type: wikipedia

text:
Le qualificazioni alla Coppa del Mondo di rugby 1999 si tennero tra il 1996 e il 1999 e videro la partecipazione di 66 squadre che si affrontarono in tornei di qualificazione su base geografica.
 Per via dell'elevato (rispetto alle precedenti edizioni) numero di partecipanti, le procedure di qualificazione furono più lunghe e articolate del solito: infatti per la prima volta la fase finale della competizione previde 20 squadre invece che 16 come nelle tre edizioni in precedenza disputate; un altro fattore che contribuì a rendere più elaborato il processo di qualificazione fu che il numero di squadre automaticamente ammesse all'edizione 1999 della Coppa furono solo quattro: , e , nell'ordine le prime tre classificate della e il Paese organizzatore, il che significò che le selezioni coinvolsero anche formazioni che nelle edizioni precedenti avevano raggiunto le semifinali, come o , quando non avevano addirittura vinto il torneo come l', campione del mondo nel 1991.
 Ogni zona continentale adottò proprî criterî di selezione, talora appoggiandosi anche a competizioni consolidate e già programmate, come nel caso dei campionati asiatici e panamericani; alle qualificazioni africane parteciparono 9 squadre, a quelle americane 12 (una delle quali si ritirò prima dell'inizio delle gare di qualificazione), a quelle asiatiche 8, alle oceaniane 7 e a quelle europee 30: proprio la federazione continentale europea, la FIRA, organizzò le qualificazioni più lunghe e articolate, su quattro turni con diverse Nazionali ammesse direttamente a ciascuno di detti turni.
 L'Africa designò una squadra, così come l'Asia; le Americhe e l'Oceania 3 ciascuna, e l'Europa 6, per un totale di 14; ulteriori due squadre provennero da un torneo di ripescaggio che si tenne tra la fine del 1998 e l'inizio del 1999 e che riguardò 7 Nazionali provenienti da tutte le zone continentali.
 Criteri di qualificazione
 Africa (1 qualificata, 1 ai ripescaggi): 9 squadre parteciparono alle gare di qualificazione, ripartite su quattro turni, ciascuno con girone all'italiana con gare di sola andata. Al primo turno presero parte tre squadre, una sola delle quali da qualificare al secondo turno; al secondo turno furono ammesse direttamente (seconda squadra africana nella graduatoria finale del torneo di qualificazione FIRA 1996-97 valida per stabilire il seeding delle qualificazioni europee e africane) e e da esso uscì una squadra per il terzo turno, che vedeva già ammesse e . Dal secondo turno uscirono due squadre che andarono a disputare il girone finale insieme alle già ammesse , presente alla , e , prima africana del torneo FIRA di qualificazione; la prima classificata del girone finale fu qualificata direttamente, la seconda fu destinata ai ripescaggi.
 Americhe (3 qualificate, 1 ai ripescaggi): il torneo di qualificazione per quanto riguarda la zona americana fu il campionato panamericano 1998, che vedeva già ammesse le Nazionali di , e . Per determinare la quarta ammessa si tennero alcuni turni preliminari; il primo turno prevedeva originariamente 6 squadre su due gironi, ma una di esse, la , si ritirò; ogni girone qualificò una squadra che, al secondo turno, trovò il già ivi ammesso; la squadra qualificata al terzo turno disputò un girone all'italiana insieme a e e la vincitrice di tale girone partecipò al campionato panamericano. Le prime tre squadre classificate al Panamericano furono ammesse direttamente alla Coppa del Mondo, la quarta andò ai ripescaggi.
 Asia (1 qualificata, 1 ai ripescaggi): il torneo di qualificazione alla Coppa del Mondo fu il campionato asiatico 1998 alla cui prima divisione parteciparono quattro squadre che si incontrarono a Singapore in un girone all'italiana. Alla prima divisione asiatica erano già ammesse di diritto , e mentre la quarta provenne da due turni di qualificazione, al secondo dei quali erano già ammesse e ; al primo turno presero parte tre squadre con l'ammissione di una sola al secondo turno, per un totale di 8 nazionali coinvolte nella qualificazione. La squadra campione asiatica fu ammessa alla Coppa del Mondo, la seconda fu destinata ai ripescaggi.
 Europa (6 qualificate, 3 ai ripescaggi): quello europeo fu il torneo di qualificazione più lungo: si tenne infatti sull'arco di più di due anni tra il settembre 1996 e il dicembre 1998 su quattro turni e con modalità di qualificazione eterogenee. Delle 30 squadre che presero parte alla competizione, infatti, 3 disputarono solo l'ultimo turno di qualificazione, il terzo: (, e , 2 il secondo e penultimo turno come teste di serie dei propri gironi di qualificazione ( e ), 10 affrontarono un torneo per determinare in quale ordine di seeding avrebbero affrontato il penultimo turno e le altre 15 disputarono il primo turno che prevedeva tre qualificate al turno successivo. Al primo turno (settembre 1996 ― giugno 1997) le 15 squadre furono ripartite in 3 gironi da cinque squadre ciascuna, ciascuno dei quali espresse una qualificata al secondo turno; qui (ottobre 1997 ― giugno 1998) ognuna delle tre classificate fu posta in uno dei tre gironi, anch'essi da cinque squadre; le citate Italia e Romania erano teste di serie di due dei tre gironi; la terza testa di serie fu la prima classificata del torneo FIRA che si tenne in contemporanea al primo turno. Ognuno dei tre gironi espresse due qualificate al turno finale, che si tenne tra novembre e dicembre 1998 su tre gironi di tre squadre ciascuno ospitati dalle tre teste di serie, Inghilterra, Irlanda e Scozia rispettivamente a Huddersfield, Dublino ed Edimburgo. Le prime due classificate di ognuno di tali gironi accedette direttamente alla Coppa del Mondo, in particolare la vincitrice come testa di serie, mentre invece le terze classificate furono destinate ai ripescaggi.
 Oceania (3 qualificate, 1 ai ripescaggi): le qualificazioni dell'area del Pacifico riguardarono 7 squadre nazionali su tre turni; e erano già ammesse all'ultimo turno, mentre e al secondo e penultimo. Ogni turno si svolse con il metodo del girone all'italiana di sola andata: dal terzo turno, a tre squadre, ne emerse una ammessa al secondo turno, mentre il secondo turno qualificava due squadre al girone finale, che fu un torneo a quattro ospitato dall'Australia a fine settembre 1998: le prime tre classificate di tale torneo accedettero direttamente alla Coppa del Mondo, mentre la quarta andò ai ripescaggi.
 Ripescaggi (2 qualificate): 7 squadre (3 europee, 1 ciascuna da Africa, Americhe, Asia e Oceania) si incontrarono su due turni di qualificazione a eliminazione diretta; il , secondo della zona africana, fu ammesso direttamente all'ultimo turno, mentre le altre sei squadre si affrontarono in un doppio incontro di andata e ritorno; le due vincitrici del secondo turno furono le qualificate alla Coppa del Mondo.
 Schema delle qualificazioni
 Qualificazioni Africa
 Verdetto
 : qualificata alla Coppa del Mondo per la zona Africa
 : al secondo turno dei ripescaggi interzona
 Qualificazioni Americhe
 Verdetto
 : qualificata alla Coppa del Mondo come prima squadra americana
 : qualificata alla Coppa del Mondo come seconda squadra americana
 : qualificata alla Coppa del Mondo come terza squadra americana
 : al primo turno dei ripescaggi interzona
 Qualificazioni Asia
 Verdetto
 : qualificato alla Coppa del Mondo per la zona Asia
 : al primo turno dei ripescaggi interzona
 Qualificazioni Europa
 Verdetto
 : qualificata alla Coppa del Mondo come prima squadra europea
 : qualificata alla Coppa del Mondo come seconda squadra europea
 : qualificata alla Coppa del Mondo come terza squadra europea
 : qualificata alla Coppa del Mondo come quarta squadra europea
 : qualificata alla Coppa del Mondo come quinta squadra europea
 : qualificata alla Coppa del Mondo come sesta squadra europea
 : al primo turno dei ripescaggi interzona
 : al primo turno dei ripescaggi interzona
 : al primo turno dei ripescaggi interzona
 Qualificazioni Oceania
 Verdetto
 : qualificata alla Coppa del Mondo come prima squadra oceaniana
 : qualificata alla Coppa del Mondo come seconda squadra oceaniana
 : qualificata alla Coppa del Mondo come terza squadra oceaniana
 : al primo turno dei ripescaggi interzona
 Ripescaggi
 Primo turno di ripescaggio
 Secondo turno di ripescaggio
 Verdetto
 : qualificata alla Coppa del Mondo come prima delle ripescate
 : qualificata alla Coppa del Mondo come seconda delle ripescate
 Quadro generale delle qualificazioni
 Note
 Bibliografia
 Collegamenti esterni


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 15.3.2012
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 L 76/28
 GEMENSAMMA EES-KOMMITTÉNS BESLUT
 nr 144/2011
 av den 2 december 2011
 om ändring av bilaga XIII (Transport) till EES-avtalet
 GEMENSAMMA EES-KOMMITTÉN HAR ANTAGIT DETTA BESLUT
 med beaktande av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, ändrat genom protokollet med justeringar av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, nedan kallat avtalet, särskilt artikel 98, och
 av följande skäl:
 (1)
 Bilaga XIII till avtalet ändrades genom gemensamma EES-kommitténs beslut nr 120/2011 av den 21 oktober 2011 (1).
 (2)
 Kommissionens beslut 2011/229/EU av den 4 april 2011 om teknisk specifikation för driftskompatibilitet (TSD) avseende delsystemet Rullande materiel – buller i det transeuropeiska järnvägssystemet för konventionella tåg (2) bör införlivas med avtalet.
 (3)
 Genom beslut 2011/229/EU upphävdes kommissionens beslut 2006/66/EG (3), som är införlivat med avtalet och följaktligen bör utgå ur avtalet.
 HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
 Artikel 1
 Texten i punkt 37g (kommissionens beslut 2006/66/EG) i bilaga XIII till avtalet ska ersättas med följande:
 ”32011 D 0229: Kommissionens beslut 2011/229/EU av den 4 april 2011 om teknisk specifikation för driftskompatibilitet (TSD) avseende delsystemet Rullande materiel – buller i det transeuropeiska järnvägssystemet för konventionella tåg (EUT L 99, 13.4.2011, s. 1)
 Bestämmelserna i beslutet ska, inom ramen för detta avtal, tillämpas med följande anpassning:
 I punkt 7.7.2.4 i bilagan ska ’och Norge’ införas efter ’Litauen’.”
 Artikel 2
 Texten till beslut 2011/229/EU på isländska och norska, som ska offentliggöras i EES-supplementet till Europeiska unionens officiella tidning, ska vara giltig.
 Artikel 3
 Detta beslut träder i kraft den 3 december 2011 under förutsättning att alla anmälningar enligt artikel 103.1 i avtalet har gjorts till gemensamma EES-kommittén (4).
 Artikel 4
 Detta beslut ska offentliggöras i EES-delen av och EES-supplementet till Europeiska unionens officiella tidning.
 Utfärdat i Bryssel den 2 december 2011.
 På gemensamma EES-kommitténs vägnar
 Kurt JÄGER
 Ordförande
 (1) EUT L 341, 22.12.2011, s. 85.
 (2) EUT L 99, 13.4.2011, s. 1.
 (3) EUT L 37, 8.2.2006, s. 1.
 (4) Inga konstitutionella krav angivna.


text:
Åsa-Nisse ("Nisse på Åsen") och egentligen Efraim Erik Nilsson, är en litterär figur skapad av Stig Cederholm, som första gången förekom i en kort humoristisk novell i veckotidningen Tidsfördrif, nummer 51, 1944. Hans egentliga namn och ursprungliga namn i de tecknade serierna är Efraim Erik Nilsson, men i filmerna och i vissa serier har han fått namnet Nils Nilsson. Cederholm har skrivit bortåt 50 böcker om Åsa-Nisse sedan 1946 och ett flertal har kommit i nytryck under senare decennier.
 Åsa-Nisse har förutom i Cederholms berättelser även skildrats i filmer, tecknade serier och i en musikal.
 Rollfigurer
 Åsa-Nisse och hans bäste vän Klabbarparn är i formell mening småbrukare i den fiktiva byn Knohult, strax utanför Vetlanda i Småland. Något egentligt arbete sysslar de dock inte med, snarare handlar deras äventyr om tjuvskytte, tjuvfiske och att de uppfinner saker. Nisse kan ibland bli anlitad som teknisk reparatör, men hans metoder är okonventionella, som när han ersätter elektronrör i en radio med järnrör i filmen "Åsa-Nisse på hal is". Åsa-Nisse är gift med Eulalia, Klabbarparn med Kristin, och kvinnorna framställs som grälsjuka huskors. Däremot är Åsa-Nisse och Klabbarpar'n skämtsamma och Åsa-Nisse yttrar typiska "oneliners" och andra kommentarer med uttryck som "Sarons ros". Sarons ros kommer lite löst från "Sarons tempellundar" från Höga Visan i Bibeln.
 Klabbarparn, egentligen Sven Justus Ågren är Åsa-Nisses bäste vän. Han spelades av Artur Rolén i arton filmer mellan 1949 och 1967, samt av Michael Segerström 2011.
 Namnet kommer från samhället Klabbarp, varifrån Åsa-Nisses kompis kommer. Han kallas ofta Klabbis, dock enbart i den tecknade serien. Gården finns på riktigt men heter Haddarp och ligger inte så långt ifrån Knohult. I filmen “Åsa-Nisse på jaktstigen” som kom 1950 omnämns Klabbarparn i en replik som "Ågren på Klabbarp". Han bor tillsammans med sin fru Kristin.
 I Knohult finns även lanthandlaren Sven Sjökvist, som äger och driver den lokala lanthandeln i Knohult. Han är ensamstående och obotlig romantiker med (dessvärre) obesvarad åtrå efter unga damer (ofta, men inte alltid, landsfiskalens hembiträde), vilka han gärna bjuder på en speciell "bröllopskonfekt". I filmen Åsa-Nisse jubilerar träffar han dock sin barndomskamrat Astrid (spelad av Astrid Bodin) med vilken han gifter sig. Hustrun syns i ytterligare en film, men därefter verkar hon ha försvunnit ur hans liv (till följd av att Astrid Bodin avlidit). Trots att han låter Åsa-Nisse och Klabbarparn handla på kredit hos sig, driver dessa herrar ofta med honom. Sjökvist är även medlem av kommunalstyrelsen och säger vid dess sammanträden ofta "Herr ordförande - jag instämmer med föregående talare".
 Hans förnamn nämns i två av filmerna, i den ena Oscar och andra Einar. I den tecknade serien har han hetat både Sven och Vilgot i förnamn. På film spelades han av Gustaf Lövås i 18 filmer. Även Curt Löwgren och Johan Rabaeus har spelat rollen som Sjökvist i varsin film.
 Knohults fjärdingsman (kallad "fjärsman") och landsfiskal (motsvarande polischef) försöker ofta att sätta fast Åsa-Nisse och Klabbarparn för tjuvskytte, i regel utan framgång. Ytterligare en vanligt förekommande rollfigur är Knohultaren, en vänlig äldre herre, som också fiskar.
 Inspiration
 Figurerna och miljön är hämtade från verkligheten, men fritt ändrade. Geografin är också omstuvad. Cederholm kom själv med olika utsagor genom åren var han fått sin inspiration. Namnet Åsa-Nisse är taget från en man vid namn Nilsson som inte bodde på Åsen i Knohult, utan på Åsen i närbelägna Järsnäs, och som aldrig jagade. Där han bodde med hustrun Augusta och ska enligt sägen ha haft 11 barn. Klabbarparns förebild kallades i verkligheten Haddarparn. Teodor Gustafsson hette verklighetens Knohultaren. Gustafsson medverkade själv i en liten roll i Åsa-Nisse jubilerar.
 Tecknad serie
 Åsa-Nisse förekom första gången i novellform i veckotidningen Tidsfördrif (nr. 51, 1944). Med start 1955 blev Åsa-Nisse också tecknad serie, som fortfarande produceras. Serien debuterade i veckotidningen Levande Livet (nr 49/1955), först ritad av Gösta Gummesson, och med manus av Gits Olsson. Senare författare har inkluderat Bengt Linder, Leif Bergendorff, Olle Nilsson och Pidde Andersson. Den trycktes i svart och rött fram till början av 80-talet men sedermera i färg.
 Serien Åsa-Nisse har publicerats i egen tidning under olika namn, och periodvis i tidningar som turats om att ha Åsa-Nisse och andra serier (Karl-Alfred, Blondie) som huvudserie. Från 2007 delar Åsa-Nisse tidning med Lilla Fridolf i tidningen Humorklassiker. Åsa-Nisse har också varit med i tidningen 91:an sedan starten 1956, och sedan 1959 utkommer ett julalbum med nytecknade serier. I serien kallas fjärsman för Balder Byling. En rad bifigurer förekommer. En av de vanligaste är Greven, som framställs som en rik "adlig" person som bor i en större slottliknande villa.
 Filmatiseringar
 Mellan 1949 och 1969 producerades sammanlagt 20 Åsa-Nisse-filmer och två kavalkadfilmer. Åsa-Nisse spelades av John Elfström i 19 av filmerna och av Arne Källerud i en. "Klabbarparn" spelades av Artur Rolén i 18 av filmerna. I övriga roller sågs bland andra Helga Brofeldt och Brita Öberg i rollen som Eulalia och Gustaf Lövås som handlare Sjökvist. Alla premiärer ägde rum på Saga-biografen i Vetlanda, trots att alla filmer utom den första spelades in i Täby med omnejd, norr om Stockholm, eftersom Svensk Talfilms ateljéer låg i Täbysamhället Skarpäng.
 I Åsa-Nisse flyger i luften användes Rånäs i Stockholms län som Knohults järnvägsstation. Resor förekom även till Jönköping, Vetlanda, Göteborg, Åre och Stockholm.
 I de flesta filmerna hade man med någon populär artist eller musikgrupp, som till exempel Bertil Boo, Hep Stars, "Snoddas", Jokkmokks-Jokke, Mona Wessman eller Jerry Williams. Ett annat återkommande grepp var något slag av vansinnesfärd, antingen i Åsa-Nisses bil Eulalia II (Ford, modell B, årsmodell 1932) eller i båt. Åsa-Nisse-filmerna var säkra kassasuccéer och publiken älskade dem, medan så gott som alla filmkritiker fnös åt filmerna.
 Kritikerna var alltså sällan eller aldrig positivt inställda till dessa filmer, och Åsa-Nisse har fått en av filmhistoriens kortaste recensioner. Det hände efter filmen Åsa-Nisse flyger i luften 1956 då Expressens Alf Montán skrev: "Far i frid". Med undantag för de allra stormigaste åren under 1970-talet sände dock TV Åsa-Nisse-filmerna i ständiga repriser och flera av dem finns idag utgivna på VHS och DVD. DVD-filmerna är utgivna av TV4.
 Filmkritikern Carl-Eric Nordberg har i en essä (Vår Lösen 1971:8) framhållit frihetsdragen och den skenbara anarkismen i äventyren: "Över deras gemensamma äventyr vilar alltid den otillåtna lovdagens skimmer."
 Under 2010 gjordes en ny film om Åsa-Nisse, Åsa-Nisse - wälkom to Knohult, med Kjell Bergqvist som Åsa-Nisse, som hade premiär i februari 2011.
 Lista över filmer med Åsa-Nisse
 Åsa-Nisse (1949)
 Åsa-Nisse på jaktstigen (1950)
 Åsa-Nisse på nya äventyr (1952)
 Åsa-Nisse på semester (1953)
 Åsa-Nisse på hal is (1954)
 Åsa-Nisse ordnar allt (1955)
 Åsa-Nisse flyger i luften (1956)
 Åsa-Nisse i full fart (1957)
 Åsa-Nisse i kronans kläder (1958)
 Åsa-Nisse jubilerar (1959)
 Åsa-Nisse som polis (1960)
 Åsa-Nisse bland grevar och baroner (1961)
 Åsa-Nisse på Mallorca (1962)
 Åsa-Nisse och tjocka släkten (1963)
 Åsa-Nisse i popform (1964)
 Åsa-Nisse slår till (1965)
 Dessa fantastiska smålänningar med sina finurliga maskiner (1966) - kavalkad av 6 tidigare filmer
 Åsa-Nisse i raketform (1966)
 Åsa-Nisse i agentform (1967)
 Sarons ros och gubbarna i Knohult (1968) - kavalkad av 5 tidigare filmer
 Åsa-Nisse och den stora kalabaliken (1968)
 Åsa-Nisse i rekordform (1969) med Arne Källerud
 Åsa-Nisse - wälkom to Knohult (2011) med Kjell Bergqvist
 Referenser
 Vidare läsning
 Furhammar, Leif: Folklighetsfabriken - Porträtt av ett svenskt filmbolag, Norstedts 1979
 Nordqvist, Anders: Åsa-Nisse – Var ligger Knohult? Hela historien om inspelningsplatser och skådespelare, Åsa-Nisses bilar och uppfinningar, bråk och rättstvister, Norlén & Slottner 2008
 Svenska serier
 Fiktiva figurer introducerade 1944
 Fiktiva figurer från Småland
 Fiktiva jägare


type: legislation

text:
 Důležité právní upozornění
 |
 52007PC0701
 Návrh nařízení Rady, kterým se mění nařízení (ES) č. 1782/2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce, pokud jde o režim podpory pro bavlnu {SEK(2007) 1481} {SEK(2007) 1482} /* KOM/2007/0701 konecném znení - CNS 2007/0242 */
 [pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ |V Bruselu dne 9.11.2007KOM(2007) 701 v konečném znění2007/0242 (CNS)NávrhNAŘÍZENÍ RADY,kterým se mění nařízení (ES) č. 1782/2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce, pokud jde o režim podpory pro bavlnu(předložená Komisí) {SEK(2007) 1481}{SEK(2007) 1482}DŮVODOVÁ ZPRÁVA1 ) SOUVISLOSTI NÁVRHU- Odůvodnění a cíle návrhuDne 7. září 2006 Evropský soudní dvůr zrušil reformu bavlnářství z roku 2004, když dospěl k závěru, že došlo k porušení zásady proporcionality, protože:- ES neprovedlo studii dopadů,- ES v procesu hodnocení a rozhodování nevzalo v úvahu přímé mzdové náklady,- ES nevzalo v úvahu dopad nového režimu na odvětví vyzrňování bavlny, které, přestože to nebylo obsaženo v protokolu, přímo souvisí s podnikáním v oblasti produkce bavlny.Útvary Komise proto věnovaly těmto bodům zvláštní pozornost v různých etapách jimi provedené analýzy dopadů.Tento návrh zavádí nový bavlnářský režim, jehož cílem je podporovat konkurenceschopné, udržitelné a tržně orientované odvětví bavlny a zároveň zajistit dodržení závazků z protokolu.- Obecné souvislostiOdvětví bavlny, přestože má pro EU jako celek jen omezený význam, když přispívá pouze 0,15 % ke konečné zemědělské produkci, má velký regionální význam ve dvou hlavních pěstitelských členských státech. Okolo 76 % celkové produkce EU (přibližně 1,45 milionu tun surové bavlny) se vypěstuje v Řecku. V roce 2005 představovala bavlna 9,0 % celkové řecké zemědělské produkce, zatímco ve Španělsku, druhém hlavním producentu v EU, byl podíl bavlny 1,3 %. Malé množství bavlny se pěstuje také v Bulharsku, v Portugalsku se již bavlna nepěstuje.V Řecku se většina ze 380 000 ha určených pro pěstování bavlny nachází ve třech regionech: Thesálii, Makedonii – Trácii a Středním Řecku. Ve Španělsku je výroba soustředěna v Andalusii, zejména v provinciích Sevilla a Córdoba. Celková výměra pěstování bavlny ve Španělsku v roce 2007 byla 65 000 ha.V EU má většina zemědělských podniků pěstujících bavlnu malou rozlohu (v Řecku 4,5 ha a ve Španělsku 11,0 ha) a je jich velký počet (79 700 v Řecku a 9 500 ve Španělsku). V Řecku vykazují bavlnářské podniky vyšší stupeň specializace, region Thesálie je téměř výlučně zaměřen na produkci bavlny.V posledních letech vzbudily pozornost dopady pěstování bavlny na životní prostředí. Bavlna je závislá na zavlažování a používání hnojiv, výsledkem čehož je nízká biologická rozmanitost a vyčerpávání půdy. Kromě toho vzbuzuje obavy intenzivní používání prostředků na ochranu rostlin, zejména insekticidů a defoliantů pro ulehčení sklizně.Na úrovni zpracování převádějí soukromé podniky a družstva surovou bavlnu do použitelného stavu pomocí procesu vyzrňování, ve kterém se oddělují bavlněná vlákna od semen. Kapacita 29 španělských vyzrňovacích stanic, z nichž téměř polovina jsou družstva, značně převyšuje produkci Španělska. V Řecku je vyzrňovací kapacita více v rovnováze s výrobou a podíl stanic provozovaných družstvy je nižší (20 ze 73).Na mezinárodním poli nemá EU významnou roli, když se na celkové světové produkci podílí přibližně pouze 2 %. Hlavními producenty bavlny jsou Čína (24 %), USA (20 %) a Indie (14 %).EU je jedním ze světových čistých dovozců bavlny. Světový vývoz bavlny ovládají USA, které v současné době vyvážejí přibližně 2,75 milionu tun neboli 36,5 % světového obchodu.Největšími spotřebiteli bavlny jsou země se zavedeným zpracovatelským průmyslem. Čína zpracovává 32 % světové spotřeby bavlny, následují USA (14 %) a Indie (7 %). Spotřeba EU okolo 0,6 milionu tun vyzrněné bavlny (2,7 % světové spotřeby) připadá zejména na Itálii, Portugalsko a Německo.Ze skutečnosti, že EU je okrajovým producentem bavlny, vyplývá, že vliv produkce EU na vývoj cen na světových trzích je zanedbatelný. To je dále podporováno skutečností, že EU nepoužívá pro toto odvětví vývozní dotace a nabízí bezcelní přístup. Ačkoliv politiky jiných vyspělých a rozvojových zemí mají významný vliv na světové ceny bavlny, hlavním faktorem, který přispívá k poklesu ceny, je zvýšená konkurence ze strany syntetických vláken.V Evropě byl první režim podpory bavlny zaveden při přistoupení Řecka k ES v roce 1980 a následně byl v roce 1986 rozšířen na Španělsko a Portugalsko. Protokol, který je přílohou smlouvy o přistoupení, uvádí, že Společenství zajistí podporu výroby bavlny v regionech, ve kterých je to důležité pro ekonomiku zemědělství. Systém podpory by měl umožnit dotčeným producentům získat přiměřený příjem a zahrnout poskytnutí podpory pro produkci.Původní režim byl založen na „vyrovnávacích platbách" zpracovatelům, kteří platili minimální cenu zemědělcům, kteří jim dodávali nevyzrněnou bavlnu. Podpora a minimální cena vycházely z rozdílu mezi vnitřní cílovou cenou a světovou tržní cenou. Tento režim podnítil velký rozvoj celého bavlnářského odvětví v EU.V posledních letech prošla společná zemědělská politika (SZP) zásadní reformou, která byla zaměřena na zvýšení konkurenceschopnosti, bezpečnost a jakost potravin, stabilizaci příjmů zemědělských podniků, zahrnutí problémů v oblasti životního prostředí do zemědělské politiky, rozvoj životaschopnosti venkovských oblastí, zjednodušení a posílení decentralizace. Hlavní zásadou reformy SZP z roku 2003 je přechod od cenové podpory a podpory produkce k oddělenému systému podpory příjmů.Za účelem přizpůsobení odvětví bavlny ostatním odvětvím, přijala Rada v dubnu 2004 nový režim pro bavlnu, založený na odděleném systému podpory příjmů a zvláštní podpoře podle plodiny (plochy), v obou případech vyplácené přímo zemědělcům pěstujícím bavlnu. Tento režim vstoupil v platnost v lednu 2006.- Platné předpisy vztahující se na oblast návrhuKapitola 10a hlavy IV nařízení Rady (ES) č. 1782/2003 ze dne 29. září 2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce, stanoví pravidla pro zvláštní podporu pro bavlnu. Ustanovení této kapitoly byla zrušena rozsudkem Soudního dvora ze dne 7. září 2006 ve věci C–310/04. Účinky zrušení byly odloženy do přijetí nového nařízení v přiměřené době.- Soulad s ostatními politikami a cíli UnieNevztahuje se na tento návrh.2 ) KONZULTACE ZÚčASTNěNÝCH STRAN A POSOUZENÍ DOPADů- Konzultace zúčastněných stranMetody konzultací, hlavní cílová odvětví a obecný profil respondentůAby se napomohlo při přípravě tohoto návrhu a posouzení jeho dopadů, byly zadány dvě nezávislé studie, přičemž jedna měla analyzovat sociální a hospodářská hlediska produkce bavlny a druhá dopady tohoto režimu na životní prostředí. V rámci těchto dvou studií bylo shromažďování údajů a hodnocení dopadů prováděno pomocí zvláštních dotazníků adresovaných zúčastněným stranám a pohovorů prováděných odborníky.Útvary Komise rovněž uspořádaly pracovní setkání a semináře se zúčastněnými stranami. Tyto konzultace byly organizovány navíc kromě pravidelných setkání s odborníky z daného odvětví v rámci Poradního výboru pro bavlnu a Řídícího výboru pro přírodní vlákna. Dále proběhla setkání se zástupci zaměstnanců a nevládními organizacemi činnými v oblasti politiky rozvoje a ochrany životního prostředí a rovněž s akademickými pracovníky se specializovanými znalostmi bavlnářského odvětví a s orgány v regionech, kde pěstování bavlny hraje významnou roli.Od 8. května 2007 do 22. června 2007 probíhala otevřená konzultace na internetu. Komise obdržela 320 odpovědí, které poskytly další zpětnou vazbu od široké veřejnosti.- Shromažďování a využití odborných znalostíPříslušné vědecké / odborné oblastiekonomika zemědělství a statistikaPoužitá metodikanezávislé studie a konzultace se zúčastněnými osobamiHlavní konzultované organizace / hlavní konzultovaní odborníciviz výšeProstředky použité k tomu, aby byla doporučení odborníků veřejně dostupnáVýsledky konzultací budou k dispozici na:http://ec.europa.eu/agriculture/consultations/cotton/index_en.htm.- Posouzení dopadůKomise provedla posouzení dopadů uvedené v Legislativním a pracovním programu Komise na rok 2007, který je k dispozici na internetových stránkách Europa.3 ) PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU- Shrnutí navrhovaných opatřeníNový režim pro bavlnu by měl mít následující cíle:o pokračování zemědělské činnosti jako součásti udržitelného rozvoje regionů produkujících bavlnu,o slučitelnost možností podpory pro producenty bavlny se zásadami reformované společné zemědělské politiky,o slučitelnost možností podpory pro producenty bavlny se závazky EU vůči WTO a omezení negativního dopadu na rozvojové země,o stabilita a kontrola rozpočtu EU,o konkurenceschopnost a tržní orientace bavlnářského odvětví EU,o snížení dopadů produkce bavlny na životní prostředí,o zjednodušení řízení režimu podpor pro producenty bavlny.Pro dosažení těchto cílů tento návrh doporučuje, aby 65 % zdrojů věnovaných na podporu odvětví bavlny před reformou z roku 2004 bylo začleněno do režimu jednotné platby. Podobně jako jiní zemědělci, kteří využívají odděleného systému podpory, budou mít i pěstitelé bavlny zajištěnu určitou stabilitu příjmu a přitom budou mít možnost se přizpůsobit vývoji trhu.Zbývajících 35 % by zůstalo svázáno s produkcí bavlny jako platba na plochu. Tyto vázané platby jsou navrženy tak, aby zajistily pokračování pěstování bavlny na úrovni dostačující pro ochranu vyzrňovacího odvětví v regionech, ve kterých je důležitou hospodářskou činností.Evropský soudní dvůr vznesl zejména otázku zdůvodnění zvolené oddělené sazby. Jedná se o to, jak včlenit režim pro bavlnu do reformy společné zemědělské politiky a zároveň respektovat cíle protokolu o bavlně v aktech o přistoupení Řecka, Španělska a Portugalska.Analýzy a doplňující dotazníky provedené v souvislosti s hodnocením dopadů ukázaly různé produkční struktury a faktory ovlivňující rozhodovací proces zemědělců. Kvantitativní modelovací nástroje nejsou schopny s jistotou určit vztah mezi nabídkou a vázanými platbami. Nicméně mezi provedenými simulacemi existuje shoda, že ve střednědobém časovém úseku by vázaná sazba podpory ve výši přibližně 35 % napomohla pokračování produkce bavlny při respektování protokolu a současném dodržení zásad reformy společné zemědělské politiky.V roce 2004 Rada rozhodla, že stanoví vázanou sazbu ve výši 35 %, ačkoliv Komise navrhovala 40 %. Návrat k vyšší vázané sazbě by nyní znamenal velké pracovní zatížení pro státní správy členských států a rovněž snížení jednotné platby pro zemědělské podniky pěstující bavlnu.Z administrativního pohledu by jakékoliv úpravy vázané sazby směrem nahoru znamenaly snížení oddělené sazby a následné přepočítávání všech nároků na platby přidělených v roce 2006 historickým producentům bavlny v dotčených členských státech. Naopak zachování vázané sazby ve výši 35 % by neznamenalo žádnou další administrativní zátěž.Pokud by byla stanovena oddělená sazba vyšší než 65 %, znamenalo by to riziko značného narušení odvětví bavlny. Proto po analýze možných scénářů, jak jsou popsány v hodnocení dopadů, došla Komise k závěru, že proto, aby byly splněny uvedené cíle, musí zůstat zachována současná rovnováha mezi vázanými a oddělenými podporami s některými dalšími drobnými úpravami režimu.Navrhuje se, aby maximální plocha zůstala nezměněna ve výši 450 597 ha (370 000 ha v Řecku, 70 000 ha ve Španělsku, 360 ha v Portugalsku a 10 237 ha v Bulharsku). Úroveň plateb na plochu by také zůstala nezměněna a byla by poměrně snížena v případě, že by žádosti o platby přesáhly maximální plochu členského státu.Jak oddělené, tak zvláštní podpory podle plodiny budou nadále muset splňovat všechna kritéria shody, což povede k produkci bavlny za podmínek šetrnějších k životnímu prostředí s tím, že z hlediska příjmu nedojde ke změně.Zvláštní podpora by byla udělována na způsobilý hektar bavlny za podmínky, že plocha zůstane zachována nejméně do sklizně bez závazku dodat nebo prodat bavlnu. Bavlna by musela splňovat minimální požadavky „řádné a uspokojivé“ obchodní jakosti.Navrhuje se, aby byly podporovány meziodvětvové organizace, aby se napomohlo lepší koordinaci uvádění bavlny na trh, přípravě smluv mezi pěstiteli a zpracovateli a zlepšování jakosti.Finanční převod na restrukturalizaci oblastí produkce bavlny, uvedený v čl. 143d nařízení Rady (ES) č. 1782/2003 (22 miliony EUR za rok od rozpočtového roku 2007) je již k dispozici Evropskému zemědělskému fondu pro rozvoj venkova (EZFRV) a byl zahrnut do ročního rozdělení částky podpory Společenství pro rozvoj venkova podle jednotlivých členských států rozhodnutími Komise 2006/410/ES a 2006/636/ES. Tak budou v období 2007 – 2013 k dispozici další 154 miliony EUR jako dodatečná podpora Společenství pro opatření v regionech s produkcí bavlny. To by mohlo členským státům umožnit dále pomáhat, např. při procesu restrukturalizace podniků pěstujících bavlnu a odvětví vyzrňování bavlny.Pro podporu propagace bavlny vyprodukované v EU se doporučuje vytvoření „značky původu“. To byl výslovný požadavek zúčastněných stran během konzultací.V březnu 2006 se Komise zavázala, že přezkoumá politiku provádění nařízení (ES) č. 510/2006 o ochraně zeměpisných označení a označení původu zemědělských produktů a potravin. V souvislosti s tím Komise posoudí možnost zahrnutí bavlny do působnosti tohoto nařízení.Za účelem vytvoření image bavlny Společenství a propagace jejího použití provede Společenství analýzu významu, účinnosti a výkonnosti zahrnutí některých bavlněných výrobků zcela vyprodukovaných a vyrobených v EU na seznam výrobků způsobilých pro informační a propagační podporu.- Právní základČl. 37 odst. 2 Smlouvy o založení Evropského společenství a protokol č. 4 o bavlně (připojený k aktu o přistoupení z roku 1979)- Zásada subsidiarityNávrh ponechává důležité prvky v pravomoci členských států:- schvalování oblastí pro produkci bavlny,- schvalování odrůd,- schvalování meziodvětvových organizací,- rozdělování práv na podporu- definice předpisů v oblasti životního prostředí.- Zásada proporcionalityNávrh je v souladu se zásadou proporcionality, protože odpovídá obecným cílům společné zemědělské politiky a zároveň respektuje závazky uložené protokolem č.4.- Volba nástrojůNavrhované nástroje: nařízení Rady, kterým se zavádí nový režim podpory pro bavlnu, který nahrazuje režim zrušený Soudním dvorem rozsudkem Soudního dvora ze dne 7. září 2006 ve věci C–310/04.4) ROZPOčTOVÉ DůSLEDKYVnitrostátní základní plocha a výše podpory na způsobilý hektar se v porovnání se současnou situací nemění. Avšak s poklesem vázaných plateb pro zemědělce, kteří jsou členy schválené meziodvětvové organizace, z 10 EUR/ha na 3 EUR/ha se částka poskytnutá těmto zemědělcům sníží ze 4,4 milionu EUR na 1,4 milionu EUR, což by vyrovnalo jakékoliv další výdaje na informace a propagaci.2007/0242 (CNS)NávrhNAŘÍZENÍ RADY,kterým se mění nařízení (ES) č. 1782/2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce, pokud jde o režim podpory pro bavlnuRADA EVROPSKÉ UNIE,s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 37 odst. 2 třetí pododstavec této smlouvy,s ohledem na akt o přistoupení Řecka, a zejména na odstavec 6 protokolu č.4 tohoto aktu o bavlně[1],s ohledem na návrh Komise,s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu[2],s ohledem na stanovisko Evropského hospodářského a sociálního výboru[3],vzhledem k těmto důvodům:(1) Kapitola 10a hlavy IV nařízení Rady (ES) č. 1782/2003[4], vložená čl. 1 odst. 20 nařízení Rady (ES) č. 864/2004[5], stanoví pravidla pro zvláštní podporu pro bavlnu.(2) Rozsudkem Soudního dvora Evropských Společenství ze 7. září 2006 ve věci C 310/04[6] byla kapitola 10a hlavy IV nařízení (ES) č. 1782/2003 zrušena pro porušení zásady proporcionality, zejména s odkazem na okolnost, že „Rada, tvůrce nařízení č. 864/2004, před Soudním dvorem neprokázala, že nový režim podpory pro bavlnu zavedený tímto nařízením byl přijat v rámci skutečného výkonu její posuzovací pravomoci, která předpokládá zohlednění všech relevantních skutečností a okolností projednávaného případu, ke kterým patří veškeré mzdové náklady spojené s pěstováním bavlny, a životaschopnost vyzrňovacích stanic, jejichž zohlednění bylo při posouzení výnosnosti této plodiny nezbytné“ a že Soudnímu dvoru nebylo umožněno „ověřit, zda zákonodárce Společenství mohl dojít k závěru, aniž by překročil meze své široké posuzovací pravomoci, kterou má v dané oblasti, že stanovení výše zvláštní podpory pro bavlnu na 35 % veškerých existujících podpor ve dřívějším režimu podpory stačí k zajištění cíle uvedeného v pátém bodu odůvodnění nařízení č. 864/2004, jímž je zajištění výnosnosti, a tedy pokračování v pěstování této plodiny, a který odráží cíl stanovený v odstavci 2 protokolu č. 4“. Soud také nařídil odložit účinky uvedeného zrušení do doby přijetí nového nařízení v přiměřené lhůtě.(3) Je nutno přijmout nový režim zvláštní podpory pro bavlnu v souladu s rozsudkem Soudního dvora ve věci C–310/04.(4) Nový režim by měl splnit cíle uvedené v odstavci 2 protokolu č. 4 o bavlně připojenému k aktu o přistoupení Řecka („protokol 4“), aby se podporovala produkce bavlny v regionech Společenství, kde je to důležité pro zemědělskou ekonomiku, aby bylo dotčeným producentům umožněno získat přiměřený příjem a aby se pomocí strukturálních zlepšení stabilizoval trh na úrovni nabídky a uvádění na trh.(5) Je nutno vzít v úvahu všechny důležité faktory a okolnosti týkající se specifické situace v odvětví bavlny včetně všech prvků nutných pro posouzení výnosnosti této plodiny. Za účelem dosažení tohoto cíle byl zahájen proces hodnocení a konzultací:byly provedeny dvě studie o sociálních a hospodářských dopadech a o environmentálních dopadech budoucího režimu podpory pro bavlnu na odvětví bavlny ve Společenství a se zúčastněnými stranami byly uspořádány semináře a internetové konzultace ke konkrétním otázkám.(6) Oddělení přímé podpory producentů a zavedení režimu jednotné platby jsou základní prvky v procesu reformy společné zemědělské politiky (SZP) zaměřené na přechod od politiky cenové podpory a podpory produkce na politiku podpory příjmů zemědělců. Nařízení (ES) č. 1782/2003 zavedlo tyto prvky pro několik zemědělských produktů.(7) Aby byly splněny cíle, které jsou základem reformy SZP, měla by být podpora pro bavlnu z velké části oddělena a začleněna do režimu jednotné platby.(8) Úplné začlenění režimu podpory v odvětví bavlny do režimu jednotné platby by pravděpodobně znamenalo značné riziko narušení produkce pro regiony Společenství produkující bavlnu. Část podpory by proto měla být i nadále spojená s pěstováním bavlny pomocí zvláštní podpory pro plodinu na způsobilý hektar. Její výše by měla být vypočtena takovým způsobem, aby bylo dosaženo cílů uvedených v odstavci 2 protokolu 4, přičemž by se zároveň program pro bavlnu stal součástí hlavního reformního procesu a zjednodušení SZP. Za tímto účelem a vzhledem k provedenému hodnocení lze oprávněně stanovit celkovou pomoc, která je k dispozici na hektar a členský stát, ve výši 35 % vnitrostátního podílu pomoci, která byla nepřímo poskytována producentům. Tato sazba umožňuje, aby odvětví bavlny dosáhlo dlouhodobé životaschopnosti, podporuje udržitelný rozvoj regionů produkujících bavlnu a zajišťuje přiměřený příjem zemědělcům.(9) Zbývajících 65 % vnitrostátního podílu pomoci, která byla nepřímo poskytována producentům, by mělo být k dispozici pro režim jednotné platby.(10) Z důvodů ochrany životního prostředí by měla být stanovena základní plocha na členský stát, aby byly omezeny plochy oseté bavlnou. Kromě toho by způsobilé oblasti měly být omezeny na oblasti schválené členskými státy.(11) Aby byly uspokojeny potřeby odvětví vyzrňování bavlny, měla by být způsobilost pro podporu vázána na minimální jakost skutečně sklizené bavlny.(12) Aby bylo producentům a vyzrňovacím stanicím umožněno zvyšování jakosti bavlny, mělo by být podporováno zřizování meziodvětvových organizací, které by měly být schváleny členskými státy. Společenství by mělo nepřímo přispívat na činnosti těchto organizací zvýšením pomoci těm zemědělcům, kteří jsou členy těchto organizací.(13) Aby bylo možno použít nový režim podpory pro bavlnu od začátku kalendářního roku, mělo by se toto nařízení použít ode dne 1. ledna 2008(14) Nařízení (ES) č. 1782/2003 by proto mělo být odpovídajícím způsobem změněno,PŘIJALA TOTO NAŘÍZENÍ:Článek 1Nařízení (ES) č. 1782/2003 se mění takto:1) V hlavě IV se kapitola 10a nahrazuje tímto:„KAPITOLA 10AZVLÁŠTNÍ PODPORA PRO BAVLNUČlánek 110a – Oblast působnostiPodpora se poskytuje zemědělcům, kteří produkují bavlnu kódu KN 5201 00, za podmínek stanovených v této kapitole.Článek 110b – Způsobilost pro podporu1. Podpora se poskytuje na hektar plochy oseté bavlnou, který je způsobilý pro podporu. K tomu, aby bylo možné na plochu poskytnout podporu, musí ležet na zemědělské půdě schválené členským státem pro produkci bavlny, oseté povolenými odrůdami a skutečně sklizené za běžných růstových podmínek.Podpora uvedená v článku 110a bude vyplacena na bavlnu řádné a uspokojivé obchodní jakosti.2. Členské státy schvalují půdu a povolují odrůdy uvedené v odstavci 1 podle pravidel a za podmínek přijatých postupem podle čl. 144 odst. 2.Článek 110c – Základní plochy a částky1. Stanovují se tyto vnitrostátní základní plochy:- Bulharsko: 10 237 ha,- Řecko: 370 000 ha,- Španělsko: 70 000 ha,- Portugalsko: 360 ha.2. Částka podpory na způsobilý hektar činí:- v Bulharsku: 263 EUR,- v Řecku: 594 EUR na 300 000 hektarů a 342,85 EUR na zbývajících 70 000 hektarů,- ve Španělsku: 1 039 EUR,- v Portugalsku: 556 EUR.3. Pokud plocha způsobilá pro podporu v daném členském státě a v daném roce přesáhne základní plochu uvedenou v odstavci 1, sníží se podpora uvedená v odstavci 2 pro daný členský stát poměrně k překročení základní plochy.U Řecka se však poměrné snížení použije na částku podpory stanovené pro část vnitrostátní základní plochy tvořené 70 000 hektary tak, aby byla dodržena celková částka 202,2 milionu EUR.4. Podrobná prováděcí pravidla k tomuto článku se stanoví postupem podle čl. 144 odst. 2.Článek 110d – Schválené meziodvětvové organizace1. Pro účely této kapitoly se schválenou meziodvětvovou organizací rozumí právnická osoba složená ze zemědělců produkujících bavlnu a nejméně jedné vyzrňovací stanice, která provádí např. následující činnosti:- pomoc s cílem koordinovat umísťování bavlny na trh, zejména pomocí výzkumných studií a průzkumu trhu,- vypracovávání vzorů smluv slučitelných s právními předpisy Společenství,- orientace produkce na produkty, které jsou lépe přizpůsobeny potřebám trhu a poptávce spotřebitelů, zejména z hlediska jakosti a ochrany spotřebitelů,- aktualizace způsobů a prostředků pro zlepšování jakosti produktů,- vývoj marketingových strategií na podporu bavlny pomocí programu certifikace jakosti.2. Členský stát, na jehož území jsou vyzrňovací stanice usazeny, schválí meziodvětvové organizace, které splňují kritéria, jež budou přijata postupem podle čl. 144 odst. 2.Článek 110e – Platby podpory1. Zemědělcům se poskytuje podpora na hektar způsobilý pro podporu podle článku 110c.2. Zemědělcům, kteří jsou členy schválené meziodvětvové organizace, se poskytuje podpora na hektar způsobilý pro podporu v rámci základní plochy stanovené v článku 110c odst. 1, zvýšená o částku 3 EUR.“2) V čl. 156 odst. 2 se písmeno g) nahrazuje tímto:„g) Hlava IV kapitola 10a se použije ode dne 1. ledna 2008 pro bavlnu vysetou od tohoto data.“Článek 2Toto nařízení vstupuje v platnost prvním dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.Použije se ode dne 1. ledna 2008.Toto nařízení je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.V Bruselu dne [...].Za Radupředseda/předsedkyněFINANČNÍ VÝKAZ |1. | ROZPOČTOVÝ OKRUH: (nomenklatura 2007) 05 03 01 02 05 03 02 40 | POLOŽKY: Rozpočet 2007 2 111 mil. EUR 261 mil. EUR |2. | NÁZEV: Nařízení Rady, kterým se mění nařízení (ES) č. 1782/2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce, pokud jde o režim podpory pro bavlnu |3. | PRÁVNÍ ZÁKLAD čl. 37 odst. 2 Smlouvy |4. | CÍLE: Po reformě odvětví bavlny nařízením Rady (ES) č. 864/2004 a na základě rozsudku Evropského soudního dvora ze dne 7. září 2006 ve věci C–310/04, kterým se zrušuje kapitola 10a hlavy IV nařízení Rady (ES) č. 1782/2003, je cílem tohoto návrhu zavést nová ustanovení týkající se zvláštní podpory pro bavlnu. |5. | FINANČNÍ DOPADY | OBDOBÍ 12 MĚSÍCŮ (v milionech EUR) | FINANČNÍ ROK 2007 (v milionech EUR) | FINANČNÍ ROK 2008 (v milionech EUR) |5.0 | VÝDAJE – FINANCOVANÉ Z ROZPOČTU ES (NÁHRADY / INTERVENCE) – VNITROSTÁTNÍCH ORGÁNŮ – JINÝCH SUBJEKTŮ | – | – | 277,1 |5.1 | PŘÍJMY – VLASTNÍ ZDROJE ES (DÁVKY/CLA) – VNITROSTÁTNÍ | – | – | – |2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 |5.0.1 | ODHADOVANÉ VÝDAJE | 277,3 | 277,4 | 277,5 | 277,8 | 278,1 |5.1.1 | ODHADOVANÉ PŘÍJMY | – | – | – | – | – |2014 | 2015 | 2016 | od roku 2017 |5.0.2 | ODHADOVANÉ VÝDAJE | 278,3 | 278,6 | 278,9 | 279,1 |5.1.2 | ODHADOVANÉ PŘÍJMY | – | – | – | – |5.2 | METODA VÝPOČTU: viz příloha |6.0 | MŮŽE BÝT PROJEKT FINANCOVÁN Z POLOŽEK ZAČLENĚNÝCH V PŘÍSLUŠNÉ KAPITOLE STÁVAJÍCÍHO ROZPOČTU? | ANO NE |6.1 | MŮŽE BÝT PROJEKT FINANCOVÁN PŘEVODEM MEZI KAPITOLAMI STÁVAJÍCÍHO ROZPOČTU? | ANO NE |6.2 | BUDE POTŘEBA DODATEČNÝ ROZPOČET? | ANO NE |6.3 | BUDE POTŘEBA ZAČLENIT POLOŽKY DO BUDOUCÍCH ROZPOČTŮ? | ANO NE |POZNÁMKY: Návrh nemění současný poměr mezi vázanou a oddělenou podporou a nemění ustanovení pro oddělenou podporu. Pokud se týká vázané podpory, tento návrh nevyvolává žádné dodatečné náklady v porovnání se současným režimem, protože základní plochy a výše podpory se nemění. Avšak snížení vázané podpory pro zemědělce, kteří jsou členy schválené meziodvětvové organizace, přinese úsporu ve výši 3 miliony EUR. |Příloha1 – Zvláštní podpora pro bavlnu (Řecko, Portugalsko, Španělsko) – rozpočtová položka 05 03 02 40 |Řecko | Španělsko | Portugalsko |Základní plocha | 300 000 ha | 70 000 ha | 360 ha |Výše podpory | 594 EUR/ha | 1 039 EUR/ha | 556 EUR/ha |a o |Základní plocha | 70 000 ha |Výše podpory | 342,85 EUR/ha |mezisoučet: | 202 199 500 EUR | 72 730 000 EUR | 200 160 EUR |Zvýšení podpory pro producenty, kteří jsou členy schválené meziodvětvové organizace |Základní plocha | 370 000 ha | 70 000 ha | 360 ha |Výše podpory | 3 EUR/ha | 3 EUR/ha | 3 EUR/ha |mezisoučet 2 | 1 110 000 EUR | 210 000 EUR | 1 080 EUR |Celkem | 203 309 500 EUR | 72 940 000 EUR | 201 240 EUR |EU 15 celkem pro každý rozpočtový rok | 276 450 740 EUR |2 – Bulharsko : zahrnutí do RJPP (režimu jednotných plateb na plochu) – položka 05 03 01 02 |Základní plocha | 10 237 ha |Výše podpory | 263 EUR/ha |Celkem | 2 692 331 EUR |Rozpočtový rok | Zaváděcí sazba pro Bulharsko |2008 | 673 083 EUR | 25% |2009 | 807 699 EUR | 30% |2010 | 942 316 EUR | 35% |2011 | 1 076 932 EUR | 40% |2012 | 1 346 166 EUR | 50% |2013 | 1 615 399 EUR | 60% |2014 | 1 884 632 EUR | 70% |2015 | 2 153 865 EUR | 80% |2016 | 2 423 098 EUR | 90% |od roku 2017 | 2 692 331 EUR | 100% |Celkové výdaje: 1 + 2 |Rozpočtový rok | Celkem |2008 | 277 123 823 EUR |2009 | 277 258 439 EUR |2010 | 277 393 056 EUR |2011 | 277 527 672 EUR |2012 | 277 796 906 EUR |2013 | 278 066 139 EUR |2014 | 278 335 372 EUR |2015 | 278 604 605 EUR |2016 | 278 873 838 EUR |od roku 2017 | 279 143 071 EUR |[1] Úř. věst. L 291, 19.11.1979, s. 174. Protokol naposledy pozměněný nařízením (ES) č. 1050/2001 (Úř. věst. L 148, 1.6.2001, s. 1).[2] Úř. věst. C ..., ..., s. ....[3] Úř. věst. C ..., ..., s. ....[4] Úř. věst. L 270, 21.10.2003, s. 1. Nařízení naposledy pozměněné nařízením (ES) č. 552/2007 (Úř. věst. L 131, 23.5.2007, s. 10).[5] Úř. věst. L 161, 30.4.2004, s. 48.[6] 2006 Sb. rozh. I-7285.


text:
Střední Amerika je pomyslná část amerického kontinentu. Střední Amerikou se obvykle označuje území sedmi nezávislých států Guatemala, Belize, Honduras, Salvador, Nikaragua, Kostarika a Panama. Střední Amerika se považuje za součást Severní Ameriky.
 Střední Amerika má rozlohu přibližně 520 000 km2. Šířka pevniny mezi Tichým oceánem a Karibským mořem se pohybuje od přibližně 48 km do 563 km. Pro Střední Ameriku je charakteristický vulkanismus a častá zemětřesení. Střední Amerika leží z větší části na Karibské tektonické desce. Rostlinstvo a živočišstvo je součástí tzv. neotropické zóny (společně s Karibikem a Jižní Amerikou).
 Definice pojmu Střední Amerika
 Pojem „Střední Amerika“ podle různých definicí zahrnuje různé státy. V češtině je Střední Amerika nejčastěji chápána jako území mezi Mexikem a Kolumbií (7 nezávislých států). Pro toto území existují cizojazyčné výrazy Central America (), América Central () nebo Zentralamerika (). Méně častější je definice Střední Ameriky jako území mezi USA na severu a pobřežím Jižní Ameriky na jihu (tz. Mexiko, Karibik a 7 výše zmíněných států).
 Geograficky může být chápáno Střední Amerikou území mezi Tehuantepeckou a Panamskou šíjí. Kromě sedmi nezávislých států podle této definice spadají do Střední Ameriky mexické státy Chiapas, Tabasco, Yucatán, Campeche, Quintana Roo.
 Z historického hlediska se za středoamerické státy považují „pouze“ Guatemala, Salvador, Honduras, Nikaragua a Kostarika. Tyto státy (+ mexický stát Chiapas) sdílejí podstatnou část své historie. Za španělské koloniální nadvlády byly tyto dnes samostatné státy sdružené v generálním kapitanátu Guatemala, který administrativně spadal pod místokrálovství Nové Španělsko. Po získání nezávislosti na Španělsku tvořily krátce součást prvního mexického císařství a následně mezi roky 1823 a 1838 společně Federativní středoamerickou republiku. Na rozdíl od těchto 5 států Panama spadala v minulosti pod Kolumbii a Belize (pod názvem Britský Honduras) bylo britskou kolonií.
 Ekonomické a politické definování Střední Ameriky ukazuje více pohledů dělení. Současná mezistátní spolupráce mezi 7 středoamerickými státy je nejvíce zřetelná vzájemnou spoluprací v organizaci Středoamerický integrační systém ( Sistema de la Integración Centroamericana, zkratka SICA). Kromě svojého členství v této mezistátní organizaci má Panama silné vazby na jihoamerické státy a Belize je souběžně zapojeno též do organizace Karibského společenství (CARICOM). Naopak karibský ostrovní stát Dominikánská republika, který geograficky do středoamerického regionu nespadá, ale je historicky, jazykově a kulturně blízký středoamerickým státům, je aktivní členský stát SICA.
 Přehled států
 Historie
 Nejvýznamnější civilizace během předkolumbovského období se rozvíjely na území tzv. Mezoameriky (Teotihuacán, Toltékové, Aztékové, Zapotékové, Mixtékové, Mayové, Olmékové, Totonakové). Po objevení Ameriky Kryštofem Kolumbem (1492) začala postupná kolonizace středoamerického regionu Evropany. Mezi roky 1519 a 1521 dobyl Hernán Cortés Aztéckou říši. V roce 1535 bylo španělským králem ustanoveno nové místokrálovství Nové Španělsko, které zahrnovalo převážnou část Střední Ameriky pod názvem generální kapitanát Guatemala. Kromě Španělů se ve středoamerickém regionu výrazněji prosadili Britové. Jejich državy Britský Honduras a Pobřeží Moskytů byly častým předmětem sporů mezi těmito národy.
 15. září 1821 proběhla v městě Ciudad de Guatemala veřejná schůze, která vyústila v přijetí deklarace nezávislosti města na Španělsku a výzvu, aby ostatní oblasti v rámci kapitanátu udělaly totéž. Toto datum dodnes slaví většina středoamerických států jako státní svátek Den nezávislosti. Nezávislost ale netrvala dlouho – 5. ledna 1822 bylo území anektováno Mexickým císařstvím v čele s Agustínem de Iturbide. Po jeho rezignaci a rozpadu císařství vznikl 1. července 1823 nový stát Spojené provincie Střední Ameriky. Tento státní útvar se rozpadl v období 1838 až 1840 občanskou válkou. Během 19. století a začátku 20. století se uskutečnilo ještě několik pokusů o vytvoření společného státu. 20. století bylo i dobou několika občanských válek (guatemalská občanská válka, Sandinistická revoluce v Nikaragui, salvadorská občanská válka).
 Roku 1903 se odtrhla Panama od Kolumbie. Od této doby se Panama snaží o kulturní a politické sblížení a integraci s ostatními středoamerickými státy i přes své tradičně silné vazby na Jižní Ameriku. Roku 1907 byl založen Středoamerický soudní dvůr. Až do roku 1934 do záležitostí středoamerických států poměrně výrazně zasahovaly USA svými intervencemi v rámci tzv. banánových válek.
 Do roku 1981 bylo Belize britskou kolonií a i po získání nezávislosti spolupracuje na mezinárodní úrovni s anglofonními státy Karibiku a v procesu integrace Střední Ameriky stojí poněkud stranou.
 Přírodní podmínky
 Topografie
 Území Střední Ameriky je rozděleno do 3 významných topografických oblastí.
 Středoamerická pohoří a doprovodné podhůří, vysočiny – táhnou se přes všechny středoamerické státy s výjimkou Belize. V Guatemale, Kostarice a Panamě dosahují poměrně velkých nadmořských výšek (nejvyšší vrchol Střední Ameriky Tajumulco je 4 220 metrů vysoký). Mezi zálivem Fonseca a nikaragujsko-kostarickou hranicí je pohoří přerušeno tzv. Nikaragujskou depresí o nízké nadmořské výšce, která je vyplněna jezery Managua a Nikaragua. Pohoří je vulkanického původu a stále zde probíhají sopečné erupce a zemětřesení. Patří sem např. Sierra Madre de Chiapas, Guatemalská vysočina, Cordillera de Talamanca.
 Pacifické nížiny – mezi Středoamerickým pohořím a pobřežím Pacifiku. V Guatemale nížina zasahuje až 40 km do vnitrozemí, v Salvadoru nebo Kostarice naopak hory sahají téměř až k pobřeží.
 Karibské nížiny – jsou podstatně rozlehlejší než ty na pacifickém pobřeží, především v Nikaragui či Hondurasu.
 Hydrografie
 Topografie středoamerického regionu předurčuje úmoří oceánů tak, že do Atlantiku směřují delší řeky (např. San Juan, Río Grande de Matagalpa, Coco, Patuca, Ulúa, Motagua, Hondo, Usumacinta), které protékají nížinami s poměrně klidným tokem, zatímco přítoky Pacifiku (např. řeky Lempa a Choluteca) jsou většinou kratší a překonávají na menší vzdálenosti větší výškový rozdíl, mají dravější tok.
 Největší jezera v regionu jsou Nikaragua (8 430 km2), Managua (1 489 km2) a Izabal (590 km2). Nejvýznamnější vodní nádrží je bezesporu Gatúnské jezero na řece Río Chagres, které zajišťuje provoz Panamského průplavu. V kráterech nebo kalderách četných sopek se vyskytují vulkanická jezera (např. Irazú a Coatepeque).
 Klima
 Střední Amerika se nachází v pásmu tropického podnebného pásu. Úmoří Karibského moře je bohatší na dešťové srážky, zatímco úmoří Tichého oceánu je sušší oblastí. Během roku se střídají období dešťů (přibližně mezi květnem a říjnem) a období sucha (listopad–únor). Režim srážek je výrazně proměnný kvůli své závislosti na směru větrů. Teplota je charakterizována malou diferencí mezi dnem a nocí. V hornatém reliéfu se klima odvíjí od nadmořské výšky a expozice svahů ke světovým stranám. Ve středoamerickém regionu se často vyskytují hurikány a tropické bouře (především karibské pobřeží Belize, Hondurasu a Nikaraguy).
 Od úrovně hladiny moře až do výšek okolo 900 metrů se nachází „horké země“ s bohatými srážkami a vysokými teplotami téměř po celý rok. Mezi 1 000 a 2 500 m n. m. se průměrné roční teploty pohybují od 15 °C a 25 °C a srážky jsou především na konci léta. Nad 2 500 metrů se nachází chladné oblasti, kde prům. roční teploty nepřesahují 20 °C a rozdíly teplot mezi dnem a nocí jsou již výraznější.
 Využití půd
 V roce 2010 bylo využití půd následující (vyjádřeno procentuálně z rozlohy celé Střední Ameriky):
 Environmentální problémy
 Činnost člověka přináší celou řadu negativních důsledků pro životní prostředí. Ve Střední Americe jsou nejpalčivější problémy odlesňování půdy a její následná eroze, znečištění vody splachem hnojiv z polí i vypouštěním splaškových vod bez odpovídajícího vyčištění, znečištění ovzduší v městských oblastech, kontaminace půdy odpadem z těžebního průmyslu.
 Politika
 Všechny středoamerické státy jsou prezidentskými republikami; výjimkou je Belize, které je konstituční monarchií Commonwealth realm.
 Po vzniku samostatných států (okolo roku 1840) se každý z nich potýkal v určité míře s rozpory mezi liberály a konzervativci. V Nikaragui přerostly do ozbrojeného boje, do kterého se zapojil William Walker – americký dobrodruh a žoldnéř – který se dokonce na krátký čas stal prezidentem státu. V 70. letech 19. století byli v Guatemale, Hondurasu a Salvadoru dominantní liberálové – v tomto období došlo k modernizaci socio-ekonomických vazeb, k odluce církve od státu, privatizaci obecní půdy, rozvoji pěstování a exportu kávy. Tím došlo k oslabení tradičnímu postavení armády a církve. I přesto byl nadále uplatňován autoritativní způsob vlády a násilné výměny prezidentů nebyly neobvyklé.
 Začátek 20. století byl ve středoamerickým regionu naplněn řadou konfliktů, do kterých se často intervenovaly USA. Od 40. let 20. století prožívala Střední Amerika významný ekonomický růst doprovázený však příjmovou nerovností, mobilizací obyvatelstva, krizí v té době zaběhnuté společenské hegemonity a konflikty mezi elitami. V roce 1948 proběhla v Kostarice krátká občanská válka, po jejímž konci Kostarika zrušila armádu a dodržuje demokratické principy. Ve většině států (výjimka Kostarika) se však uplatnily vojenské režimy a diktatury. V 70., 80. a 90. letech se objevily guerillové boje v Guatemale, Salvadoru a Nikaragui.
 Nikaragua prožila diktaturu rodiny Somozů (1950–1979) a v roce 1979 tzv. nikaragujskou revoluci. V Panamě v 70. a 80. letech 20. století panoval diktátorský režim Manuela Noriegy. Proti tomuto režimu podnikly Spojené státy americké v roce 1989 vojenskou intervenci.
 Od druhé 90. let dvacátého století se ve státech Střední Ameriky začaly objevovat demokratické režimy s jistými nedostatky. Nikaragua pod vedením Daniela Ortegy se však od 10. let 21. století od demokratických principů odklání.
 Porovnání se světem
 Následující tabulka ukazuje postavení středoamerických států v celosvětových žebříčcích různých indexů.
 Obyvatelstvo
 Následující tabulka zachycuje etnické složení středoamerických států dle mexického antropologa Francisca Lizcana Fernándeze.
 Jazyky
 Nejrozšířenější používaný jazyk je španělština, která je zároveň oficiálním jazykem 6 středoamerických států (započítávají se do skupiny tzv. hispanoamerických zemí) a je hojně používaná i v Belize, kde je úředním jazykem angličtina. Kromě toho nemalá část obyvatelstva (zejména v Guatemale) používá své vlastní jazyky (především mayské jazyky, Xinca, Garífuna, Arawakan atd.). Rozšířené zde jsou i kreolské jazyky na základě angličtiny (belizská kreolština, kreolština na karibském pobřeží Nikaraguy, Kostariky a Panamy).
 Chudoba
 Ekonomická situace v jednotlivých středoamerických státech je rozdílná. Zatímco Kostarika a Panama mají silnější ekonomiky, než je průměr v Latinské Americe, ostatní středoamerické státy jsou pod latinskoamerickým průměrem. Procento chudých a extrémně chudých obyvatel je přímo závislé na ekonomickém postavení státu.
 Kultura
 Světové dědictví UNESCO
 K červenci 2019 figurovalo na seznamu světového dědictví UNESCO celkem 17 středoamerických lokalit. 9 z nich má charakter přírodního dědictví, 7 kulturního dědictví a 1 lokalita je smíšená. Památky kulturního dědictví pochází z předkolumbovského období i z období španělské koloniální nadvlády.
 Přírodní dědictví: Darién (PA), La Amistad (PA,CR), Coiba (PA), Guanacaste (CR), Kokosový ostrov (CR), Belizský bariérový útes (BE), Río Plátano (HN)
 Kulturní dědictví z předkolumbovského období: Joya de Cerén (SV), Quiriguá (GT), Copán (HN), Kamenné koule v Kostarice (CR)
 Kulturní dědictví z koloniálního období: Antigua Guatemala (GT), León Viejo (NI), Portobelo a San Lorenzo (PA), Ciudad de Panamá (PA), Katedrála v Leónu (NI)
 Smíšené dědictví: Tikal (GT)
 Integrace středoamerických států
 Středoamerické státy se více či méně snaží o vzájemnou spolupráci a všeobecný rozvoj celého regionu. Intenzivnější proces integrace začal v roce 1907, kdy byl ustanoven Středoamerický soudní dvůr (Corte Centroamericana de Justicia). Další krok integračního procesu nastal v roce 1951 založením Organizace středoamerických států (Organización de Estados Centroamericanos, zkratka ODECA). Od roku 1991 existuje jako nástupce ODECA Středoamerický integrační systém (Sistema de la Integración Centroamericana, zkratka SICA). Tohoto projektu se účastní státy Belize, Panama a Dominikánská republika, které z přístně historického hlediska do středoamerického prostoru nespadají.
 Další mezistátní regionální organizace působící ve Střední Americe jsou:
 Středoamerický společný trh (Mercado Común Centroamericano, MCAA)
 Středoamerický parlament (Parlamento Centroamericano, PARLACEN)
 Středoamerická banka pro ekonomickou integraci (Banco Centroamericano de Integración Económica, BCIE)
 Guatemala, Honduras, Salvador a Nicaragua mají společnou vízovou politiku vůči třetím státům, navíc jejich dospělí občané se smějí mezi jednotlivými zapojenými státy svobodně pohybovat pouze se svým občanským průkazem.
 Odkazy
 Poznámky
 Reference
 Literatura
 Jiří Hanzelka, Miroslav Zikmund: Mezi dvěma oceány, Orbis, Praha 1961
 Radek Pavlů: Státy střední Ameriky, CERM, Brno 2000,
 Carolyn McCarthy: Střední Amerika, Svojtka & Co., Praha 2014,
 Jana Troupová: Mezi dvěma kontinenty, Krigl, Praha 2014,
 Související články
 Hispanoamerika
 Mezoamerika
 Latinskoamerická integrace
 Středoamerické a karibské hry
 Seznam sopek Mexika a Střední Ameriky
 Externí odkazy
 Oficiální stránky SICA
 Online zpravodajský web se zprávami ze Střední Ameriky
 Amerika


text:
 Avis juridique important
 |
 12008E/PRO/02
 Version consolidée du traité sur le fonctionnement de l'Union européenne - PROTOCOLES - Protocole (n°2) sur l'application des principes de subsidiarité et de proportionnalité
 Journal officiel n° 115 du 09/05/2008 p. 0206 - 0209
 PROTOCOLE (no 2)SUR L'APPLICATION DES PRINCIPES DE SUBSIDIARITÉ ET DE PROPORTIONNALITÉLES HAUTES PARTIES CONTRACTANTES,DÉSIREUSES de faire en sorte que les décisions soient prises le plus près possible des citoyens de l'Union;DÉTERMINÉES à fixer les conditions d'application des principes de subsidiarité et de proportionnalité fixés à l'article 5 du traité sur l'Union européenne, ainsi qu'à établir un système de contrôle de l'application de ces principes,SONT CONVENUES des dispositions ci-après, qui sont annexées au traité sur l'Union européenne et au traité sur le fonctionnement de l'Union européenne:Article premierChaque institution veille de manière continue au respect des principes de subsidiarité et de proportionnalité définis à l'article 5 du traité sur l'Union européenne.Article 2Avant de proposer un acte législatif, la Commission procède à de larges consultations. Ces consultations doivent tenir compte, le cas échéant, de la dimension régionale et locale des actions envisagées. En cas d'urgence exceptionnelle, la Commission ne procède pas à ces consultations. Elle motive sa décision dans sa proposition.Article 3Aux fins du présent protocole, on entend par "projet d'acte législatif", les propositions de la Commission, les initiatives d'un groupe d'États membres, les initiatives du Parlement européen, les demandes de la Cour de justice, les recommandations de la Banque centrale européenne et les demandes de la Banque européenne d'investissement, visant à l'adoption d'un acte législatif.Article 4La Commission transmet ses projets d'actes législatifs ainsi que ses projets modifiés aux parlements nationaux en même temps qu'au législateur de l'Union.Le Parlement européen transmet ses projets d'actes législatifs ainsi que ses projets modifiés aux parlements nationaux.Le Conseil transmet les projets d'actes législatifs émanant d'un groupe d'États membres, de la Cour de justice, de la Banque centrale européenne ou de la Banque européenne d'investissement, ainsi que les projets modifiés, aux parlements nationaux.Dès leur adoption, les résolutions législatives du Parlement européen et les positions du Conseil sont transmises par ceux-ci aux parlements nationaux.Article 5Les projets d'actes législatifs sont motivés au regard des principes de subsidiarité et de proportionnalité. Tout projet d'acte législatif devrait comporter une fiche contenant des éléments circonstanciés permettant d'apprécier le respect des principes de subsidiarité et de proportionnalité. Cette fiche devrait comporter des éléments permettant d'évaluer son impact financier et, lorsqu'il s'agit d'une directive, ses implications sur la réglementation à mettre en œuvre par les États membres, y compris, le cas échéant, la législation régionale. Les raisons permettant de conclure qu'un objectif de l'Union peut être mieux atteint au niveau de celle-ci s'appuient sur des indicateurs qualitatifs et, chaque fois que c'est possible, quantitatifs. Les projets d'actes législatifs tiennent compte de la nécessité de faire en sorte que toute charge, financière ou administrative, incombant à l'Union, aux gouvernements nationaux, aux autorités régionales ou locales, aux opérateurs économiques et aux citoyens soit la moins élevée possible et à la mesure de l'objectif à atteindre.Article 6Tout parlement national ou toute chambre de l'un de ces parlements peut, dans un délai de huit semaines à compter de la date de transmission d'un projet d'acte législatif dans les langues officielles de l'Union, adresser aux présidents du Parlement européen, du Conseil et de la Commission un avis motivé exposant les raisons pour lesquelles il estime que le projet en cause n'est pas conforme au principe de subsidiarité. Il appartient à chaque parlement national ou à chaque chambre d'un parlement national de consulter, le cas échéant, les parlements régionaux possédant des pouvoirs législatifs.Si le projet d'acte législatif émane d'un groupe d'États membres, le président du Conseil transmet l'avis aux gouvernements de ces États membres.Si le projet d'acte législatif émane de la Cour de justice, de la Banque centrale européenne ou de la Banque européenne d'investissement, le président du Conseil transmet l'avis à l'institution ou organe concerné.Article 71. Le Parlement européen, le Conseil et la Commission, ainsi que, le cas échéant, le groupe d'États membres, la Cour de justice, la Banque centrale européenne ou la Banque européenne d'investissement, si le projet d'acte législatif émane d'eux, tiennent compte des avis motivés adressés par les parlements nationaux ou par une chambre de l'un de ces parlements.Chaque parlement national dispose de deux voix, réparties en fonction du système parlementaire national. Dans un système parlementaire national bicaméral, chacune des deux chambres dispose d'une voix.2. Dans le cas où les avis motivés sur le non-respect par un projet d'acte législatif du principe de subsidiarité représentent au moins un tiers de l'ensemble des voix attribuées aux parlements nationaux conformément au deuxième alinéa du paragraphe 1, le projet doit être réexaminé. Ce seuil est un quart lorsqu'il s'agit d'un projet d'acte législatif présenté sur la base de l'article 76 du traité sur le fonctionnement de l'Union européenne relatif à l'espace de liberté, de sécurité et de justice.À l'issue de ce réexamen, la Commission ou, le cas échéant, le groupe d'États membres, le Parlement européen, la Cour de justice, la Banque centrale européenne ou la Banque européenne d'investissement, si le projet d'acte législatif émane d'eux, peut décider, soit de maintenir le projet, soit de le modifier, soit de le retirer. Cette décision doit être motivée.3. En outre, dans le cadre de la procédure législative ordinaire, dans le cas où les avis motivés sur le non-respect par une proposition d'acte législatif du principe de subsidiarité représentent au moins une majorité simple des voix attribuées aux parlements nationaux conformément au deuxième alinéa du paragraphe 1, la proposition doit être réexaminée. À l'issue de ce réexamen, la Commission peut décider, soit de maintenir la proposition, soit de la modifier, soit de la retirer.Si elle choisit de la maintenir, la Commission devra, dans un avis motivé, justifier la raison pour laquelle elle estime que la proposition est conforme au principe de subsidiarité. Cet avis motivé ainsi que les avis motivés des parlements nationaux devront être soumis au législateur de l'Union afin d'être pris en compte dans le cadre de la procédure:a) avant d'achever la première lecture, le législateur (le Parlement européen et le Conseil) examine si la proposition législative est compatible avec le principe de subsidiarité, en tenant compte en particulier des motifs invoqués et partagés par la majorité des parlements nationaux ainsi que de l'avis motivé de la Commission;b) si, en vertu d'une majorité de 55 % des membres du Conseil ou d'une majorité des suffrages exprimés au Parlement européen, le législateur est d'avis que la proposition n'est pas compatible avec le principe de subsidiarité, l'examen de la proposition législative n'est pas poursuivi.Article 8La Cour de justice de l'Union européenne est compétente pour se prononcer sur les recours pour violation, par un acte législatif, du principe de subsidiarité formés, conformément aux modalités prévues à l'article 263 du traité sur le fonctionnement de l'Union européenne, par un État membre ou transmis par celui-ci conformément à son ordre juridique au nom de son parlement national ou d'une chambre de celui-ci.Conformément aux modalités prévues audit article, de tels recours peuvent aussi être formés par le Comité des régions contre des actes législatifs pour l'adoption desquels le traité sur le fonctionnement de l'Union européenne prévoit sa consultation.Article 9La Commission présente chaque année au Conseil européen, au Parlement européen, au Conseil et aux parlements nationaux un rapport sur l'application de l'article 5 du traité sur l'Union européenne. Ce rapport annuel est également transmis au Comité économique et social et au Comité des régions.--------------------------------------------------


text:
 24.4.2010
 FR
 Journal officiel de l'Union européenne
 C 106/1
 DÉCISION A1
 du 12 juin 2009
 concernant l’établissement d’une procédure de dialogue et de conciliation relative à la validité des documents, à la détermination de la législation applicable et au service des prestations au titre du règlement (CE) no 883/2004 du Parlement européen et du Conseil
 (Texte présentant de l'intérêt pour l'EEE et pour l'accord CE/Suisse)
 2010/C 106/01
 LA COMMISSION ADMINISTRATIVE POUR LA COORDINATION DES SYSTÈMES DE SÉCURITÉ SOCIALE,
 vu l’article 72, point a), du règlement (CE) no 883/2004 du Parlement européen et du Conseil du 29 avril 2004 portant sur la coordination des systèmes de sécurité sociale (1), aux termes duquel la commission administrative est chargée de traiter toute question administrative ou d’interprétation découlant des dispositions du règlement (CE) no 883/2004 et du règlement (CE) no 987/2009 du Parlement européen et du Conseil du 16 septembre 2009 fixant les modalités d’application du règlement (CE) no 883/2004 portant sur la coordination des systèmes de sécurité sociale (2),
 vu l’article 76, paragraphe 3, paragraphe 4, deuxième alinéa, et paragraphe 6, du règlement (CE) no 883/2004, qui concerne le devoir de coopération des autorités et institutions compétentes des États membres pour assurer la bonne application des règlements,
 vu l’article 5 du règlement (CE) no 987/2009, qui porte sur la valeur juridique des documents et pièces justificatives qui attestent de la situation d’une personne,
 vu l’article 6 du règlement (CE) no 987/2009, qui prévoit l’application provisoire d’une législation et l’octroi provisoire de prestations lorsque les institutions de deux États membres ou plus ont des avis différents quant à la détermination de la législation applicable,
 vu l’article 16 du règlement (CE) no 987/2009, qui définit une procédure pour l’application de l’article 13 du règlement (CE) no 883/2004,
 vu l’article 60 du règlement (CE) no 987/2009, qui définit une procédure pour l’application de l’article 68 du règlement (CE) no 883/2004,
 considérant ce qui suit:
 (1)
 Le bon fonctionnement de la réglementation communautaire relative à la coordination des systèmes nationaux de sécurité sociale est notamment subordonné à une coopération mutuelle étroite et efficace entre les autorités et institutions des différents États membres.
 (2)
 Une bonne coopération dans l’application des règlements passe notamment par l’échange d’informations entre les autorités et institutions, d’une part, et les personnes, d’autre part, lequel doit reposer sur les principes de service public, d’efficacité, d’assistance active, de fourniture rapide et d’accessibilité.
 (3)
 Il est dans l’intérêt tant des institutions et autorités que des personnes concernées que toutes les informations nécessaires à l’établissement et à la détermination des droits et des obligations desdites personnes soient communiquées ou échangées dans les meilleurs délais.
 (4)
 Le principe de coopération loyale, également énoncé à l’article 10 du traité CE, impose aussi aux institutions de procéder à une appréciation correcte des faits pertinents pour l’application des règlements. En cas de doute concernant la validité d’un document ou l’exactitude d’une pièce justificative ou lorsque des États membres ont des avis différents quant à la détermination de la législation applicable ou de l’institution appelée à servir les prestations, il est dans l’intérêt des personnes visées par le règlement (CE) no 883/2004 que les institutions ou autorités des États membres concernés trouvent un accord dans un délai raisonnable.
 (5)
 Les articles 5 et 6 du règlement (CE) no 987/2009 prévoient une procédure de conciliation à suivre en pareils cas.
 (6)
 Ces dispositions confirment et étendent la jurisprudence de la Cour de justice des Communautés européennes au regard du règlement (CEE) no 1408/71 du Conseil (3), qui a conduit à la mise au point d’une procédure standard pour le règlement des litiges entre les États membres concernant la validité des attestations de détachement et a été consolidée dans l’ancienne décision no 181 de la commission administrative des Communautés européennes pour la sécurité sociale des travailleurs migrants (4).
 (7)
 Les articles 5 et 6 du règlement (CE) no 987/2009 prévoient tous deux la possibilité de saisir la commission administrative à défaut d’un accord entre les institutions ou autorités concernées.
 (8)
 L’article 16 du règlement (CE) no 987/2009 dispose que cette procédure doit également être suivie si les institutions ou autorités ont des avis divergents concernant l’application de l’article 13 du règlement (CE) no 883/2004.
 (9)
 L’article 60 du règlement (CE) no 987/2009 contient une référence similaire à l’article 6 dudit règlement pour ce qui concerne les divergences de vues au sujet de la législation applicable en priorité en matière de prestations familiales.
 (10)
 Ces dispositions sont fondées sur l’article 76, paragraphe 6, du règlement (CE) no 883/2004, qui prévoit qu’en cas de difficultés d’interprétation ou d’application dudit règlement, l’institution de l’État membre compétent ou de l’État membre de résidence contacte les institutions des États membres concernés, et qu’à défaut d’une solution dans un délai raisonnable, la commission administrative peut être saisie.
 (11)
 Les États membres ont indiqué qu’ils estimaient nécessaire d’établir une procédure standard à suivre avant que la commission administrative puisse être saisie et de définir plus précisément le rôle de conciliation de ladite commission en cas de divergence de points de vue entre les institutions au sujet de la législation applicable.
 (12)
 Une procédure similaire a déjà été établie dans plusieurs conventions bilatérales entre États membres. Ces conventions ont servi de modèles pour la présente décision.
 (13)
 Pour accélérer la procédure, il est souhaitable que la communication entre les personnes de contact au sein des institutions et autorités s’effectue par voie électronique,
 statuant conformément aux dispositions de l’article 71, paragraphe 2, du règlement (CE) no 883/2004,
 DÉCIDE:
 1. La présente décision définit les modalités d’une procédure de dialogue et de conciliation applicable:
 a)
 en cas de doute concernant la validité d’un document ou l’exactitude d’une pièce justificative attestant de la situation d’une personne aux fins de l’application du règlement (CE) no 883/2004 ou du règlement (CE) no 987/2009; ou
 b)
 lorsque des États membres ont des avis différents quant à la détermination de la législation applicable.
 2. La procédure de dialogue et de conciliation est appliquée avant toute saisine de la commission administrative.
 3. La présente décision s’applique sans préjudice des procédures administratives devant être suivies conformément à la législation nationale des États membres concernés.
 4. Si la question fait l’objet d’une procédure de recours judiciaire ou administratif en application de la législation nationale de l’État membre dans lequel est située l’institution ayant délivré le document en cause, la procédure de dialogue et de conciliation est suspendue.
 5. L’institution ou autorité qui exprime des doutes concernant la validité d’un document délivré par une institution ou autorité d’un autre État membre ou qui conteste la détermination (provisoire) de la législation applicable est ci-après dénommée «institution requérante», l’institution de l’autre État membre étant dénommée «institution requise».
 Première phase de la procédure de dialogue
 6.
 Lorsque l’une des situations visées au paragraphe 1 se produit, l’institution requérante prend contact avec l’institution requise pour lui demander d’apporter les éclaircissements nécessaires concernant sa décision et, selon le cas, de retirer ou d’invalider le document en cause ou de revoir ou d’annuler sa décision.
 7.
 L’institution requérante motive sa demande, en faisant référence à l’application de la présente décision, et fournit les pièces justificatives ayant donné lieu à cette demande. Elle indique qui sera la personne de contact en son sein durant la première phase de la procédure de dialogue.
 8.
 L’institution requise accuse réception de la demande par courrier électronique ou par télécopie dans les plus brefs délais, en tout état de cause dans les dix jours ouvrables suivant la réception de la demande. Elle indique également qui sera la personne de contact en son sein durant la première phase de la procédure de dialogue.
 9.
 L’institution requise informe l’institution requérante du résultat de son examen du dossier dès que possible, en tout état de cause dans un délai de trois mois à compter de la réception de la demande.
 10.
 Si la décision initiale est confirmée ou annulée ou si le document est retiré ou invalidé, l’institution requise en informe l’institution requérante. Elle informe également la personne concernée et, s’il y a lieu, son employeur, de la décision qu’elle a prise et des procédures prévues par sa législation nationale pour contester cette décision.
 11.
 Si l’institution requise n’est pas en mesure de clôturer son examen dans un délai de trois mois en raison de la complexité du dossier ou parce que la vérification de certaines données nécessite l’intervention d’une autre institution, elle peut prolonger le délai d’une période maximale de trois mois. L’institution requise informe l’institution requérante de la prolongation dès que possible, en tout état de cause au moins une semaine avant l’expiration du délai initial, en motivant son retard et en indiquant à quelle date elle compte avoir terminé son examen.
 12.
 Dans des circonstances tout à fait exceptionnelles, les États membres concernés peuvent convenir de déroger aux délais spécifiés aux paragraphes 9 et 11, à condition que la prolongation soit justifiée et proportionnée compte tenu de la situation d’espèce et qu’elle soit limitée dans le temps.
 Seconde phase de la procédure de dialogue
 13.
 Si les institutions ne parviennent pas à un accord durant la première phase de la procédure de dialogue ou si l’institution requise n’est pas en mesure de clôturer son examen dans un délai de six mois à compter de la réception de la demande, les institutions en informent leurs autorités compétentes. Les institutions préparent chacune un rapport sur leurs activités.
 14.
 Les autorités compétentes des États membres concernés peuvent décider d’entamer la seconde phase de la procédure de dialogue ou de saisir directement la commission administrative.
 15.
 Si les autorités compétentes entament la seconde phase de la procédure de dialogue, elles nomment chacune une personne de contact principale dans un délai de deux semaines à compter de la date à laquelle les institutions les ont informées de la situation. Les personnes de contact ne doivent pas nécessairement avoir compétence directe dans le domaine concerné.
 16.
 Les personnes de contact s’efforcent de trouver un accord dans un délai de six semaines à compter de leur nomination. Elles préparent chacune un rapport sur leurs activités et informent les institutions de l’issue de la seconde phase de la procédure de dialogue.
 Procédure de conciliation
 17.
 En l’absence d’accord à l’issue de la procédure de dialogue, les autorités compétentes peuvent saisir la commission administrative. Elles préparent chacune une note à l’attention de la commission administrative, contenant les principaux points litigieux.
 18.
 La commission administrative s’efforce de concilier les points de vue dans les six mois suivant sa saisine. Elle peut décider de saisir le comité de conciliation pouvant être créé conformément à ses statuts.
 Dispositions finales
 19.
 Chaque année, les États membres communiquent à la commission administrative le nombre de litiges ayant fait l’objet de la procédure établie par la présente décision, les États membres concernés, les principales questions en cause, la durée des procédures et l’issue de celles-ci.
 20.
 Les États membres transmettent leur premier rapport annuel dans les trois mois suivant la fin de la première année d’application de la présente décision.
 21.
 Dans un délai de trois mois à compter de la réception des premiers rapports annuels, la commission administrative fait le bilan de l’application de la présente décision par les États membres sur la base des rapports transmis par ces derniers. Elle décide après la première année si des rapports doivent continuer à être présentés annuellement ou non.
 22.
 La présente décision est publiée au Journal officiel de l’Union européenne. Elle s’applique à compter de la date d’entrée en vigueur du règlement (CE) no 987/2009.
 La présidente de la commission administrative
 Gabriela PIKOROVÁ
 (1) JO L 166 du 30.4.2004, p. 1.
 (2) JO L 284 du 30.10.2009, p. 1.
 (3) JO L 149 du 5.7.1971, p. 2.
 (4) JO L 329 du 14.12.2001, p. 73.


type: caselaw

text:
 24.1.2009
 PT
 Jornal Oficial da União Europeia
 C 19/26
 Acórdão do Tribunal de Primeira Instância de 2 de Dezembro de 2008 — Ford Motor/IHMI (FUN)
 (Processo T-67/07) (1)
 («Marca comunitária - Pedido da marca nominativa comunitária FUN - Motivos absolutos de recusa - Falta de carácter descritivo - Artigo 7.o, n.o 1, alíneas b) e c), do Regulamento (CE) n.o 40/94»)
 (2009/C 19/49)
 Língua do processo: alemão
 Partes
 Recorrente: Ford Motor Co. (Dearborn, Michigan, Estados Unidos) (representante: R. Ingerl, advogado)
 Recorrido: Instituto de Harmonização do Mercado Interno (marcas, desenhos e modelos) (representante: A. Poch, agente)
 Objecto
 Recurso da decisão da Segunda Câmara de Recurso do IHMI de 20 de Dezembro de 2006 (processo R 1135/2006-2), relativa a um pedido de registo da marca nominativa FUN como marca comunitária
 Parte decisória
 1.
 A decisão da Segunda Câmara de Recurso do Instituto de Harmonização do Mercado Interno (marcas, desenhos e modelos) (IHMI) de 20 de Dezembro de 2006 (processo R 1135/2006-2) é anulada.
 2.
 O IHMI é condenado nas despesas.
 (1) JO C 95 de 28.4.2007.


text:
 3.3.2012
 PT
 Jornal Oficial da União Europeia
 C 65/7
 Recurso interposto em 20 de dezembro de 2011 por Seven for all mankind LLC do acórdão proferido pelo Tribunal Geral (Sexta Secção) em 6 de outubro de 2011 no processo T-176/10, Seven SpA/Instituto de Harmonização do Mercado Interno (marcas, desenhos e modelos)
 (Processo C-655/11 P)
 2012/C 65/14
 Língua do processo: inglês
 Partes
 Recorrente: Seven for all mankind LLC (representante: A. Gautier-Sauvagnac, avocat)
 Outra parte no processo: Instituto de Harmonização do Mercado Interno (marcas, desenhos e modelos)
 Pedidos da recorrente
 —
 Anular o acórdão do Tribunal Geral da União Europeia, de 6 de outubro de 2011, notificado em 7 de outubro de 2011 (Processo T-176/10),
 —
 Confirmar a decisão da Segunda Câmara de Recurso do IHIM, de 28 de janeiro de 2010, notificada em 15 de fevereiro de 2010 (Processo R 1514/2008-2),
 —
 Condenar a Seven SpA no pagamento das suas próprias despesas, a que acrescem as despesas da Seven For All Mankind, no presente processo e no processo anterior na Câmara de Recurso do IHIM.
 Fundamentos e principais argumentos
 A recorrente pede a anulação do acórdão recorrido com base nos seguintes fundamentos:
 Em primeiro lugar, o Tribunal Geral incorreu numa irregularidade de procedimento que afeta os interesses da recorrente ao apreciar o caráter distintivo do termo SEVEN;
 Em segundo lugar, o Tribunal Geral não respeitou as exigências da jurisprudência ao apreciar o conceito de semelhança entre as marcas a que é feita referência no artigo 8.o, n.o 1, alínea b), do Regulamento (CE) no 207/2009, nem tomou em consideração todos os fatores relevantes para o caso.


text:
 6.2.2013
 HU
 Az Európai Unió Hivatalos Lapja
 L 35/3
 A BIZOTTSÁG 108/2013/EU VÉGREHAJTÁSI RENDELETE
 (2013. február 5.)
 az egyes gyümölcs- és zöldségfélék behozatali árának meghatározására szolgáló behozatali átalányértékek megállapításáról
 AZ EURÓPAI BIZOTTSÁG,
 tekintettel az Európai Unió működéséről szóló szerződésre,
 tekintettel a mezőgazdasági piacok közös szervezésének létrehozásáról, valamint egyes mezőgazdasági termékekre vonatkozó egyedi rendelkezésekről szóló, 2007. október 22-i 1234/2007/EK tanácsi rendeletre (az egységes közös piacszervezésről szóló rendelet) (1),
 tekintettel az 1234/2007/EK tanácsi rendeletnek a gyümölcs- és zöldség-, valamint a feldolgozottgyümölcs- és feldolgozottzöldség-ágazatra alkalmazandó részletes szabályainak a megállapításáról szóló, 2011. június 7-i 543/2011/EU bizottsági végrehajtási rendeletre (2) és különösen annak 136. cikke (1) bekezdésére,
 mivel:
 (1)
 Az Uruguayi Forduló többoldalú kereskedelmi tárgyalásai eredményeinek megfelelően az 543/2011/EU végrehajtási rendelet a XVI. mellékletének A. részében szereplő termékek és időszakok tekintetében meghatározza azokat a szempontokat, amelyek alapján a Bizottság rögzíti a harmadik országokból történő behozatalra vonatkozó átalányértékeket.
 (2)
 Az 543/2011/EU végrehajtási rendelet 136. cikke (1) bekezdése alapján a behozatali átalányérték számítására munkanaponként, változó napi adatok figyelembevételével kerül sor. Ezért helyénvaló előírni, hogy e rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetésének napján lépjen hatályba,
 ELFOGADTA EZT A RENDELETET:
 1. cikk
 Az 543/2011/EU végrehajtási rendelet 136. cikkében említett behozatali átalányértékeket e rendelet melléklete határozza meg.
 2. cikk
 Ez a rendelet az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetésének napján lép hatályba.
 Ez a rendelet teljes egészében kötelező és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban.
 Kelt Brüsszelben, 2013. február 5-én.
 a Bizottság részéről, az elnök nevében,
 José Manuel SILVA RODRÍGUEZ
 mezőgazdasági és vidékfejlesztési főigazgató
 (1) HL L 299., 2007.11.16., 1. o.
 (2) HL L 157., 2011.6.15., 1. o.
 MELLÉKLET
 Az egyes gyümölcs- és zöldségfélék behozatali árának meghatározására szolgáló behozatali átalányértékek
 (EUR/100 kg)
 KN-kód
 Országkód (1)
 Behozatali átalányérték
 0702 00 00
 MA
 44,9
 PS
 160,8
 TN
 79,0
 TR
 112,8
 ZZ
 99,4
 0707 00 05
 MA
 124,7
 TR
 169,8
 ZZ
 147,3
 0709 91 00
 EG
 97,7
 ZZ
 97,7
 0709 93 10
 MA
 50,2
 TR
 152,9
 ZZ
 101,6
 0805 10 20
 EG
 53,9
 IL
 64,5
 MA
 58,7
 TN
 51,9
 TR
 63,5
 ZZ
 58,5
 0805 20 10
 IL
 130,2
 MA
 93,0
 ZZ
 111,6
 0805 20 30, 0805 20 50, 0805 20 70, 0805 20 90
 IL
 123,5
 KR
 134,4
 MA
 120,1
 TR
 67,4
 ZZ
 111,4
 0805 50 10
 TR
 70,4
 ZZ
 70,4
 0808 10 80
 AR
 86,6
 CN
 99,8
 MK
 25,7
 US
 178,2
 ZZ
 97,6
 0808 30 90
 CN
 53,8
 TR
 158,2
 US
 140,7
 ZA
 111,7
 ZZ
 116,1
 (1) Az országoknak az 1833/2006/EK bizottsági rendeletben (HL L 354., 2006.12.14., 19. o.) meghatározott nómenklatúrája szerint. A „ZZ” jelentése „egyéb származás”.


text:
La sous-préfecture de Sapopemba est l'une des 32 sous- préfectures de la municipalité de São Paulo et comprend 51 quartiers, qui correspondent ensemble à une superficie de en extension et une population d'environ avec une densité de population de . Cette sous-préfecture a été créée dans l'administration du maire de l'époque Fernando Haddad en 2013 à partir du démembrement des zones sous l'administration de la sous-préfecture de Vila Prudente et devenant ainsi la plus jeune des 32 sous-préfectures de la municipalité de São Paulo. Son adjoint au maire actuel est Christian Nielsen Faria Lombardi.
 Installation de la sous-préfecture
 La sous-préfecture de Sapopemba est située sur l'avenue du même nom à Jardim Grimaldi, dans une propriété d'environ carrés et deux étages. Poursuivant le plan d'objectifs 2013-2016 de l'ancien maire Fernando Haddad, la place de service de la mairie régionale, commandée par l'actuelle responsable de la place de service Lucia Helena de Faria, dessert le plus grand nombre de personnes possible par jour, ce nombre étant d'environ 500 personnes.
 Équipe du sous-préfet
 Le sous-préfet Benedito Gonçalves Pereira a huit professionnels travaillant dans son équipe dans l'installation de la sous-préfecture de Sapopemba. Il s'agit de : Guilherme Kopke Brito, chef de cabinet ; Pedro Dias da Silva, coordinateur administratif et financier ; Nelson Hamilton Garcia, coordinateur de l'urbanisme et du développement ; Osvaldo Shigueo Fuziama, coordinateur des projets et travaux ; Gelson Ferreira da Silva, conseiller de la protection civile ; José Alberto Dantas, conseiller juridique ; Ana Beatriz Gregorato Martins Pereira, bureau de presse et de communication et, enfin, Luiz Fernando Ferreira Calçada, responsable de la place de service.
 Notes et références
 Liens externes
 Page officielle de la Sous-préfecture de Sapopemba
 Sapopemba