, ko je po 3. 12. 2009 vseeno plačevala A.-ju in družbi cesionarki. Plačila pred tem datumom pa po presoji sodišča niso protipravna, četudi je šlo za vnaprejšnje plačilo pred prevzemom del in četudi je bilo s tem onemogočeno poplačilo podizvajalca, saj ni dokazano, da bi toženka to storila z namenom izigranja tožnice oziroma naklepnega onemogočenja uveljavljanja njenih pravic. Protipravno pa je toženka ravnala tudi zato, ker ni pravočasno unovčila bančne garancije, niti ni zahtevala njenega podaljšanja. Nastala škoda je enaka znesku, ki ga je toženka iz naslova del klimatizacije še dolgovala po 3. 12. 2009. Od skupne vrednosti tožničnih izvršenih del v znesku 469.252,90 EUR je sodišče odštelo znesek 407.030,12 EUR (plačan A.-ju oziroma družbama cesionarkama pred 3. 12. 2009) ter znesek 36.102,10 EUR (plačan tožnici na podlagi asignacije z dne 16. 12. 2009), kar pomeni, da tožnici pripada še 26.120,68 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe.
 9. Sodišče druge stopnje je pritrdilo presoji, da pravno podlago predstavljajo določba 631. člena OZ ter določbe OZ o odškodninski odgovornosti. Menilo je sicer, da tožničin prvi zahtevek za neposredno plačilo predstavljata šele njena dopisa z dne 29. 1. 2010 (glede osnovnih del) in 10. 4. 2010 (glede dodatnih del), ne pa že dopis z dne 3. 12. 2009. Vendar naj bi to za odločitev ne bilo bistveno. Bistveno je to, da je toženka že pred 3. 12. 2009 glavnemu izvajalcu že plačala 407.030,12 EUR za dela klimatizacije in prezračevanja, s tem pa je njena obveznost v tem obsegu prenehala. Zavrnilo je pritožbeni očitek tožnice, da naj bi šlo za avansna plačila za še neizvedena (celo še nenaročena) dela, s čimer naj bi bila tožnica kot podizvajalka izigrana. Poudarilo je, da je tožnica celo sama trdila, da je dela na objektu opravljala še pred svojo nominacijo, in sicer kot podizvajalka drugega podizvajalca po pogodbi z dne 30. 3. 2009, ta dela pa so bila prevzeta 25. 11. 2009. Upravičeno pa je sodišče prve stopnje toženki naložilo v plačilo preostanek dolga, glede katerega so bili izpolnjeni pogoji po 631. členu OZ. Njeno plačilo tega dela dolga neposredno glavnemu izvajalcu oziroma tretjim osebam, ki jim je glavni izvajalec odstopil svojo terjatev, je bilo protipravno. Tožnica pa ne more uspeti s sklicevanjem na neunovčenje bančne garancije, saj je ta veljala le do 31. 12. 2009, do tedaj potrjena dela pa so bila do takrat do razpoložljive vsote že plačana. A.-jeva XIII. začasna situacija, ki je vsebovala dodatna dela, pa takrat sploh še ni bila izstavljena. Sodišče druge stopnje je presodilo še, da iz zapisnika sestanka med podizvajalci in naročnikom ne izhaja, da bi toženka pristopila k A.-jevem dolgu.
 Revizija tožnice
 10. V dveh obširnih revizijah tožnica v bistvenem navaja:
 - da je zmotna presoja, da je toženka znesek višini 407.030,12 EUR (ki naj bi zajemal celo del plačila za dodatna dela) upravičeno poravnala A.-ju, saj so se ta plačila izvrševala še pred sklenitvijo pogodbe in aneksa med tožnico in A.-jem, torej ni moglo iti za plačilo za tožničina podizvajalska dela prezračevanja (dodatna dela pred 3. 12. 2009 niso bila niti naročena, kaj šele začeta, zato pred tem niso mogla biti plačana, tožnica pa pred samo izvedbo del tudi ni bila mogla podati neposrednega zahtevka za njihovo plačilo) in so bila z izvedenimi plačili očitno plačana neka druga dela;
 - da je sodišče druge stopnje ob (protispisni) ugotovitvi, da je tožnica dejansko že pred svojo nominacijo (torej pred 3. 9. 2009) na objektu opravljala dela kot podizvajalka drugega podizvajalca, prezrlo, da tožbeni zahtevek zajema izključno dela, opravljena po nominaciji (kar naj bi bilo v postopku neprerekano oziroma je sodišče najmanj napačno uporabilo pravila o dokaznem bremenu, čeprav je tožnica v zvezi s tem predložila tudi svoje dokaze, ki so bili neobrazloženo zavrnjeni), medtem ko (po presoji sodišč) A.-ju že plačane situacije zajemajo dela, izvedena pred nominacijo;
 - da če A.-ju niso bila plačana neka druga dela, potem je šlo za avansna plačila, pri čemer je stališče sodišča druge stopnje, ki (za razliko od sodišča prve stopnje) navaja, da ni šlo za taka plačila, pomanjkljivo obrazloženo;
 - da se sodišči nista opredelili do trditev, da so bila avansna plačila nezakonita, saj zanje niso bili izpolnjeni pogoji po 290. členu OZ;
 - da se sodišči nista opredelili do očitka, da je bil z avansnim plačevanjem kršen tudi 4. člen ZJN-2, po katerem mora glavni izvajalec svoji situaciji priložiti tudi situacije podizvajalca, ki pa v konkretnem primeru v času plačila sploh še niso bile izstavljene;
 - da je Vrhovno sodišče v zadevi III Ips 53/2015 že zavzelo stališče, da naročnikovo avansno poravnavanje obveznosti glavnemu izvajalcu povzroči neutemeljenost neposrednega zahtevka podizvajalca, zato morebitno neuveljavljanje ali prepozno uveljavljanja zahtevka po 631. členu OZ ne izključuje protipravnosti naročnikovega ravnanja; da naročnikovo izvrševanje obveznosti (ob vedenju za slabo finančno stanje glavnega izvajalca) na način, na katerega bi bilo podizvajalcu onemogočeno uveljavljanje plačila za opravljena dela, pomeni protipravno ravnanje; ter da mora naročnik pri izvajanju pogodbe upoštevati tudi namen Uredbe, ki je v olajšanju položaja podizvajalcev;
 - da je stališče sodišča prve stopnje, ki je ob siceršnji ugotovitvi obstoja avansnih plačil menilo, da pri tem ni izkazan toženkin namen izigrati tožnico, zmotno, saj se krivda domneva, razbremenilno breme pa je bilo na toženki;
 - da sta sodišči nižjih stopenj ugotovili protipravnost (najmanj) dveh toženkinih izplačil družbi C., d. o. o., vendar pa je izostala odškodninska posledica;
 - da je Vrhovno sodišče v zadevi III Ips 41/2013 zavzelo tudi stališče, da je za upravičenost podizvajalčevega zahtevka do naročnika bistveno, da naročnik za podizvajalca ve ter da bi se naročnik lahko razbremenil odgovornosti, če bi se pred izpolnitvijo obveznosti izvajalcu pozanimal, ali je terjatev podizvajalca do izvajalca že poravnana, v tu obravnavani zadevi pa je toženka za tožnico kot podizvajalko vedela najkasneje od 3. 9. 2009 dalje, a se pred plačilom A.-ju očitno ni pozanimala, ali je ta tožnico že poplačal;
 - da je toženka ravnala neskrbno tudi zato, ker tožnice ob nominaciji ni obvestila, da je (če drži teza sodišč nižjih stopenj) večino prezračevalnih del glavnemu izvajalcu dejansko plačala že pred nominacijo podizvajalke;
 - da soglasje naročnika k nominaciji podizvajalca naročniku narekuje ustrezno skrbno ravnanje in da za odškodninsko odgovornost toženke zadostuje že to, da je tožnici ob sklenitvi posla zagotovila, da se bodo plačila izvajala neposredno, nato pa ni tožnice niti obvestila, da ima namen plačati A.-ju;
 - da sodišče druge stopnje ni obrazložilo, zakaj naj bi bili zadevi Vrhovnega sodišča III Ips 53/2015 in III Ips 41/2013 z obravnavano zadevo neprimerljivi;
 - da je zmotna presoja sodišča druge stopnje, da dopis z dne 3. 12. 2009 ne predstavlja neposrednega zahtevka podizvajalca, saj je isto sodišče v zvezi z istim dopisom v zadevi II Cp 557/2016 predhodno presodilo, da predstavlja prav tak zahtevek;
 - da po sodni praksi tudi predložitev asignacije v plačilo pomeni poziv podizvajalca za neposredno plačilo, saj gre za pravno primerljivi situaciji, in da je tožnica od toženke prejela dve delni plačili na podlagi asignacijskih pogodb (z dne 6. 11. 2009 in 16. 12. 2009) ter da je torej upravičena še najmanj do preostanka plačila po računih, na katera sta se asignaciji nanašali;
 - da se sodišče druge stopnje ni opredelilo do očitka, da je toženka sama navajala, da je podpis tretje asignacije zavrnila zato, ker se je bala, da bodo izplačila zaradi A.-jeve insolventnosti postala izpodbojna - ni torej trdila, da je podpis zavrnila, ker so bila dela že plačana, zato tega tudi ne bi smelo ugotoviti sodišče;
 - da je po sodni praksi tudi predložitev računa naročniku treba šteti za neposredno zahtevo podizvajalca za plačilo;
 - da je Vrhovno sodišče v zadevah III Ips 9/2015 in III Ips 53/2015 zavzelo stališče, da posedovanje bančne garancije naročniku nalaga ravnanje v dobro tistih, zaradi katerih je bilo zavarovanje vzpostavljeno;
 - da je tožnica dva računa, ki sta ostala neplačana, izstavila že oktobra in novembra 2009 in sta zapadla pred 31. 12. 2009, torej še v času veljavnosti bančne garancije, zaradi česar bi bila lahko poravnana iz vsote bančne garancije, zato toženka odgovarja tudi zaradi neunovčenja garancije, o tem pa se sodišči nižjih stopenj nista izjasnili;
 - da bi za poplačilo tožnice lahko služila tudi zadržana sredstva za odpravo morebitnih napak v skupnem znesku 886.929,35 EUR (10 % celotne vrednost vseh del po gradbeni pogodbi), ki so se po presoji sodišča prve stopnje sprostila 14. 12. 2009 (z dnem začetka uporabe objekta) in za katera ni bilo ugotovljeno, da bi bila A.-ju izplačana, pri čemer bi bil tožnici lahko namenjen vsaj tisti del zadržanih sredstev, ki pomeni 10 % od njene terjatve;
 - da je bila tožnici kršena pravica do izjave, ker je šele sodišče druge stopnje ugotovilo, da je prvostopenjsko sodišče pri presoji zatrjevane pogodbe o pristopu k dolgu med toženko in tožnico (kot ene od več uveljavljanih pravnih podlag za tožbeni zahtevek) napačno ocenjevalo dopis toženke podizvajalcem namesto zapisnika sestanka z dne 15. 3. 2010, ter nato pravi dokument presojalo kar samo;
 - da toženka ni substancirano nasprotovala tožničnim trditvam glede sklenitve pogodbe o pristopu k dolgu, zato sodišče druge stopnje glede tega ne bi smelo ugotavljati drugačnih dejstev (ki naj bi jih po presoji tožnice ugotovilo tudi zmotno) in gre v tem delu za sodbo presenečenja, poleg tega pa je stališče sodišča druge stopnje tudi materialnopravno zmotno;
 - da je zmotno tudi stališče sodišč nižje stopnje o zamudnih obrestih in da tožnici pripadajo tudi procesne obresti od dneva zamude.
 11. Toženka v odgovoru na obe tožničini reviziji navaja, da tožnica z navedbami, da so bila dela na objektu opravljena izključno po 3. 9. 2009, nedovoljeno izpodbija ugotovljeno dejansko stanje. Poudarja, da je z začasnimi situacijami plačevala le že izvedena dela, ki jih je tožnica na objektu že prej izvajala kot podizvajalka drugega podizvajalca. Zadeva III Ips 53/2015 naj bi bila neprimerljiva, ker je tam naročnik nakazila izvajal banki v poplačilo kredita glavnega izvajalca, zato ta sredstva nikoli ne bi mogla doseči podizvajalcev. Pritrjuje tezi sodišč nižjih stopenj, da s plačili pred 3. 12. 2012 ni ravnala protipravno. Nasprotuje tezi, da kakršna koli nemožnost uveljavljanja neposrednega zahtevka podizvajalca že samo po sebi utemeljuje odškodninsko odgovornost naročnika. Trdi, da bančna garancija v obravnavani zadevi sploh ni bila dana za kritje plačil podizvajalcem. Za razliko od zadeve III Ips 53/2015 namreč ni imela podlage v Pravilniku o vrstah finančnih zavarovanj, s katerimi ponudnik zavaruje izpolnitev svoje obveznosti v postopku oddaje javnega naročila. V nobenem primeru pa ne bi mogla kriti naročniku že plačanih obveznosti. Stališča iz zadeve VSL II Cp 557/2016 naj bi bila osamljena in presežena. Meni tudi, da določba 290. člena OZ ni uporabljiva, saj ureja izpolnitev še neobstoječe terjatve, ne pa plačila obstoječe terjatve pred njeno zapadlostjo.
 12. Osrednja tožničina revizijska graja se nanaša na ugotovitev sodišča druge stopnje, da je tožnica dela na objektu opravljala že pred svojo nominacijo (torej pred 3. 9. 2009), in sicer kot podizvajalka drugega podizvajalca (D., d. o. o.), ter s posledičnim sklepom, da toženkina plačila A.-ju oziroma faktor družbama, izvršena do 3. 12. 2009, torej niso bila avansna (izvršena, še preden so bila dela sploh naročena in izvedena). Toženka v odgovoru na revizijo opozarja, da tožnica s tem poskuša izpodbiti ugotovljeno dejansko stanje, kar ni dovoljen revizijski razlog.
 13. Revizijsko sodišče ugotavlja, da je sklep sodišča druge stopnje preuranjen. Drži sicer, da tožničino nasprotovanje ugotovitvi o opravljanju del na objektu pred 3. 9. 2009 pomeni nedovoljeno izpodbijanje dejanskega stanja (tretji odstavek 370. člena ZPP). Tožnica ob tem tudi spregleduje, da se je pritožbeno sodišče oprlo na njeno lastno trditveno podlago: sama je trdila,4 da je za izvedbo del že 30. 3. 2009 sklenila pogodbo s D., d. o. o., ter da je nato najavila ustavitev del, ker slednji ni izpolnjeval svojih pogodbenih obveznosti, in se izpogajala za nominacijo kot podizvajalka A.-ja, kar bi ji zagotovilo neposredna plačila v skladu s pravili javnega naročanja. Iz te trditve torej izhaja, da je tožnica dela na objektu dejansko že opravljala (sicer ne bi mogla najaviti njihove ustavitve). Vendar pa je tožnica v postopku res hkrati trdila tudi, da vtožuje le plačilo za delo, opravljeno po 3. 9. 2009, in predlagala tudi izvedbo dokazov za ugotovitev časa izvajanja del.5 Sodišče druge stopnje je te trditve spregledalo. Nobeno od sodišč nižjih stopenj se ni ukvarjalo s tem, kdaj konkretno so se dela sploh izvajala. Revizija utemeljeno opozarja tudi na zapis sodišča prve stopnje, da „[t]oženkino ravnanje ni bilo protipravno, čeprav je šlo za vnaprejšnje plačilo, ko tožničino delo še ni bilo opravljeno in prevzeto.“6 Sodišče prve stopnje je torej (vsaj deloma) štelo, da je toženka plačila izvrševala avansno. Tako je nelogičen s tem povezan zapis pritožbenega sodišča, da „nima pomislekov o pravilnosti dokazne ocene in ugotovitve, da so bila v potrjenih in plačanih začasnih situacijah glavnega izvajalca zajeta in v pogodbeno dogovorjenem roku (ne pa avansno [...]) plačana ista dela, ki jih je opravila tožeča stranka.“7 Ugotoviti je torej treba, da je dejansko stanje glede dinamike izvajanja del klimatizacije in prezračevanja na objektu ostalo neraziskano. Četudi je tožnica dela izvajala že pred svojo nominacijo, je treba upoštevati njene trditve, da zahteva plačilo le za tisto, kar je bilo izvedeno po nominaciji.
 14. Iz do sedaj ugotovljenega dejanskega stanja je razvidno, da celoten znesek v višini 407.030,12 EUR, za katerega sodišči nižjih stopenj skleneta, da je bil na račun izvedenih del utemeljeno plačan A. in faktor družbama, pomeni plačilo A.-jevih začasnih situacij št. VII. do X. Vse te situacije so bile izdane še pred tožničino nominacijo, dve od njih pa pred njo celo že poplačani. Tako so lahko – po logiki stvari (in če drži stališče sodišča druge stopnje, da ni šlo za avansna plačila) – zajemale le dela, ki so bila izvedena še pred nominacijo. Drugače povedano: vsa A.-ju (po presoji sodišč) utemeljeno plačana dela so bila izvedena še pred nominacijo, prav tako dela, zaračunana v XI. situaciji (ki je bila izdana pred nominacijo, v plačilo pa je zapadla 7. 12. 2009). Tako ostanejo le še dodatna dela, ki so bila naročena po nominaciji, to je konec novembra 2009, in za katera je bil aneks v vrednosti 84.119,66 EUR sklenjen šele 25. 2. 2010, XIII. začasna situacija, v kateri so bila obračunana, pa izdana šele 28. 2. 2010. A preprost izračun pokaže, da znesek 407.030,12 EUR presega pogodbeno in zaračunano vrednost osnovnih del klimatizacije in prezračevanja (po pogodbi 376.818,45 EUR). Utemeljeno je torej revizijsko opozorilo, da plačilo A.-jevih začasnih situacij št. VII. do X. očitno ne zajema samo do takrat že izvedenih del.
 15. Omenjene pomanjkljivo raziskane dejanske okoliščine bi bile lahko podlaga za nepogodbeno odškodninsko odgovornost toženke v razmerju do tožnice. Revizijsko sodišče se ne strinja s stališčem pritožbenega sodišča (iz 21. točke obrazložitve drugostopenjske sodbe), da izčrpanje vsote, iz katere naročnik dolguje glavnemu izvajalcu, nujno vodi v zavrnitev tožbenega zahtevka tako na podlagi 631. člena OZ kot tudi na odškodninski podlagi. Zakaj naj bi s tem odpadla tudi morebitna odškodninska odgovornost naročnika, sodišče niti ne pojasni. Pojasnjuje namreč zgolj namen določbe 631. člena OZ, ki je v varstvu podizvajalca, a ne na račun oškodovanja naročnika, tako da bi bil ta zavezan k dvojnemu plačilu. Spregleduje pa, da je Vrhovno sodišče že zavzelo stališče, da neutemeljenost neposrednega zahtevka po 631. členu OZ ne pomeni sama po sebi tudi neutemeljenosti zahtevkov po morebitnih drugih pravnih podlagah.8
 16. Še več, v zadevi Vrhovnega sodišča III Ips 53/2015 z dne 31. 8. 2016 (podobno tudi v zadevi III Ips 41/2013 z dne 7. 10. 2014), na katero se sklicuje tudi revizija, je bilo izrecno zavzeto stališče, da je »izvrševanje obveznosti naročnika iz izvajalske pogodbe (četudi je skladno z določili te pogodbe) na način, na katerega bi bilo podizvajalcu onemogočeno uveljavljati plačilo za ta opravljena dela, [...] glede na konkretne okoliščine mogoče opredeliti kot protipravno ravnanje, ki ima za posledico nepogodbeno odškodninsko odgovornost naročnika do podizvajalca. Takšen dejanski stan je bil podan, ko je tožena stranka obveznosti do izvajalca izpolnila predčasno ob vedenju za slabo finančno stanje izvajalca ter da bo izvajalec prejeta sredstva namenil za poravnavo drugih obveznosti in ne za plačilo podizvajalcev« ter da »neobstoj predpostavk za uveljavljanje neposrednega zahtevka podizvajalca do naročnika ne izključuje protipravnosti ravnanja kot podlage odškodninske odgovornosti naročnika, v kolikor je naročnik z izpolnitvijo svoje obveznosti izvajalcu in prevzemniku terjatve onemogočil, da bi podizvajalec lahko uveljavljal svoje upravičenje iz 5. člena Uredbe«.
 17. Pritožbeno sodišče skopo navede, da navedeni zadevi z obravnavano zadevo zaradi drugačnega dejanskega stanja nista primerljivi. Tak sklep je preuranjen. Šele po razjasnitvi dejanskega stanja v zadevi bo jasno, ali ni morda toženka (vsaj deloma) izvrševala plačila za še neopravljena dela in s tem tožnici onemogočila uveljavitev neposrednega zahtevka za plačilo. Ob tem ni mogoče mimo dejanske ugotovitve sodišč nižjih stopenj, da se je toženka zavedala slabega finančnega stanja A.-ja. Že vednost o takem dejstvu naročniku nalaga večjo pazljivost pri poravnavanju obveznosti glavnemu izvajalcu. Ugotovljeno je bilo tudi, da se je velik del obveznosti na podlagi cesijskih pogodb poravnaval dvema faktor družbama, kar je močan indic, da teh sredstev podizvajalci ne bodo prejeli.9 Brez teže niso niti revizijske navedbe, da toženka tožnice ob njeni nominaciji ni niti obvestila, da je del obveznosti A.-ju na račun del klimatizacije in prezračevanja poravnala že pred nominacijo. Iz ugotovljenega dejanskega stanja izhaja, da je bilo že pred nominacijo plačanih 188.818,67 EUR, kar predstavlja polovico skupne vrednosti osnovnih del klimatizacije in prezračevanja. Če bi se izkazalo, da so bila s tem deloma plačana še neopravljena dela, bi to gotovo lahko pomenilo ogrožanje pravic tožnice kot podizvajalke. Revizija ima prav tudi v delu, kjer opozarja, da za odškodninsko odgovornost v takem primeru ni potrebna ugotovitev, da bi šlo za načrtno izigravanje toženke. Zadostuje, da se je toženka zavedala resne možnosti, da podizvajalci s strani glavnega izvajalca ne bodo poplačani in da jim s svojim ravnanjem onemogoča tudi postavitev neposrednega zahtevka za plačilo.
 18. Revizija nasprotuje tudi stališču sodišč nižjih stopenj glede odškodninske odgovornosti toženke zaradi neunovčenja oziroma nepodaljšanja A.-jeve bančne garancije. Sodišče prve stopnje je v tem videlo protipravno ravnanje toženke, škodo pa opredelilo v višini zneska, ki ga je toženka še dolgovala po 3. 12. 2009 (ta dan je sodišče prve stopnje štelo za dan postavitve tožničinega neposrednega zahtevka za plačilo). Pritožbeni očitek, da škode ni dopustno omejevati na znesek, ki ga je toženka še dolgovala po izplačilih A.-ju in faktor družbama, saj gre za samostojno pravno podlago, je pritožbeno sodišče zavrnilo, češ da je bančna garancija veljala le do 31. 12. 2009 in do tega datuma so bila dela (z izjemo dodatnih del) že plačana, medtem ko so bila dodatna dela obračunana šele v A.-jevi XIII. začasni situaciji, ki takrat sploh še ni bila izstavljena.
 19. Revizijsko sodišče soglaša z revizijo, da gre pri uveljavljanju odškodninske odgovornosti toženke zaradi neunovčenja oziroma nepodaljšanja bančne garancije za samostojno pravno podlago. Kot je že bilo pojasnjeno, neutemeljenost neposrednega zahtevka po 631. členu OZ ne pomeni sama po sebi tudi neutemeljenosti zahtevkov po morebitnih drugih pravnih podlagah. V postopku je bilo ugotovljeno, da je A.-jeva bančna garancija krila tudi potrjene, a neporavnane obveznosti glavnega izvajalca do podizvajalcev.10 Smisel take garancije je bil torej tudi v tem, da bi se z njenim unovčenjem lahko poplačalo podizvajalce, ki niso prejeli plačila od glavnega izvajalca, in to neodvisno od tega, ali je naročnik svoje obveznosti do glavnega izvajalca poravnal ali ne. Še toliko bolj je taka garancija namenjena njihovemu poplačilu v primeru, ko je naročnik svoje obveznosti do glavnega izvajalca izpolnil (in zato podizvajalci nimajo več neposrednega zahtevka po 631. členu OZ), glavni izvajalec pa podizvajalcev ni poplačal. Poplačilo podizvajalcev iz unovčene garancije tudi v ničemer ne bremeni naročnika, saj ne gre za njegova sredstva in s tem za morebitno dvojno plačilo.
 20. Toženka je bila že s tožničinim dopisom z dne 3. 12. 2009 obveščena, da A. svojih finančnih obveznosti ne poravnava, in pozvana, naj tožnici zagotovi način in termin plačila izvedenih del. Čeprav ta dopis (kot bo obrazloženo v nadaljevanju) še ne predstavlja neposrednega zahtevka za plačilo, pa je pomemben zato, ker je bila toženka z njim nedvoumno seznanjena, da tožnica kot podizvajalka še ni bila (v celoti) poplačana. Vendar ne le, da je toženka nadaljnja plačila po 3. 12. 2009 še vedno izvajala faktor družbi, temveč tudi ni unovčila takrat še veljavne bančne garancije ali vsaj zahtevala njenega podaljšanja po 31. 12. 2009. Unovčena bančna garancija v višini 1.501.353,72 EUR pa bi načeloma lahko zadoščala za poplačilo celotne vtoževane terjatve.11 Vendar pa se zaradi delno napačnih materialnopravnih izhodišč sodišči nižjih stopenj s to pravno podlago po presoji revizijskega sodišča še nista zadosti ukvarjali, zato bo v ponovljenem sojenju eventualno tudi v tem delu treba opraviti ponovno presojo.
 21. Revizija omenja še s strani toženke zadržana sredstva za odpravo morebitnih napak v višini 10 % skupne pogodbene vrednosti oziroma v znesku 886.929,35 EUR, ki naj bi zapadla v plačilo decembra 2009 in od katerih naj bi (lahko) vsaj del pripadal tožnici. Sodišče druge stopnje se (ob stališču, da je toženka dela klimatizacije v pretežnem delu utemeljeno že pred tem plačala A.-ju, preostanek pa je tožnici prisodilo na drugi podlagi) s to pritožbeno navedbo ni posebej ukvarjalo. Upoštevati jo bo treba v ponovljenem sojenju. Utemeljeno je namreč sklepanje, da je bil v zadržanem znesku vključen tudi del sredstev, namenjenih za odpravo morebitnih napak tožničinih del. Tudi na tej podlagi bi bil tožničin zahtevek lahko delno utemeljen (če se ne izključuje s kakšno drugo pravno podlago), seveda ob upoštevanju pogoja koneksnosti terjatev. Revizijsko sodišče ob tem opozarja na svojo odločitev v zadevi II Ips 201/2018 z dne 31. 1. 201912 in na tam zavzeta stališča v zvezi z avtentično razlago 631. člena OZ, ki jo je sprejel Državni zbor RS,13 ter v zvezi z razlago pogoja koneksnosti terjatev.
 22. Neutemeljena pa je revizijska graja o nezadostni obrazloženosti stališča sodišča druge stopnje, da dopis z dne 3. 12. 2009 ne pomeni neposrednega zahtevka podizvajalca, temveč pomeni to šele dopis z dne 29. 1. 2010. Pojasnilo sodišča druge stopnje iz 18. in 19. točke obrazložitve njegove sodbe (to je, da se pravno razmerje med podizvajalcem in naročnikom vzpostavi šele z določnim, konkretiziranim in zadostno (s potrjenimi situacijami in računi) dokumentiranim zahtevkom za neposredno plačilo) je jasno in dovolj izčrpno ter podprto tudi s sklicevanjem na sodno prakso Vrhovnega sodišča v zadevah III Ips 97/2016 z dne 18. 4. 2017 in III Ips 1/2016 z dne 24. 3. 2017, kjer je slednje poudarilo pomen konkretiziranega zahtevka ter zavzelo stališče, da kakršna koli korespondenca med podizvajalcem in naročnikom še ne pomeni zahtevka za neposredno plačilo. Pomanjkljivo obrazloženost je tako prej mogoče očitati stališču pritožbenega sodišča iz sklepa VSL II Cp 557/2016 z dne 29. 6. 2016,14 na katerega se je sicer sklicevalo sodišče prve stopnje in kjer je glede dopisa z dne 3. 12. 2010 pavšalno zapisano, da »ta dopis ne more imeti nobenega drugega pomena oziroma drugače ne bi imel nobenega smisla.«
 23. Revidentka trdi, da po sodni praksi neposredni zahtevek podizvajalca pomeni tudi predložitev asignacije ali podizvajalčevega računa. Iz odločb, na katere se sklicuje, izhajata stališči, da asignacija lahko pravnotehnično olajša izpolnitev razmerja, nastalega na podlagi 631. člena OZ,15 ter da „predložitev v podpis pogodbe o asignaciji, s katero je tožeča stranka pozivala toženo stranko, da izvede plačilo namesto svojemu dolžniku (podjemniku) neposredno njej (kot asignatarju), mogoče šteti za poziv, ki ga v smislu 631. člena OZ da podizvajalec naročniku, saj so učinki asignacijske pogodbe vsebinsko povsem primerljivi s pravno situacijo iz 631. člena OZ.“16 S takim stališčem revizijsko sodišče soglaša. Vendar pa se revidentka moti, ko meni, da predložitev asignacije, ki se glasi na določen znesek, pomeni tudi neposredni zahtevek za plačilo morebitnega preostanka dolga, ki v asignaciji ni zajet. V obravnavani zadevi je bilo ugotovljeno, da je toženka po dveh predloženih in podpisanih asignacijah (z dne 6. 11. 2009 za znesek 100.000,00 EUR in z dne 16. 12. 2009 za znesek 36.102,10 EUR) tožnici plačala skupaj 136.102,10 EUR. Res sta bili ti dve asignaciji predloženi pred 29. 1. 2010, ki ga je sodišče druge stopnje štelo za prvi upoštevni neposredni zahtevek za plačilo, vendar sta se nanašali na točno določen znesek (šlo je za delno poravnavo dveh tožničnih računov, izstavljenih A.-ju) in tega je toženka tožnici v celoti tudi poravnala. Ne moreta pa pomeniti tudi neposrednega zahtevka za plačilo vsega, kar je A. po izstavljenih računih (poleg tega, kar je bilo zajeto v omenjenih asignacijah) še dolgoval tožnici. Kolikor revidentka navaja, da je tudi predložitev računa naročniku treba šteti za neposredno zahtevo podizvajalca za plačilo ter da je tožnica dva računa, ki sta ostala neplačana, izstavila že oktobra in novembra 2009, revizijsko sodišče ugotavlja, da iz dejanskih ugotovitev ne izhaja, da bi bila ta računa, ki sta bila sicer izstavljena A.-ju, pred 29. 1. 2010 predložena tudi toženki. Ugotovljeno je bilo zgolj, da je bila toženka z dopisom z dne 3. 12. 2009 obveščena, da A. ne poravnava nadaljnjih obveznosti.
 24. Res je šele sodišče druge stopnje ocenjevalo, ali zapisnik sestanka z dne 11. 3. 2010 (datiran s 15. 3. 2010) lahko pomeni toženkin pristop k dolgu (kar je bila ena od več uveljavljanih pravnih podlag). Sodišče prve stopnje je namreč pomotoma ocenjevalo dopis toženke z dne 15. 3. 2010, ki ga je toženka na podlagi sestanka z dne 11. 3. 2010 poslala podizvajalcem. Vendar tožnici zato ni bila kršena pravica do izjave in do dvostopenjskega sojenja. O tej pravni podlagi in o zapisniku, na katerega se je sklicevala, se je tožnica obširno izrekla tako v postopku pred sodiščem prve stopnje kot tudi v pritožbi. Pravica do dvostopenjskega sojenja pa ne pomeni, da mora biti prav vsaka strankina trditev ali dokaz obravnavana na dveh stopnjah, temveč da je zadeva kot celota obravnavana na dveh instancah in da o njej dokončno odloči hierarhično višje sodišče.17 Nenazadnje daje 358. člen ZPP pritožbenemu sodišču pooblastilo, da v primeru, ko sodišče prve stopnje ni presodilo listin, stranke pa so imele možnost obravnavanja teh dokazov v postopku pred sodiščem prve stopnje, prvostopenjske sodbe ne razveljavi in zadeve ne vrne v novo sojenje. Očitka, da toženka ni substancirano nasprotovala trditvam glede sklenitve pogodbe o pristopu k dolgu, tožnica v pritožbi ni uveljavljala, prav tako tak očitek ne izhaja iz nobenega dela njene 7. pripravljalne vloge, na katero se sklicuje v reviziji. Sicer pa je stališče pritožbenega sodišča, da zapisnik sestanka ne predstavlja pogodbe o pristopu k dolgu, tudi po oceni revizijskega sodišča materialnopravno pravilno. Gre „zgolj“ za zapisniški povzetek pogajanj na sestanku med več podizvajalci in investitorjem. Da bi določena izjava lahko predstavljala samostojno podlago za nastanek obveznosti, pa mora biti obveznost pristopnika do konkretnega upnika v njej jasno in določno opredeljena - pristop k dolgu mora zato vsebovati izrecno, jasno in nedvoumno izjavo pristopnika, da se pogodbeno zavezuje,18 kaj takega pa iz omenjenega zapisnika ne izhaja.
 25. Revizija nasprotuje še odločitvi sodišč nižje stopnje o prisojenih obrestih. Sodišče prve stopnje je tožnici od prisojene glavnice (v višini 26.120,68 EUR) prisodilo še zakonske zamudne obresti od 1. 12. 2010 (to je od vložitve tožbe) dalje. Pritožbeni očitek o zmotnem izračunu obresti, češ da so bile s podizvajalsko pogodbo, sklenjeno med tožnico in A.-jem, dogovorjene še pogodbene zamudne obresti po 5 % obrestni meri, ki naj bi ji pripadale za čas od zamude do vložitve tožbe, je pritožbeno sodišče zavrnilo, saj toženke tuja pogodba ne zavezuje. Revidentka priznava, da ji ne pripadajo zamudne obresti po pogodbeni obrestni meri, saj je bilo zahtevku ugodeno na odškodninski podlagi. Vendar meni, da ji zato procesne obresti za čas od zamude do vložitve tožbe (v tožbi je za ta čas pogodbene zamudne obresti vključila na način, da je vtoževala kapitalizirani znesek glavnice) pripadajo po zakonski obrestni meri. Ker pa je ta višja od vtoževane 5 % pogodbene obrestne mere, bi (zaradi odločitve v okviru postavljenega zahtevka) sodišči morali tožnici vseeno prisoditi obresti vsaj po zahtevani 5 % obrestni meri. Revizijsko sodišče tem navedbam pritrjuje. Odločitev sodišč nižjih stopenj je v obrestnem delu zato zmotna.
 Dopuščena revizijska vprašanja
 26. Revizija, ki jo vlaga toženka, je bila dopuščena glede vprašanj:
 - ali sta sodišči nižjih stopenj pravilno uporabili določbo 631. člena OZ pri presoji izpolnjenosti pogojev za neposredni zahtevek tožnice;
 - ali sta pravilno upoštevali dejstvo, da je bila terjatev (poplačilna vsota) podjemnika do revidentke kot naročnice že pred postavitvijo neposrednega zahtevka neposredno odstopljena, in
 - ali je pritožbeno sodišče bistveno prekršilo določbe pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP.
 27. Toženka v reviziji nasprotuje stališču sodišč nižjih stopenj, da za nastanek pravice podizvajalca do neposrednega plačila zadostuje, da so se pogoji po 631. členu OZ stekli, ko je zapadla v plačilo terjatev glavnega izvajalca, in ne že ob podaji podizvajalčevega zahtevka za neposredno plačilo. Meni, da pravica do neposrednega plačila nastane le, če so pogoji kumulativno izpolnjeni že ob podaji zahtevka. Od naročnika ni mogoče zahtevati, da beleži prejete zahtevke in jih izplačuje, ko in če enkrat v prihodnosti terjatve res zapadejo, ob tem pa ob prejemu situacij s strani svojega sopogodbenika (glavnega izvajalca) preverja, ali so morda v njej zavedena tudi kakšna dela podizvajalcev. Sklicuje se na odločbe Vrhovnega sodišča v zadevah II Ips 341/2015, II Ips 283/2014 in III Ips 1/2016. Avtentična razlaga 631. člena OZ, ki jo je sprejel Državni zbor, na presojo ne vpliva, v nobenem primeru pa za sodišče ni zavezujoča. Sodišči nižjih stopenj sta ugotovili, da je bila terjatev A.-ja iz XIII. začasne situacije (v kateri je bila zajeta tudi terjatev tožnice za dodatna dela) v 90 % odstopljena cesionarki 21. 1. 2010, toženka je bila o tem obveščena naslednjega dne, tožnica pa je zahtevek za neposredno plačilo za dodatna dela postavila šele 10. 4. 2010. Toženka torej v trenutku prejema zahtevka ni bila več razpolagalno sposobna glede te terjatve, zato učinki zakonite cesije v smislu 631. člena OZ niso mogli nastati. Morebitni neposredni zahtevek podizvajalca do naročnika je že prej prenehal. Glede presoje zakonitosti tistega plačila, ki ga je toženka izvršila cesionarki dne 7. 12. 2009, pa toženka zatrjuje nasprotje v odločilnih razlogih sodbe. Sodišče druge stopnje je namreč pritrdilo presoji sodišča prve stopnje, da je bilo tako plačilo nezakonito, čeprav je hkrati ugotovilo drugačno dejansko stanje kot sodišče prve stopnje – namreč da upoštevni datum postavitve tožničinega zahtevka za neposredno plačilo ni 3. 12. 2009, temveč 29. 1. 2010, pri čemer gre pri trenutku seznanjenosti s podizvajalčevim zahtevkom za odločilno dejstvo, na katerega je sodišče prve stopnje vezalo presojo zakonitosti plačila.
 28. Tožnica v odgovoru na toženkino revizijo opozarja na že sprejeta stališča Vrhovnega sodišča v zadevah III Ips 1/2017 in II Ips 198/2014, da mora biti terjatev glavnega izvajalca do naročnika zapadla najkasneje do konca glavne obravnave. V zvezi z odstopom terjatev se zavzema za varstvo položaja podizvajalcev in za (najmanj) odškodninsko odgovornost toženke.
 29. Po določbi drugega odstavka 371. člena ZPP revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena. Toženkino revizijo bo zato presojalo samo glede vprašanj, navedenih v 26. točki te obrazložitve.
 30. Identični vprašanji, kot sta v tej zadevi prvo in drugo dopuščeno revizijsko vprašanje, je revizijsko sodišče dopustilo tudi s sklepom II DoR 112/2017 z dne 29. 11. 2017 in na njiju že odgovorilo v sodbi II Ips 57/2018 z dne 14. 6. 2018. V navedeni zadevi je bila prav tako v zvezi z izgradnjo Hotela Arija na Debelem Rtiču tožena ista stranka kot v tu obravnavani zadevi (kot naročnica del), tožeča stranka pa je bil drug podizvajalec, ki je uveljavljal plačilo za svoja dela na podlagi neposrednega zahtevka podizvajalca do naročnika. Naročnica je terjatev (enako kot v tu obravnavani zadevi) deloma plačala izvajalčevemu cesionarju, to pa je storila po prejemu neposrednega zahtevka podizvajalca, a pred zapadlostjo izvajalčeve terjatve. Ker gre za položaja, ki sta si podobna v dejanskem smislu in v pravnem smislu enaka, revizijsko sodišče v nadaljevanju na kratko povzema svoja stališča iz zgoraj navedene odločbe.19
 31. Razlaga 631. člena OZ, ki bi podizvajalcu z že zapadlo terjatvijo do izvajalca onemogočala uveljavitev neposrednega zahtevka do naročnika, vse dokler ne bi zapadla tudi izvajalčeva terjatev do naročnika, je prestroga do podizvajalca in zato neskladna z namenom varovati njegov položaj in njegove dospele terjatve za opravljeno delo, katerega končni dolžnik je naročnik. Ker podizvajalec ni stranka pogodbenega razmerja med naročnikom in izvajalcem, mu praviloma datum zapadlosti izvajalčeve terjatve niti ni znan. Zato bi ob predpostavki, da bo naročnik izvajalca poplačal točno na datum zapadlosti terjatve, lahko prišlo do položaja, ko podizvajalec s postavitvijo neposrednega zahtevka praktično ne bi mogel uspeti (razen kadar bi tudi naročnik zamujal s plačili izvajalcu). Stališče, da podizvajalčev zahtevek za neposredno plačilo, ki je postavljen pred zapadlostjo izvajalčeve terjatve, nima nobenih učinkov, tako ni pravno sprejemljivo. Čim ga podizvajalec naslovi na naročnika, slednji ne more več veljavno plačevati začasnih situacij glavnemu izvajalcu oziroma taka plačila ne morejo poslabšati položaja podizvajalca, kar pomeni, da ne morejo povzročiti, da naročnik ne bi bil več zavezan za plačilo podizvajalcu. Res pa je, da podizvajalec od naročnika ne more zahtevati, da plačilo izvede takoj po tem, ko je bil zahtevek podan. Naročnik ga ima pravico zadrževati, vse dokler ne zapade izvajalčeva terjatev do njega. Postavitev neposrednega zahtevka namreč njegovega položaja ne sme poslabšati. Njegova obveznost izvršiti plačilo zato ostaja pogojena z obstojem vseh pogojev iz 631. člena OZ. S tem je uravnoteženo varstvo obeh – podizvajalca, ki ima pravno učinkovito neposredno terjatev do naročnika, in naročnika, ki čigar položaj se zaradi zakonite cesije ne more poslabšati.
 32. Glede morebitnega učinka predhodnega odstopa izvajalčeve terjatve na kasneje postavljeni neposredni zahtevek podizvajalca pa je Vrhovno sodišče v zadevi II Ips 57/2018 zavzelo stališče, da je bilo v okoliščinah obravnavanega primera očitno, da je bil namen plačil cesionarju namesto podizvajalcu izigravanje slednjega. Naročnica je bila obveščena o obeh cesijah – prvi pogodbeni in drugi zakoniti (neposredni zahtevek podizvajalca ima namreč pravno naravo zakonite cesije) – pri čemer je dala prednost pogodbeni cesiji in poplačala cesionarja, čeprav se je zavedala, da je glavni izvajalec v finančnih težavah in da podizvajalca ne bo poplačal. V položaju, ko si nasproti stojita (pošten) podizvajalec, ki je svojo obveznost izpolnil, in naročnik, ki kljub prejemu neposrednega zahtevka in zavedanju, da podizvajalec plačila ne bo dobil, če to ne bo izvedeno direktno njemu, plačilo izvede v korist tretje osebe, je treba slediti namenu zakonite cesije, ki jo ureja 631. člena OZ, in varovati podizvajalca. Nesprejemljivo bi namreč bilo v takih okoliščinah ščititi naročnika, ki se je ob prejemu obvestila o cesiji zavedal, da je bila njena sklenitev namenjena prav preprečitvi poplačila podizvajalca, pa je plačilo kljub temu izvedel cesionarju. Tako ravnanje že samo po sebi pomeni zaobid 631. člena OZ in zato protipravno ravnanje, ki ima za posledico odškodninsko odgovornost.
 33. V obravnavani zadevi je bilo toženki pravnomočno naloženo plačilo 26.120,38 EUR. Gre za znesek, ki ga je bila toženka po prejemu tožničinega neposrednega zahtevka dolžna plačati tožnici, a je še vedno izvrševala plačila A.-ju oziroma C., d. o. o. Sodišče prve stopnje je za presečni datum (prejem prvega neposrednega zahtevka) štelo 3. 12. 2009, sodišče druge stopnje pa kasnejši datum – 29. 1. 2010. Neposredni zahtevek za plačilo za dodatna dela je tožnica postavila 10. 4. 2010. Po 3. 12. 2009 je zapadla v plačilo A.-jeva XI. začasna situacija (izdana dne 31. 8. 2009), in sicer 7. 12. 2009. A.-jeva zadnja, XIII. začasna situacija (izdana dne 28. 2. 2010), ki je zajemala tudi dodatna dela, pa je zapadla v plačilo 22. 6. 2010. Tri plačila C., d. o. o., so bila izvedena po 3. 12. 2009, in sicer eno dne 7. 12. 2009 v znesku 180.000,00 EUR (po Pogodbi o odstopu terjatve št. 3445 z dne 14. 10. 2009, glede katere pa toženka ni navedla, kdaj je bila o njej obveščena) ter eno dne 18. 5. 2010 v znesku 179.224,24 EUR in eno dne 22. 6. 2010 v znesku 129.775,76 EUR (obe po Pogodbi o odstopu terjatve št. 155 z dne 21. 1. 2010, o kateri je bila toženka obveščena 22. 1. 2010).
 34. Upoštevaje stališča, zavzeta v sodbi II Ips 57/2018, je tudi v tej zadevi pravilen sklep sodišč nižjih stopenj, da na učinkovitost neposrednega zahtevka tožnice kot podizvajalke ni moglo vplivati dejstvo, da je bil neposredni zahtevek podan pred zapadlostjo (vseh) terjatev glavnega izvajalca do toženke kot naročnice.
 35. Prav tako je tudi v obravnavani zadevi toženka v trenutku plačil družbi cesionarki razpolagala tako z obvestilom o pogodbeni cesiji (ki ga je prejela 22. 1. 2010) kot tudi z obvestilom o zakoniti cesiji (neposrednih zahtevkih podizvajalke, ki ju je prejela 29. 1. 2010 in 10. 4. 2010) in da je bila hkrati seznanjena s slabim finančnim stanjem A.-ja ter s tem, da ta ne plačuje podizvajalcev.20 V takem primeru pa pogodbeni odstop terjatev glavnega izvajalca faktor družbi ne more imeti prednosti pred zakonito cesijo po 631. členu OZ, četudi je bila toženka o pogodbeni cesiji obveščena pred prejemom zahtevka po 631. členu OZ. Plačilo pogodbenemu cesionarju bi namreč pomenilo protipravno ravnanje naročnika in izigravanje zakonite cesije po 631. členu OZ. Zato ima za posledico odškodninsko odgovornost naročnika.
 36. Upoštevaje, da je sodišče druge stopnje za dan prejema neposrednega zahtevka podizvajalke štelo 29. 1. 2010 in ne 3. 12. 2009, je treba presoditi še zakonitosti plačila, ki ga je toženka izvršila cesionarki dne 7. 12. 2009. Revizija ima prav, ko v tem delu zatrjuje nasprotje v razlogih drugostopenjske sodbe. V trenutku plačila zneska 180.000,00 EUR družbi C., d. o. o., dne 7. 12. 2009 namreč toženka sploh še ni razpolagala z obvestilom o zakoniti cesiji. Sodišče druge stopnje zmotno navaja, da bi toženka morala izkazati, kdaj je bila obveščena o cesiji po Pogodbi o odstopu terjatve št. 3445 z dne 14. 10. 2009. Četudi tega ni izrecno navedla, je jasno, da je bila o njej zagotovo obveščena do 7. 12. 2009, ko je cesionarki izvedla plačilo. Vendar pa to ne vpliva na pravilnost odločitve sodišč nižjih stopenj o tem, da tožnici pripada najmanj že pravnomočno prisojenih 26.120,38 EUR. Ta znesek bi bil namreč lahko poplačan tudi iz vsote, ki jo je toženka protipravno izplačala faktor družbi po Pogodbi o odstopu terjatve št. 155 z dne 21. 1. 2010 (gre za plačili dne 18. 5. 2010 v znesku 179.224,24 EUR in dne 22. 6. 2010 v znesku 129.775,76 EUR). Zato tudi ne gre za nasprotje v odločilnih razlogih drugostopenjske sodbe in ni podana zatrjevana absolutna bistvena kršitev določb postopka.
 37. Iz gornje obrazložitve izhaja, da je revizija tožnice utemeljena. Vrhovno sodišče ji je zato ugodilo in sodbi sodišč nižjih stopenj razveljavilo v delu, kjer je bila zavrnjena pritožba tožnice (drugostopenjska sodba), oziroma v delu, kjer je bil zavrnjen presežek nad prisojenim zneskom (prvostopenjska sodba), ter v stroškovnem delu in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (I. točka izreka).
 38. Ni pa utemeljena revizija toženke. Vrhovno sodišče jo je zato na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo (II. točka izreka).
 39. Odločitev o revizijskih stroških temelji na določbi tretjega odstavka 165. člena ZPP (III. točka izreka).
 1 Glasila se je na znesek 0,00 EUR in ni zajemala del klimatizacije in prezračevanja.
 2 V enem od dokumentov se navaja še datum 18. 5. 2010.
 3 Zakon o javnem naročanju (v nadaljevanju ZJN-2) in Uredba o neposrednih plačilih podizvajalcu pri nastopanju ponudnika s podizvajalcem pri javnem naročilu (v nadaljevanju Uredba); gradbena pogodba med toženko in A. v smislu pogodbe v korist tretjega (zaradi v pogodbi vsebovanega obstoja pooblastila za izvajanje neposrednih plačil podizvajalcem); neposredni zahtevek podizvajalca do naročnika (631. člen OZ); zatrjevani toženkin pristop k dolgu; odškodninska odgovornost toženke.
 4 V tretji pripravljalni vlogi, v spisu na list. št. 90.
 5 V četrti pripravljalni vlogi, v spisu na list. št. 118, 120-121.
 6 Glej 73. točko obrazložitve prvostopenjske sodbe.
 7 Glej 16. in 25. točko obrazložitve drugostopenjske sodbe. Drži sicer, kot navaja sodišče druge stopnje, da je toženka plačila izvršila v 90-dnevnem pogodbenem roku po izstavitvi začasne situacije (da torej v tem smislu ne gre za avansna plačila). Vendar pa tožnica govori o avansnih plačilih v drugem smislu, namreč da gre za plačila, izvršena pred samo izvedbo zaračunanih del.
 8 Glej, npr., sodbo III Ips 9/2015 z dne 20. 5. 2016, 15. točka obrazložitve.
 9 Podobno je bilo v zadevi III Ips 53/2015 ugotovljeno, da bodo sredstva porabljena za odplačilo kredita glavnega izvajalca in tako ne bodo dosegla podizvajalcev.
 10 S trditvami iz odgovora na revizijo, da kritje iz bančne garancije v obravnavani zadevi temu ni bilo namenjeno, toženka izpodbija ugotovljeno dejansko stanje. Tudi ni bistveno, da je Pravilnik o vrstah finančnih zavarovanj, s katerimi ponudnik zavaruje izpolnitev svoje obveznosti v postopku oddaje javnega naročila (Ur. l. RS, št. 25/2004), prenehal veljati že 6. 1. 2007. Toženka pri tem namreč spregleduje, da se je Pravilnik še naprej uporabljal do izdaje novih predpisov na podlagi ZJN-2, tak nov predpis pa je bila šele leta 2014 sprejeta Uredba o finančnih zavarovanjih pri javnem naročanju (Ur. l. RS, št. 48/2014). Navodilo o vrstah finančnih zavarovanj, s katerimi ponudnik zavaruje izpolnitev svoje obveznosti v postopku oddaje javnega naročila (Ur. l. RS, št. 43/2000), sprejeto na podlagi ZJN, ki ima v relevantnem delu enako vsebino kot Pravilnik, pa je še vedno v veljavi. Obravnavana zadeva se zato v tem pogledu ne razlikuje od zadeve III Ips 9/2015, kjer je Vrhovno sodišče posebej poudarilo, da je bila bančna garancija izdana na podlagi pogodbene zaveze glavnega izvajalca kot posledice dolžnosti, vzpostavljene z omenjenim Navodilom o vrstah finančnih zavarovanj.
 11 Ob predpostavki, da bi bila tožnica edina še nepoplačana podizvajalka, vendar je bilo takih podizvajalcev več.
 12 Z navedenim sklepom je Vrhovno sodišče odločilo o reviziji zoper sodbo VSL II Cp 1025/2017 z dne 23. 5. 2018. Gre za zadevo, kjer je istega naročnika kot v tu obravnavani zadevi tožil drug podizvajalec. Sodišče druge stopnje je pritrdilo avtentični razlagi 631. člena OZ (širšemu razumevanju pogoja koneksnosti terjatev), a je revizijsko sodišče izpodbijano sodbo razveljavilo in vrnilo sodišču druge stopnje v ponovno odločanje.
 13 Avtentična razlaga je bila objavljena 27. 3. 2018.
 14 Gre za zadevo, kjer je zoper istega naročnika kot v tu obravnavani zadevi uveljavljal neposredni zahtevek drug podizvajalec, pri čemer je dopis z dne 3. 12. 2010 vložil skupaj s tožnico v tu obravnavani zadevi.
 15 Glej sodbo in sklep VS RS III Ips 237/2008 z dne 11. 10. 2011.
 16 Glej sodbo in sklep VSK Cpg 292/2015 z dne 25. 2. 2016.
 17 O neustreznosti absolutizacije pravice do pritožbe glej tudi uvodna pojasnila A. Galiča v Zakonu o pravdnem postopku (ZPP), 6. dopolnjena izdaja (Uradni List RS, Ljubljana 2018), str. 52-53.
 18 Glej tudi sodbo VS RS III Ips 58/2015 z dne 31. 8. 2016.
 19 Podobno VS RS tudi v sklepu III Ips 88/2017 z dne 13. 6. 2018.
 20 Nenazadnje je celo sama 15. 3. 2010 tožnico obvestila, da namerava zapadle obveznosti poravnati neposredno podizvajalcem.
 P2RvYy0yMDE1MDgxMTExNDI3NDAz


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 11.3.2006
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 C 60/11
 EUROOPA KOHTU
 (kuues koda)
 12. jaanuari 2006. aasta otsus
 kohtuasjas C-118/05: Euroopa Ühenduste Komisjon versus Portugali Vabariik (1)
 (Liikmesriigi kohustuste rikkumine - Direktiiv 2000/60/EÜ - Ühenduse veepoliitika - Ettenähtud tähtaja jooksul ülevõtmata jätmine)
 (2006/C 60/22)
 Kohtumenetluse keel: portugali
 Kohtuasjas C-118/05: Euroopa Ühenduste Komisjon (esindajad: A. Caeiros ja S. Pardo Quintillán), v. Portugali Vabariik (esindaja: L. Fernandes), mille esemeks on EÜ artikli 226 alusel 10. märtsil 2005 esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, tegi Euroopa Kohus (kuues koda), koosseisus: koja esimees J. Malenovský, kohtunikud J. P. Puissochet ja A. Ó. Caoimh (ettekandja); kohtujurist P. Léger, kohtusekretär R. Grass, 12. jaanuaril 2006 otsuse, mille resolutiivosa on järgmine:
 1.
 Kuna Portugali Vabariik jättis ettenähtud tähtaja jooksul vastu võtmata Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2000. aasta direktiivi 2000/60/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik, ülevõtmiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid, siis on Portugali Vabariik rikkunud sellest direktiivist talle tulenevaid kohustusi.
 2.
 Mõista kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.
 (1) ELT C 106, 30.4.2005.


type: wikipedia

text:
Is cúige de chuid na Rúise é Cúige Orenburg. Is é Orenburg an phríomhchathair. Bunaíodh an cúige sa bhliain 1934.
 Tíreolaíocht
 Achar: 194,800 km2
 Teorainneacha:
 Teorainneacha inmheánacha: Cúige Sverdlovsk (Thuas), Cúige Tyumen (Thoir Thuas/Thoir), Cúige Chelyabinsk (Thiar Theas/Thiar)
 Teorainneacha idirnáisiúnta: An Chasacstáin (Thoir Theas/Theas)
 Crios Ama
 Tá Cúige Orenburg suite i gcrios ama Yekaterinburg (YEKT/YEKST).
 Aibhneacha
 Is í an Úrail an phríomhabhainn sa chúige.
 Na hAonaid Riaracháin
 Tá an cúige roinnte ina 35 réigiún. Féach Aonaid Riaracháin Chúige Orenburg.
 Orenburg
 Ballaonaid Chónaidhm na Rúise


text:
BOE.es - Documento BOE-A-2019-10520
 Documento BOE-A-2019-10520
 «BOE» núm. 170, de 17 de julio de 2019, páginas 77031 a 77036 (6 págs.)
 BOE-A-2019-10520
 En el recurso interpuesto por don J. I. P. H., como administrador solidario de la sociedad «Serviferia, S.A.», contra la negativa del registrador Mercantil III de Valencia, don Carlos Javier Orts Calabuig, a inscribir una escritura de elevación a público de acuerdos sociales de dicha sociedad.
 Mediante escritura autorizada el día 26 de abril de 2018 por el notario de Valencia, don Juan Bautista Bover Belenguer, con el número 1.001 de protocolo, subsanada por escritura otorgada ante el mismo notario el día 26 de diciembre de 2018, con el número 3.546 de protocolo, se elevaron a público determinados acuerdos sociales de la sociedad «Serviferia, S.A.», entre ellos aquel por el que –con la finalidad de compensar pérdidas– se reducía el capital social fijado en 132.220 euros en la cantidad de 128.133,20 euros, quedando por tanto un capital social resultante de 4.086,80 euros, por lo que –por obligación legal– dicha sociedad se transformaba en sociedad de responsabilidad limitada.
 Presentadas el día 12 de febrero de 2019 copias autorizadas de dichas escrituras en el Registro Mercantil de Valencia, fueron objeto de la siguiente nota de calificación:
 «Carlos Javier Orts Calabuig, Registrador Mercantil de Valencia, previo examen y calificación conjunta de los documentos que se dirán, ha resuelto no practicar la inscripción solicitada conforme a los siguientes hechos y fundamentos de derecho:
 Asiento: 892.
 Diario: 905.
 Entrada: 1/2019/5019.
 Sociedad: Serviferia SA.
 Notario/Protocolo: D. Juan Bover Belenguer/18-1001 y 18-3546.
 1. El balance cerrado a 25 de diciembre de 2018 sigue arrojando un patrimonio neto negativo y por tanto inferior a la cifra del capital social. En efecto, el patrimonio neto es de -172.249,01 €, lo que contradice la manifestación hecha en las escrituras de que el patrimonio neto cubre el capital social, sin que sea admisible la creación de participaciones que no respondan a una efectiva aportación patrimonial a la sociedad. Art. 10 de la Ley 3/2009 de 3 de abril, Art. 220 RRM y RDGRN de 9 de octubre de 2012, 4 de febrero de 2014 y 26 de mayo de 2015. Defecto de carácter denegatorio.
 Valencia, a 26 de febrero de 2019.–El Registrador N.o III (firma ilegible).»
 La calificación se notificó al presentante y al notario autorizante el día 27 de febrero de 2019.
 Contra la anterior nota de calificación, don J. I. P. H., como administrador solidario de la sociedad «Serviferia, S.A.», interpuso recurso el día 22 de marzo de 2019 mediante escrito en el que alegaba lo siguiente:
 III. Que resulta evidente que el Registrador no está considerando como parte integrante de los fondos propios o patrimonio neto de la mercantil los préstamos participativos por importe de 250.000€ que se detallan en la escritura y que fueron verificados por la entidad auditora, por lo que dicho patrimonio neto estaría formado por:
 – El Capital social que era de 128.133,20 € y que tras la reducción mediante la amortización de participaciones que se detallan en la escritura, queda reducido a 4.086,80 €, reducción que tuvo como objetivo el restablecimiento del equilibrio entre el capital social y el patrimonio de la sociedad.
 – Los Resultados Negativos de Ejercicios Anteriores que constan en los estados financieros auditados después de la reducción de capital son por importe de -267.261,46 €.
 – El Resultado del Periodo a 25/12/2018 tal y como consta en el balance que se adjunta es positivo por importe de 90.925,65 €.
 – Además, están los préstamos participativos por importe de 250.000 tal y como constan en dicho balance y en las propias escrituras.
 De tal forma que los fondos propios o neto patrimonial sería en nuestra opinión:
 Capital Social (4.086,80).
 Resultados Negativos Ejercicios Anteriores (267.264,46).
 Resultado Positivo del Periodo (90.925,65).
 Préstamos Participativos (250 000,00).
 Total neto patrimonial: 77.750,99.
 Por tanto y según nuestro criterio el patrimonio neto queda restituido y muy superior a la nueva cifra de capital social que deviene de la reducción realizada para compensar pérdidas.
 No obstante, parece que el Registrador Sr. Orts no considera que deban tenerse en cuenta los préstamos participativos como parte integrante de los Fondos Propios, de ahí que en su calificación diga que: «El patrimonio Neto es de -172.249,01» (77.750,99 -250.000).
 IV. Que la mercantil considera fundado jurídicamente la consideración de los préstamos participativos como parte integrante de los fondos propios o patrimonio neto en base a los siguientes
 Resolución de 9 de octubre de 2012, de la Dirección General de los Registros y del Notariado (BOE de 2 de noviembre de 2012.–En el punto 3. De sus Fundamentos de Derecho dice literalmente: "Hay que entender que si la sociedad anónima no tiene patrimonio suficiente para la cobertura de capital social en lo cifra establecida para la sociedad limitada que se constituye, la operación de transformación es inviable a menos que se restablezca el equilibrio patrimonial por el procedimiento que sea (reducción para compensar pérdidas, aportaciones de los socios imputables al neto, concesión de préstamos participativos por socios o por terceros, etc.)".
 Resolución de 4 de febrero de 2014, de la Dirección General de los Registros y del Notariado (BOE de 27 de febrero de 2014.–En el último párrafo del punto 2. De sus Fundamentos de Derecho dice literalmente: "Es cierto que los títulos o participaciones de la sociedad que se transforma, de estos en una situación de infrapatrimonialización, carecen de ese efectivo y actual respaldo pero de ahí no se sigue que la transformación pueda perpetuar dicha situación. Como ha puesto de relieve la Resolución de esta Dirección General de 9 de octubre de 2012, cuando el patrimonio social no cubre la cifra de capital exigida por el régimen de la sociedad a que se dirige la transformación, la operación es inviable a menos que se restablezca el equilibrio patrimonial por el procedimiento que sea (reducción para compensar pérdidas, aportaciones de los socios imputables al neto, concesión de préstamos participativos por socios o por terceros, etc.)".
 Y por último también se pronuncia en ese mismo sentido la Resolución de 26 de mayo de 2015, de la Dirección General de los Registros y del Notariado (BOE de 3 de julio de 2015.–En el final del quinto párrafo del punto 2. De sus Fundamentos de Derecho dice literalmente: "Hay que entender que si la sociedad anónima no tiene el patrimonio suficiente para la cobertura de capital social en la cifra establecida para la sociedad limitada que se constituye, la operación de transformación es inviable a menos que se restablezca el equilibrio patrimonial por el procedimiento que sea (reducción para compensar pérdidas, aportaciones de los socios imputables al neto, concesión de préstamos participativos por socios o por terceros, etc.)".
 Como mayor abundamiento nos vamos a referir al Real Decreto-ley 7/1996, de 7 de junio, sobre medidas urgentes de carácter fiscal y de fomento y liberalización de la actividad económica, como lex lata, en su artículo 20. Uno. d), dice literalmente: "Los préstamos participativos se considerarán patrimonio neto a los efectos de reducción de capital y liquidación de sociedades prevista en la legislación mercantil".»
 Mediante escrito, de fecha 12 de abril de 2019, el registrador elevó el expediente, con su informe, a este Centro Directivo.
 Vistos los artículos 3, 4, 10, 11, 17, 18, 23, 34 y 56 de la Ley 3/2009, de 3 de abril, sobre modificaciones estructurales de las sociedades mercantiles; 23, 59, 78, 327, 363, 367 y 475 de la Ley de Sociedades de Capital; 20, apartado Uno, letra d) Real Decreto-ley 7/1996, de 7 de junio, sobre medidas urgentes de carácter fiscal y de fomento y liberalización de la actividad económica; 37.6 del Reglamento (CE) n.o 2157/2001 del Consejo, de 8 de octubre de 2001, por el que se aprueba el Estatuto de la Sociedad Anónima Europea (SE); 220 del Reglamento del Registro Mercantil; la Resolución de 20 de diciembre de 1996, del Instituto de Contabilidad y Auditoría de Cuentas, por la que se fijan criterios generales para determinar el concepto de patrimonio contable a efectos de los supuestos de reducción de capital y disolución de sociedades regulados en la legislación mercantil, y la Resolución de 5 de marzo de 2019, del Instituto de Contabilidad y Auditoría de Cuentas, por la que se desarrollan los criterios de presentación de los instrumentos financieros y otros aspectos contables relacionados con la regulación mercantil de las sociedades de capital, y las Resoluciones de la Dirección General de los Registros y del Notariado de 9 de octubre de 2012, 4 de febrero de 2014, 26 de mayo de 2015, 19 de julio de 2016 y 25 de julio de 2017.
 1. En este expediente se debe determinar si son o no inscribibles los acuerdos adoptados por la junta general de una sociedad anónima por los que, con la finalidad de restablecer el equilibrio entre el capital y el patrimonio neto de la sociedad, disminuido como consecuencia de pérdidas, se reduce el capital social –fijado en 132.220 euros– en la cantidad de 128.133,20 euros, quedando por tanto un capital social resultante de 4.086,80 euros, por lo que dicha sociedad se transforma en sociedad de responsabilidad limitada.
 El registrador deniega la inscripción solicitada porque, según el balance, la sociedad tiene un patrimonio neto negativo (-172.249,01 euros), y por tanto inferior a la cifra del capital social, lo que contradice la manifestación hecha en las escrituras de que el patrimonio neto cubre el capital social, sin que sea admisible la creación de participaciones que no respondan a una efectiva aportación patrimonial a la sociedad.
 El recurrente alega que el registrador no está considerando como parte integrante de los fondos propios o patrimonio neto de la mercantil los préstamos participativos por importe de 250.000 euros que se detallan en la escritura y que fueron verificados por la entidad auditora, por lo que dicho patrimonio neto es positivo (77.750,99 euros).
 2. Según el artículo 3 de la Ley 3/2009, de 3 de abril, sobre modificaciones estructurales de las sociedades mercantiles, «en virtud de la transformación una sociedad adopta un tipo social distinto, conservando su personalidad jurídica».
 La transformación societaria es una operación jurídica en virtud de la cual una compañía cambia el ropaje societario para adoptar un tipo social diferente. Entraña un cambio tipológico, pero se mantiene intacta la personalidad jurídica del ente social, lo que significa que se conserva el vínculo societario y se continúan todas las relaciones jurídicas con los terceros. Todo este proceso se hace cohonestando el interés social en continuar la personalidad jurídica bajo una nueva estructura societaria con el interés de los socios, a quienes se les reconoce el derecho de separación, y con el de los titulares de derechos especiales, a quienes se les atribuye un derecho de oposición, ampliándose a favor de todos ellos y de los acreedores las exigencias de información y de publicidad.
 Ciertamente, ha desaparecido de la Ley 3/2009, de 3 de abril, la referencia que antes existía en sede de transformaciones de sociedades civiles o mercantiles en sociedad de responsabilidad limitada, en el derogado artículo 92.2 de la Ley de Sociedades de Responsabilidad Limitada, al requisito de la manifestación expresa realizada por el otorgante en el propio título inscribible sobre el hecho de que «el patrimonio social cubre el capital» como todavía dispone, y dispone bien, el artículo 220.1.3.o del Reglamento del Registro Mercantil. Con todo, como ha quedado antes apuntado, la propia Ley sobre modificaciones estructurales establece en su artículo 10.1 que el «acuerdo de transformación se adoptará con los requisitos y formalidades establecidos en el régimen de la sociedad que se transforma» y, en el párrafo siguiente, que el acuerdo deberá incluir, entre otros extremos, «las menciones exigidas para la constitución de la sociedad cuyo tipo se adopte». Así las cosas, la exigencia reglamentaria de la dicha «declaración» obviamente no puede reputarse «contra legem» toda vez que el principio de integridad del capital social rige para todas las sociedades capitalistas, limitadas incluidas. Efectivamente, es «nula la creación de participaciones sociales y la emisión de acciones que no respondan a una efectiva aportación patrimonial a la sociedad» y sigue estableciéndose que «no podrán crearse participaciones o emitirse acciones por una cifra inferior a la de su valor nominal» (cfr. el antes citado artículo 59 de la Ley de Sociedades de Capital). Si el patrimonio en el momento de la transformación no cubre la cifra de capital que se fija en estatutos ex artículo 23.d) de la Ley de Sociedades de Capital, la sociedad limitada nace a la vida jurídica como consecuencia de la transformación con participaciones sociales creadas sin (suficiente) contrapartida patrimonial.
 Como ha puesto de relieve esta Dirección General (vid. Resoluciones de 9 de octubre de 2012, 26 de mayo de 2015, 19 de julio de 2016 y 25 de julio de 2017), es cierto que las acciones o participaciones de la sociedad que se transforma, de estar en una situación de infrapatrimonialización, carecen de ese efectivo y actual respaldo pero de ello no se sigue que la transformación pueda perpetuar dicha situación. Y es que no es menos cierto que el legislador quiere en ocasiones establecer mecanismos e instituciones incentivadores del restablecimiento del equilibrio patrimonial como ocurre en sede de reducción forzosa de capital social (cfr. artículo 327 de la Ley de Sociedades de Capital), disolución por pérdidas (artículos 363.1.e) y 367 de la Ley de Sociedades de Capital) y en sede de modificaciones estructurales. Por ejemplo, la necesaria cobertura de la cifra de capital que se impone para la sociedad resultante o beneficiaria ex artículo 34.3 de la Ley 3/2009 en sede de fusiones y escisiones, se exige como un requisito legal para que sean viables este tipo de operaciones y sin perjuicio de que la necesidad del informe del experto quede dispensada en atención en ciertos supuestos de fusiones y escisiones «simplificadas». Más, aún, rige semejante requisito en el supuesto de traslado a territorio español del domicilio social por sociedad extranjera ex artículo 94.1 de la misma ley sobre modificaciones estructurales de las sociedades mercantiles, supuesto ciertamente próximo al presente habida cuenta que, en sustancia, esa operación equivale a una «transformación transfronteriza». Tan razonable es esa exigencia, tan conforme con Derecho europeo, que el propio legislador comunitario contempla el necesario cumplimiento de semejante requisito cuando regula la transformación de una sociedad anónima europea existente en «SE» (cfr. artículos 37.6 Reglamento [CE] n.o 2157/2001 del Consejo, de 8 de octubre de 2001, por el que se aprueba el estatuto de la Sociedad Anónima Europea y 475 de la Ley de Sociedades de Capital). Hay que entender que si la sociedad anónima no tiene el patrimonio suficiente para la cobertura de capital social en la cifra establecida para la sociedad limitada que se constituye, la operación de transformación es inviable a menos que se restablezca el equilibrio patrimonial por el procedimiento que sea (reducción para compensar pérdidas, aportaciones de los socios imputables al neto, concesión de préstamos participativos por socios o por terceros, etc.). Esta prohibición constituye un incentivo de «regularización» patrimonial que se dicta en interés de terceros que no tienen en la transformación derecho alguno a oponerse a la misma.
 3. En el presente caso alega el recurrente que la manifestación del administrador sobre el hecho de que el patrimonio cubre el capital social queda confirmada porque forman parte integrante de los fondos propios o patrimonio neto de la sociedad los préstamos participativos por importe de 250.000 euros que se detallan en la escritura y que fueron verificados por la entidad auditora.
 Debe tenerse en cuenta que, según el artículo 20, apartado Uno, letra d) Real Decreto-ley 7/1996, de 7 de junio, sobre medidas urgentes de carácter fiscal y de fomento y liberalización de la actividad económica (modificado en este punto por la disposición adicional tercera de la Ley 16/2007, de 4 de julio), «los préstamos participativos se considerarán patrimonio neto a los efectos de reducción de capital y liquidación de sociedades previstas en la legislación mercantil».
 A estos préstamos se refiere la Resolución de 20 de diciembre de 1996, del Instituto de Contabilidad y Auditoría de Cuentas, por la que se fijan criterios generales para determinar el concepto de patrimonio contable a efectos de los supuestos de reducción de capital y disolución de sociedades regulados en la legislación mercantil. Según esta Resolución, de acuerdo con el citado precepto del Real Decreto-ley 7/1996, afirma lo siguiente:
 «(...) parece que la citada Ley otorga a los préstamos participativos la calificación de partida computable en el patrimonio contable a los efectos de los supuestos tratados en esta Resolución, en la medida que estos préstamos poseen unas características que podrían significarse:
 Se vinculan a la actividad de la empresa.
 En caso de amortización anticipada se exige que vaya acompañada por un aumento de fondos propios de igual cuantía, no pudiendo provenir este aumento de la actualización de activos, de lo que se desprende que este aumento debe corresponderse con aportaciones de los socios o resultados generados por la empresa.
 En orden a la prelación de créditos, se situarán después de los acreedores comunes.
 Por todo lo indicado, estos préstamos que figurarán en el balance de la empresa en la agrupación correspondiente a los acreedores, se tendrán en cuenta en la cuantificación del patrimonio contable a los efectos de reducción de capital y disolución de sociedades previstos en la legislación mercantil».
 También se refiere a la misma cuestión la Resolución de 5 de marzo de 2019, del Instituto de Contabilidad y Auditoría de Cuentas, por la que se desarrollan los criterios de presentación de los instrumentos financieros y otros aspectos contables relacionados con la regulación mercantil de las sociedades de capital. En el artículo 3 de esta Resolución, relativo a las definiciones de patrimonio neto a los efectos de aquélla, se dispone que «los préstamos participativos se presentan en el pasivo del balance si cumplen la definición de pasivo incluida en el apartado 3 de este artículo, pero se considerarán patrimonio neto a los efectos de determinar si concurren las causas de reducción obligatoria de capital social o de disolución obligatoria por pérdidas reguladas en el texto refundido de la Ley de Sociedades de Capital».
 Tal norma, aunque referida a la reducción de capital social y la disolución obligatorias por pérdidas, debe aplicarse por identidad de razón al presente supuesto de transformación social como consecuencia de la reducción del capital social por pérdidas.


type: legislation

text:
 24.9.2016
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 258/10
 REGULAMENTUL DE PUNERE ÎN APLICARE (UE) 2016/1714 AL COMISIEI
 din 23 septembrie 2016
 de stabilire a valorilor forfetare de import pentru fixarea prețului de intrare pentru anumite fructe și legume
 COMISIA EUROPEANĂ,
 având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
 având în vedere Regulamentul (UE) nr. 1308/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 de instituire a unei organizări comune a piețelor produselor agricole și de abrogare a Regulamentelor (CEE) nr. 922/72, (CEE) nr. 234/79, (CE) nr. 1037/2001 și (CE) nr. 1234/2007 ale Consiliului (1),
 având în vedere Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 543/2011 al Comisiei din 7 iunie 2011 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului în ceea ce privește sectorul fructelor și legumelor și sectorul fructelor și legumelor prelucrate (2), în special articolul 136 alineatul (1),
 întrucât:
 (1)
 Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 543/2011 prevede, ca urmare a rezultatelor negocierilor comerciale multilaterale din cadrul Rundei Uruguay, criteriile pentru stabilirea de către Comisie a valorilor forfetare de import din țări terțe pentru produsele și perioadele menționate în partea A din anexa XVI la regulamentul respectiv.
 (2)
 Valoarea forfetară de import se calculează în fiecare zi lucrătoare, în conformitate cu articolul 136 alineatul (1) din Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 543/2011, ținând seama de datele zilnice variabile. Prin urmare, prezentul regulament trebuie să intre în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene,
 ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
 Articolul 1
 Valorile forfetare de import prevăzute la articolul 136 din Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 543/2011 sunt stabilite în anexa la prezentul regulament.
 Articolul 2
 Prezentul regulament intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
 Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.
 Adoptat la Bruxelles, 23 septembrie 2016.
 Pentru Comisie,
 pentru președinte
 Jerzy PLEWA
 Director general pentru agricultură și dezvoltare rurală
 (1) JO L 347, 20.12.2013, p. 671.
 (2) JO L 157, 15.6.2011, p. 1.
 ANEXĂ
 Valorile forfetare de import pentru fixarea prețului de intrare pentru anumite fructe și legume
 (EUR/100 kg)
 Codul NC
 Codul țării terțe (1)
 Valoarea forfetară de import
 0702 00 00
 MA
 186,6
 ZZ
 186,6
 0707 00 05
 TR
 118,8
 ZZ
 118,8
 0709 93 10
 AR
 162,6
 TR
 140,0
 ZZ
 151,3
 0805 50 10
 AR
 88,9
 CL
 113,1
 MA
 81,7
 TR
 105,7
 UY
 104,0
 ZA
 115,5
 ZZ
 101,5
 0806 10 10
 TR
 129,5
 ZA
 80,3
 ZZ
 104,9
 0808 10 80
 AR
 149,5
 BR
 97,9
 CL
 131,2
 NZ
 125,3
 US
 144,0
 ZA
 104,1
 ZZ
 125,3
 0808 30 90
 CL
 115,7
 CN
 92,9
 TR
 132,1
 ZA
 155,4
 ZZ
 124,0
 0809 30 10 , 0809 30 90
 TR
 129,2
 ZZ
 129,2
 (1) Nomenclatura țărilor stabilită prin Regulamentul (UE) nr. 1106/2012 al Comisiei din 27 noiembrie 2012 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 471/2009 al Parlamentului European și al Consiliului privind statisticile comunitare privind comerțul exterior cu țările terțe, în ceea ce privește actualizarea nomenclatorului țărilor și teritoriilor (JO L 328, 28.11.2012, p. 7). Codul „ZZ” desemnează „alte origini”.


text:
Ο Λέων Δ ́ ο Χάζαρος (25 Ιανουαρίου 750 - 8 Σεπτεμβρίου 780) ήταν Βυζαντινός αυτοκράτορας από το 775 έως το 780. Γιος του Κωνσταντίνου Ε ́ και της πριγκίπισσας των Χαζάρων Τσιτσέκα, γεννήθηκε το 750 και σε ηλικία ενός έτους στέφθηκε από τον πατέρα του συμβασιλεύς. Ανατράφηκε σε εικονομαχικό περιβάλλον, παντρεύτηκε όμως το 770 την εικονόφιλη Ειρήνη την Αθηναία από την οποία απέκτησε το διάδοχό του Κωνσταντίνο ΣΤ; . Το 776 ο Κωνσταντίνος στέφθηκε με τη σειρά του συμβασιλεύς ώστε να εξασφαλιστεί από τις βλέψεις των ετεροθαλών αδελφών του Λέοντος.
 Η πολιτική του Λέοντος σε σχέση με το ζήτημα των εικόνων υπήρξε αμφιλεγόμενη. Αφενός μεν προώθησε σε μητροπολιτικούς θρόνους ηγουμένους μοναστηριών, από την άλλη πλευρά όμως τιμώρησε με δημόσια διαπόμπευση εικονόφιλους αξιωματούχους του παλατιού.
 Στο αραβικό μέτωπο δεν ηγήθηκε προσωπικά κάποιας εκστρατείας. Τις επιχειρήσεις διηύθηνε ο στρατηγός του θέματος των Θρακησίων Μιχαήλ Λαχανοδράκων. Οι σχέσεις με του Βουλγάρους υπήρξαν ειρηνικές μετά τους μακροχρόνιους πολέμους του Κωνσταντίνου Ε ́. Ο ηγεμόνας των Βουλγάρων Τέλεριγκ ασπάστηκε το Χριστιανισμό και παντρεύτηκε μια ξαδέλφη της Ειρήνης, η κίνησή του όμως αυτή δεν είχε ως συνέχεια τον εκχριστιανισμό του λαού του.
 Ο πρόωρος θάνατός του έφερε στην εξουσία τη σύζυγό του Ειρήνη, ως επίτροπο του ανήλικου διαδόχου.
 Οικογένεια
 Νυμφεύτηκε την Ειρήνη Σαρανταπήχαινα την Αθηναία και είχε τέκνο:
 Κωνσταντίνος ΣΤ ́ 771-805, Αυτοκράτορας των Ρωμαίων.
 Ευφροσύνη π.790-μετά το 836, παντρεύτηκε τον Μιχαήλ Β ́ τον Τραυλό Αυτοκράτορα των Ρωμαίων.
 Βιβλιογραφία
 Ιστορία του Ελληνικού Έθνους, τόμος Η' (Εκδοτική Αθηνών)
 Ιωάννης Ζωναράς, Επιτομή Ιστοριών, τόμος Β', σσ. 46-49,Εκδόσεις Κανάκη 1998
 Βυζαντινοί Αυτοκράτορες
 Δυναστεία των Ισαύρων
 Εικονομαχία
 Χαζάροι
 ́


text:
Myy (isona kirjaimena Μ, pienenä μ, , ) on kreikkalaisen kirjaimiston 12. kirjain. Sen äännearvo on sekä muinaiskreikassa että nykykreikassa . Kreikkalaisissa numeroissa myyn lukuarvo on 40.
 Latinalaisessa kirjaimistossa myytä vastaa kirjain M/m ja kyrillisessä kirjaimistossa kirjain М/м. Suomen kieleen myy translitteroidaan sekä muinaiskreikasta että nykykreikasta m.
 Muoto ja sen historia
 Myy on kehittynyt foinikialaisen kirjaimiston kirjaimesta (mem).
 Myy muistutti alun perin foinikialaista esikuvaansa, ja sen oikean sivun viiva oli muita pidempi. Myöhemmin kirjain kääntyi toisin päin, ja pidempi viiva oli vasemmalla sivulla. Myy esiintyi kaikissa paikallisissa kreikkalaisissa kirjaimistoissa. Joissakin sen kulmien määrä vaihteli. Ajan kuluessa kirjain kehittyi nykyiseen muotoonsa, jossa sekä vasemman että oikean sivun viivat ovat yhtä pitkiä.
 Epigrafisissa lähteissä myystä esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja:
 Merkityksiä
 μ (mikro-) on SI-järjestelmässä etuliite, joka merkitsee miljoonasosaa ( 10−6). Nimi juontuu kreikan sanasta μικρον mikron ’pieni’. Teknisesti mikro-merkki on tosin oikeastaan eri merkki kuin kreikkalainen pienaakkonen myy, vaikka ne ovatkin käytännöllisesti katsoen samannäköisiä. Tämä johtuu siitä, että mikro-merkki sisällytettiin aikoinaan Latin 1 -merkistöön, johon ei muutoin kuulu kreikkalaisia kirjaimia, ja myöhemmin kehitetty Unicode-merkistö kattaa sekä Latin 1 -merkistön että erillisessä lohkossa kreikkalaiset kirjaimet.
 μ oli aiemmin käytössä mikronin eli nykyisen mikrometrin (μm) tunnuksena. Millimikronin eli nykyisen nanometrin (nm) tunnuksena käytettiin kahta myytä (μμ).
 μ on matematiikassa joskus keskiarvon ja odotusarvon tunnus.
 μ on vakuutusmatematiikassa kuolevuusfunktion tunnus.
 μ on fysiikassa esimerkiksi kitkakertoimen ja permeabiliteetin tunnus.
 μ ́ on kreikkalaisissa numeroissa luku 40.
 Tietokonejärjestelmissä
 Tietokoneissa myy koodataan eri merkistöissä seuraavasti:
 Tietokoneella, jossa on käytössä laajennettu suomalainen näppäimistö ja Windows käyttöjärjestelmä, mikro-merkki voidaan tuottaa pitämällä alhaalla AltGr-näppäintä samaan aikaan, kun painetaan m-kirjaimen näppäintä:
 → μ
 Mac OS X käyttöjärjestelmällä mikro-merkki tuotetaan näppäinyhdistelmällä:
 → μ
 Lähteet
 Aiheesta muualla
 Kreikkalaiset kirjaimet
 Seulonnan keskeiset artikkelit


text:
It-tim nazzjonali tal-futbol tal-Unjoni Sovjetika kien it-tim li kien jirrapreżenta lill-Unjoni Sovjetika fix-xena tal-futbol internazzjonali. Dan it-tim waqaf jeżisti sa meta ġrat il-firda ta' din l-Unjoni. Il-FIFA tikkunsidra lit-tim nazzjonali tal-Komunità tal-Istati Indipendenti (u b'hekk lit-tim nazzjonali Russu) bħala l-eredi tar-rekords tat-tim tal-Unjoni Sovjetika. Persentaġġ kbir tal-plejers tat-tim kienu jiġu minn barra mir-Russja, prinċiparjament mill-Ukrajna, u wara d-diviżjoni tal-Unjoni Sovjetika, plejers bħal Oleg Salenko u Andrei Kanchelskis mill-Ukrajna komplew iservu mat-tim Russu.
 L-Unjoni Sovjetika naqset li tikkwalifika għat-Tazza tad-Dinja darbtejn biss, fl-1974 u fl-1978, u kienet preżenti għal seba' edizzjonijiet. L-aqwa prestazzjoni kienet ir-raba' post miksuba fl-edizzjoni tal-1966, meta tilfu fis-semifinali kontra l-Ġermanja tal-Punent 2–1. Fix-xena Ewropea, l-Unjoni Sovjetika kkwalifikat għal seba' edizzjonijiet tal-Kampjonat Ewropej, fejn rebħet l-edizzjoni inawgurarli fl-1960 meta għelbet lill-Jugożlavja 2–1 fil-finali.
 Timijiet nazzjonali ġodda mwielda wara x-xoljiment
 Storja fil-kompetizzjonijiet
 Tazza tad-Dinja
 Kampjonati Ewropej
 Plejers
 L-aktar preżenzi
 L-aqwa skorers
 Ara wkoll
 Tim nazzjonali tal-futbol tal-Komunità tal-Istati Indipendenti
 Ħoloq esterni
 Futbol fl-Unjoni Sovjetika
 Lista tar-iżultati internazzjonali mill-1912 fuq RSSSF
 Lista tal-plejers bl-aktar preżenzi u l-aqwa skorers għall-Unjoni Sovjetika fuq RSSSF
 Storja tat-tim
 Unjoni Sovjetika
 Futbol fl-Unjoni Sovjetika


text:
30.6.2012
 IT
 Gazzetta ufficiale dell'Unione europea
 C 194/7
 Ordinanza della Corte del 22 marzo 2012 — Repubblica italiana/Commissione europea
 (Causa C-200/11 P) (1)
 (Impugnazione - Articolo 119 del regolamento di procedura - Aiuti di Stato - Incompatibilità con il mercato comune - Decisione della Commissione - Ricorso di annullamento - Regolamento (CE) n. 659/1999 - Articolo 1, lettera c) - Modifica di un aiuto esistente - Regolamento (CE) n. 794/2004 - Articolo 4, paragrafo 1 - Meccanismo difensivo temporaneo per la costruzione navale)
 2012/C 194/11
 Lingua processuale: l’italiano
 Parti
 Ricorrente: Repubblica italiana (rappresentanti: G. Palmieri, agente, P. Gentili, avvocato dello Stato)
 Altra parte nel procedimento: Commissione europea (rappresentanti: V. Di Bucci e C. Urraca Caviedes, agenti)
 Oggetto
 Impugnazione proposta contro la sentenza del Tribunale (Ottava Sezione) del 3 febbraio 2011, Italia/Commissione, T-3/09, con cui il Tribunale ha respinto una domanda di annullamento della decisione 2010/38/CE della Commissione, del 21 ottobre 2008, relativa all’aiuto di Stato C 20/08 (ex N 62/08) cui l’Italia intende dare esecuzione mediante una modifica del regime di aiuti N 59/04 relativo al meccanismo difensivo temporaneo per la costruzione navale (GU 2010, L 17, pag. 50)
 Dispositivo
 1)
 L’impugnazione è respinta.
 2)
 La Repubblica italiana è condannata alle spese.
 (1) GU C 204 del 9.7.2011.


text:
5.4.2003 FR Journal officiel de l’Union européenne C 83/17
 Radiation de l’affaire C-444/01 ( 1) radiation de l’affaire C-215/02 (demande de décision préjudi-
 cielle du Sozialgericht Stuttgart): Karin Müller contre Post-
 (2003/C 83/35) beamtenkrankenkasse.
 (1 ) JO C 202 du 24.8.2002.
 Par ordonnance du 12 décembre 2002 le Président de la Cour
 de justice des Communautés européennes a ordonné la
 radiation de l’affaire C-444/01 (demande de décision préjudi-
 cielle du Bundesverwaltungsgericht): Stadt Villingen-Schwen-
 ningen contre Ophilia Akosua Owusu.
 Radiation de l’affaire C-241/02 P ( 1)
 ( 1) JO C 84 du 6.4.2002.
 (2003/C 83/39)
 Par ordonnance du 6 janvier 2003 le Président de la Cour de
 justice des Communautés européennes a ordonné la radiation
 Radiation de l’affaire C-61/02 (1)
 de l’affaire C-241/02 P: International and European Public
 Services Organisation (IPSO) contre Banque centrale euro-
 (2003/C 83/36)
 péenne.
 Par ordonnance du 19 décembre 2002 le Président de la Cour (1 ) JO C 191 du 10.8.2002.
 de justice des Communautés européennes a ordonné la
 radiation de l’affaire C-61/02: Commission des Communautés
 européennes contre République d’Autriche.
 ( 1) JO C 97 du 20.4.2002.
 Radiation de l’affaire C-337/02 ( 1)
 (2003/C 83/40)
 Radiation de l’affaire C-191/02 ( 1) Par ordonnance du 4 février 2003 le Président de la Cour de
 justice des Communautés européennes a ordonné la radiation
 (2003/C 83/37) de l’affaire C-337/02: Commission des Communautés euro-
 péennes contre République italienne.
 Par ordonnance du 16 décembre 2002 le Président de la Cour (1 ) JO C 274 du 9.11.2002.
 de justice des Communautés européennes a ordonné la
 radiation de l’affaire C-191/02: Commission des Communau-
 tés européennes contre République fédérale d’Allemagne.
 ( 1) JO C 180 du 27.7.2002.
 Radiation de l’affaire C-368/02 ( 1)
 (2003/C 83/41)
 Radiation de l’affaire C-215/02 ( 1)
 Par ordonnance du 23 janvier 2003 le Président de la Cour de
 (2003/C 83/38) justice des Communautés européennes a ordonné la radiation
 de l’affaire C-368/02: Commission des Communautés euro-
 péennes contre Royaume d’Espagne.
 Par ordonnance du 16 décembre 2002 le Président de la Cour
 de justice des Communautés européennes a ordonné la (1 ) JO C 305 du 7.12.2002.