type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 1.2.2016
 NL
 Publicatieblad van de Europese Unie
 C 38/34
 Verzoek om een prejudiciële beslissing, ingediend door de Raad van State (Nederland) op 17 november 2015 — J. N., andere partij: Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
 (Zaak C-601/15)
 (2016/C 038/47)
 Procestaal: Nederlands
 Verwijzende rechter
 Raad van State
 Partijen in het hoofdgeding
 Verzoeker: J. N.
 Andere partij: Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
 Prejudiciële vraag
 Is artikel 8, derde lid, aanhef en onder e, van richtlijn 2013/33/EU van het Europees Parlement en de Raad van 26 juni 2013 tot vaststelling van normen voor de opvang van verzoekers om internationale bescherming (PB L 180, blz. 96) geldig in het licht van artikel 6 van het Handvest van de grondrechten van de Europese Unie (PB 2007, C 303, blz. 1):
 1)
 in de situatie dat een onderdaan van een derde land krachtens artikel 8, derde lid, aanhef en onder e, van deze richtlijn in bewaring is gesteld en krachtens artikel 9 van richtlijn 2013/32/EU van het Europees Parlement en de Raad van 26 juni 2013 betreffende gemeenschappelijke procedures voor de toekenning en intrekking van de internationale bescherming (PB L 180, blz. 60) het recht heeft om een in een lidstaat te mogen blijven totdat in eerste aanleg een beslissing op zijn asielverzoek is genomen, en
 2)
 gelet op de Toelichting (PB 2007 C 303, blz. 2) dat de beperkingen die rechtmatig aan de rechten van artikel 6 kunnen worden gesteld, niet verder mogen strekken dan die welke door het EVRM [Europees Verdrag voor de Rechten van de Mens] in de tekst zelf van artikel 5, aanhef en onder f, zijn toegestaan en de uitleg van het Europees Hof voor de Rechten van de Mens van deze laatste bepaling in onder meer het arrest van 22 september 2015, Nabil e.a. tegen Hongarije, 62116/12, dat een bewaring van een asielzoeker in strijd is met voormeld artikel 5, eerste lid, aanhef en onder f, indien deze bewaring niet is opgelegd met het oog op verwijdering?


text:
 16.4.2005
 PT
 Jornal Oficial da União Europeia
 C 93/27
 ACÓRDÃO DO TRIBUNAL DE PRIMEIRA INSTÂNCIA
 de 16 de Fevereiro de 2005
 no processo T-284/03, Rosalinda Aycinena contra Comissão das Comunidades Europeias (1)
 (Funcionários - Nomeação no grau superior da carreira - Classificação no escalão)
 (2005/C 93/55)
 Língua do processo: francês
 No processo T-284/03, Rosalinda Aycinena, com residência em Bruxelas (Bélgica), representada por J.-N. Louis, E. Marchal, A. Coolen e S. Orlandi, avocats, com domicílio escolhido no Luxemburgo, contra a Comissão das Comunidades Europeias (agente: C. Berardis-Kayser), que tem por objecto um pedido de anulação da decisão da Comissão de fixar a classificação definitiva da recorrente na admissão no grau LA 6, escalão 1, o Tribunal de Primeira Instância (Terceira Secção), composto por M. Jaeger, presidente, V. Tiili e O. Czúcz, juízes; secretário: H. Jung, proferiu em 16 de Fevereiro de 2005 um acórdão cuja parte decisória é a seguinte:
 1.
 É negado provimento ao recurso.
 2.
 A recorrida é condenada nas despesas.
 (1) JO L 251, de 18.10.2003.


type: legislation

text:
 21.2.2020
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 L 48/1
 ROZPORZĄDZENIE WYKONAWCZE KOMISJI (UE) 2020/236
 z dnia 14 lutego 2020 r.
 rejestrujące w rejestrze chronionych nazw pochodzenia i chronionych oznaczeń geograficznych nazwę „Huile d’olive de Provence” (ChNP)
 KOMISJA EUROPEJSKA,
 uwzględniając Traktat o funkcjonowaniu Unii Europejskiej,
 uwzględniając rozporządzenie Parlamentu Europejskiego i Rady (UE) nr 1151/2012 z dnia 21 listopada 2012 r. w sprawie systemów jakości produktów rolnych i środków spożywczych (1), w szczególności jego art. 52 ust. 2,
 a także mając na uwadze, co następuje,
 (1)
 Zgodnie z art. 50 ust. 2 lit. a) rozporządzenia (UE) nr 1151/2012 wniosek Francji o rejestrację nazwy „Huile d’olive de Provence” został opublikowany w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej (2).
 (2)
 Do Komisji nie wpłynęło żadne oświadczenie o sprzeciwie zgodnie z art. 51 rozporządzenia (UE) nr 1151/2012, należy zatem zarejestrować nazwę „Huile d’olive de Provence”,
 PRZYJMUJE NINIEJSZE ROZPORZĄDZENIE:
 Artykuł 1
 Nazwa „Huile d’olive de Provence” (ChNP) zostaje zarejestrowana.
 Nazwa, o której mowa w akapicie pierwszym, określa produkt należący do klasy 1.5 Oleje i tłuszcze (masło, margaryna, oleje itp.), zgodnie z załącznikiem XI do rozporządzenia wykonawczego Komisji (UE) nr 668/2014 (3).
 Artykuł 2
 Niniejsze rozporządzenie wchodzi w życie dwudziestego dnia po jego opublikowaniu w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej.
 Niniejsze rozporządzenie wiąże w całości i jest bezpośrednio stosowane we wszystkich państwach członkowskich.
 Sporządzono w Brukseli dnia 14 lutego 2020 r.
 W imieniu Komisji,
 za Przewodniczącą,
 Janusz WOJCIECHOWSKI
 Członek Komisji
 (1) Dz.U. L 343 z 14.12.2012, s. 1.
 (2) Dz.U. C 325 z 30.9.2019, s. 10.
 (3) Rozporządzenie wykonawcze Komisji (UE) nr 668/2014 z dnia 13 czerwca 2014 r. ustanawiające zasady stosowania rozporządzenia Parlamentu Europejskiego i Rady (UE) nr 1151/2012 w sprawie systemów jakości produktów rolnych i środków spożywczych (Dz.U. L 179 z 19.6.2014, s. 36).


text:
 8.2.2014
 ES
 Diario Oficial de la Unión Europea
 C 39/6
 Sentencia del Tribunal de Justicia (Sala Segunda) de 21 de noviembre de 2013 (petición de decisión prejudicial planteada por el Hoge Raad der Nederlanden — Países Bajos) — X/Minister van Financiën
 (Asunto C-302/12) (1)
 (Procedimiento prejudicial - Artículo 43 CE - Vehículos automóviles - Utilización en un Estado miembro de un vehículo de motor privado matriculado en otro Estado miembro - Tributación de este vehículo en el primer Estado miembro con motivo de su primera utilización en la red viaria nacional y en el segundo Estado miembro con ocasión de su matriculación - Vehículo utilizado por el ciudadano interesado tanto para fines privados como para desplazarse desde el Estado miembro de origen al lugar de trabajo situado en el primer Estado miembro)
 2014/C 39/09
 Lengua de procedimiento: neerlandés
 Órgano jurisdiccional remitente
 Hoge Raad der Nederlanden
 Partes en el procedimiento principal
 Demandante: X
 Demandada: Minister van Financiën
 Objeto
 Petición de decisión prejudicial — Hoge Raad der Nederlanden — Interpretación de los artículos 21 TFUE, 45 TFUE, 49 TFUE y 56 TFUE — Normativa nacional que impone un impuesto de matriculación con motivo de la primera utilización de un vehículo en la red viaria nacional — Impuesto debido por una persona que reside en dos Estados miembros, siendo uno de ellos el Estado miembro de que se trata, y que utiliza en ellos su vehículo de manera permanente — Vehículo matriculado en el otro Estado miembro — Ejercicio de la potestad fiscal por los dos Estados miembros.
 Fallo
 El artículo 43 CE debe interpretarse en el sentido de que no se opone a la normativa de un Estado miembro que grava con un impuesto con ocasión de la primera utilización en la red viaria nacional un automóvil matriculado y que ya ha sido sometido a gravamen con motivo de su matriculación en otro Estado miembro, cuando dicho vehículo se destina a ser utilizado esencialmente en esos dos Estados miembros de manera efectiva y con carácter permanente o, de hecho, es utilizado de este modo, siempre que dicho impuesto no sea discriminatorio.
 (1) DO C 287, de 22.9.2012.


text:
 31.8.2013
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 C 252/11
 Решение на Съда (първи състав) от 6 юни 2013 г. (преюдициално запитване от Oberlandesgericht Wien — Австрия) — Bundeswettbewerbsbehörde/Donau Chemie AG, Donauchem GmbH, DC Druck-Chemie Süd GmbH & Co KG, Brenntag Austria Holding GmbH, Brenntag CEE GmbH, ASK Chemicals GmbH, по-рано Ashland-Südchemie-Kernfest GmbH, ASK Chemicals Austria GmbH, по-рано Ashland Südchemie Hantos GmbH
 (Дело C-536/11) (1)
 (Конкуренция - Достъп до преписката - Съдебно производство относно глоби за нарушение на член 101 ДФЕС - Трети предприятия, които възнамеряват да предявят иск за обезщетение за вреди - Национална правна уредба, която поставя достъпа до преписката в зависимост от съгласието на всички страни в производството - Принцип на ефективност)
 2013/C 252/16
 Език на производството: немски
 Запитваща юрисдикция
 Oberlandesgericht Wien
 Страни в главното производство
 Жалбоподател: Bundeswettbewerbsbehörde
 Ответник: Donau Chemie AG, Donauchem GmbH, DC Druck-Chemie Süd GmbH & Co KG, Brenntag Austria Holding GmbH, Brenntag CEE GmbH, ASK Chemicals GmbH, по-рано Ashland-Südchemie-Kernfest GmbH, ASK Chemicals AustriaGmbH, по-рано Ashland Südchemie Hantos GmbH
 в присъствието на: Bundeskartellanwalt, Verband Druck & Medientechnik
 Предмет
 Преюдициално запитване — Oberlandesgericht Wien — Тълкуване на разпоредби от картелното право на Съюза — Достъп до преписката — Национална разпоредба, която подчинява предоставянето на трето лице на достъп до преписката по административното производство в областта на конкуренцията на съгласието на всички страни в производството, като същата национална разпоредба не дава възможност да се претеглят всички интереси в конкретния случай, докато в сходни граждански или наказателни производства се извършва такова претегляне на интересите, за да се предостави достъп до съответната преписка
 Диспозитив
 Правото на Съюза, в частност принципът на ефективност, не допуска разпоредба на националното право, съгласно която достъпът до документите от преписката по национално производство относно прилагането на член 101 ДФЕС, включително до документите, оповестени в рамките на програма за освобождаване от глоби или намаляване на техния размер на трети лица, които не са страни в това производство и които възнамеряват да предявят искове за обезщетение на вреди срещу участниците в картел, зависи само от съгласието на всички страни в посоченото производство, без да оставя на националните юрисдикции никаква възможност да извършат претегляне на засегнатите интереси.
 (1) ОВ C 13, 14.1.2012 г.


type: other

text:
Principiel højesteretsdom om selvforsikring og erstatningsansvar - DAHL Advokatfirma
 Den 29. april afsagde Højesteret dom i en sag om forsikring og erstatningsansvar mellem DSB og forsikringsselskaberne Tryg og Concordia. Sagen viser, at uanset om en offentlig institution har tegnet en forsikring med en meget høj selvrisiko, er den offentlige institution ikke selvforsikrer - medmindre den offentlige institution konsekvent undlader at tegne forsikringer jf. erstatningsansvarslovens § 20.
 Den 6. april 2013 mistede en hesteejer herredømmet over sin hest. Hesten slap løs og blev påkørt af et DSB-tog, som fik flere skader. Hesteejeren var objektivt erstatningsansvarlig for skaden og havde tegnet lovpligtig ansvarsforsikring hos forsikringsselskaberne Concordia Forsikring A/S og Tryg Forsikring A/S. Erstatningskravet var opgjort til ca. 818.00 kr. Forsikringsselskaberne hæftede umiddelbart for skaden over for DSB, men skaden var imidlertid ikke dækket af DSB’s tings- og driftstabsforsikring, fordi selvrisikoen var på 25 mio. kr.
 Efter erstatningsansvarslovens § 20 er en offentlig institution, der i almindelighed er selvforsikrer, stillet, som om forsikring er tegnet. Efter lovens § 19, stk. 1 bortfalder et erstatningsansvar, hvis skaden er dækket af en tings- eller driftstabsforsikring.
 Spørgsmålet i den konkrete sag var, om DSB efter erstatningsansvarslovens § 20 skulle anses for at være en offentlig institution, der i almindelighed er selvforsikrer, således at forsikringsselskabernes erstatningsansvar ville bortfalde efter erstatningsansvarslovens § 19, stk. 1.
 Retten i Glostrups dom
 DSB anlagde sag ved retten i Glostrup i marts 2017 med påstand om, at forsikringsselskaberne skulle betale kravet på 818.000 kr. DSB’s synspunkt var, at skaden ikke var dækket, fordi selvrisikoen på tings- og driftstabsforsikringen var højere end skadens værdi, og erstatningsansvaret derfor ikke bortfaldt efter erstatningsansvarslovens § 19, stk. 1. DSB bestred også at være selvforsikrer.
 Forsikringsselskaberne mente, at §§ 19 og 20 skulle læses i sammenhæng, og at det var lovgivers intention, at staten og offentlige institutioner på lige fod med andre skadelidte må give afkald på at gøre en privat skadelover erstatningsansvarlig, hvis skaden er dækket af forsikring, eller skadelidte er selvforsikrer.
 Denne intention mente forsikringsselskaberne ville blive illusorisk, hvis DSB kunne tegne en tings- og driftstabsforsikring med så stor selvrisiko, at alle eller langt de fleste skader falder udenfor dækningen. Forsikringsselskaberne henviste til § 20’s forarbejder, hvor der står, at bestemmelsen ikke omfatter tilfælde, hvor en offentlig institution forsikrer sig, men med meget høj selvrisiko, og således selv overtager risikoen for mindre skader.
 Forsikringsselskaberne mente derfor, at det fulgte modsætningsvist af § 20, at man skal anses for at være selvforsikrer, hvis den offentlige institutions selvrisiko ikke blot omfattede mindre skader, men også for meget store skader. Med andre ord gjorde forsikringsselskaberne gældende, at den høje selvrisiko på 25 mio. kr. betød, at DSB reelt var selvforsikrer, og erstatningsansvaret derfor var bortfaldet.
 Om erstatningsansvarslovens § 19 udtalte byretten, at allerede fordi skaden var mindre end selvrisikoen og dermed ikke dækket af forsikringen, var erstatningsansvaret ikke bortfaldet. Byretten mente heller ikke, at DSB var selvforsikrer efter erstatningsansvarslovens § 20, fordi DSB ved lov var pålagt at tegne forsikring og havde opfyldt denne forpligtelse. Byretten afviste også, at §§ 19 og 20’s forarbejder kunne danne grundlag for, at erstatningsansvaret var bortfaldet. Concordia og Tryg blev derfor dømt til at betale erstatningskravet på 818.000 kr.
 Dommen blev anket til Østre Landsret af Concordia og Tryg. Først tog landsretten stilling til spørgsmålet om erstatningsansvarslovens § 19, stk. 1. Landsretten udtalte, at erstatningsansvaret bortfalder, hvis skaden er dækket af tings- eller driftstabsforsikring, og at det fulgte af forarbejderne, at skadevolder er ansvarlig for det beløb, som selvrisikoen udgør. Derfor var forsikringsselskabernes erstatningsansvar ikke bortfaldet efter § 19, stk. 1.
 Landsretten behandlede efterfølgende spørgsmålet om erstatningsansvarslovens § 20. Der var under sagen enighed mellem DSB og forsikringsselskaberne om, at DSB skulle betragtes som en offentlig institution. Spørgsmålet var derfor, om DSB i almindelighed var selvforsikrer. Landsretten udtalte, at det afgørende for, om en offentlig institution i almindelighed er selvforsikrer, er, om institutionen konsekvent underlader at forsikre sig. Landsretten mente ikke, at dette var tilfældet, da DSB var udtrådt af statens selvforsikringsordning, og at DSB havde tegnet de nødvendige forsikringer for sit virke. Derfor havde DSB ikke undladt at forsikre sig.
 Landsretten udtalte desuden - med henvisning til forarbejderne - ”at en offentlig institution ikke ’i almindelighed’ er selvforsikrer, hvis institutionen ’nok forsikrer sig, men med meget høj selvrisiko, og således selv overtager risikoen for mindre skader’”. Forsikringsselskaberne mente, at ”mindre skader” i denne sammenhæng skulle forstås som skader af mindre beløbsmæssig størrelse, og § 20 dermed modsætningsvist kunne anvendes ved større skader. Dette var landsretten uenig i og mente, at ”mindre skader” i sammenhængen skulle forstås som skader, der er mindre end selvrisikoen.
 Samlet set fandt landsretten ikke, at DSB i almindelighed var selvforsikrer efter erstatningsansvarsloven. Da hverken § 19 eller § 20 var opfyldt, var DSB’s erstatningskrav ikke bortfaldet.
 Sagen kom for Højesteret, som afsagde dom den 29. april i år. Højesteret konstaterede indledningsvist, at erstatningskravet ikke var dækket af DSB’s forsikring, idet selvrisikoen var højere end skaden. Højesteret var på den baggrund enig i landsrettens resultat i forhold til erstatningsansvarslovens § 19, hvorefter skadevolder var erstatningsansvarlig.
 Højesteret tog herefter stilling til, hvornår en offentlig institution i almindelighed er selvforsikrer. Højesteret udtalte, ligesom landsretten, at en offentlig institution i almindelighed er selvforsikrer, når institutionen konsekvent underlader at forsikre sig. I den forbindelse tog højesteret stilling til, hvad der skulle forstås ved ”mindre skader”.
 Højesteret var enig med landsretten i, at ”mindre skader” hverken efter forarbejderne til § 20 eller i sammenhæng med § 19, stk. 1 skal forstås som en beløbsmæssig størrelse, men som skader, der er mindre end selvrisikoen. Højesteret udtalte i relation hertil, at denne fortolkning også bedst stemte overens med ønsket i forarbejderne om at undgå afgrænsningsvanskeligheder. Højesteret fandt derfor heller ikke, at DSB på grund af den høje selvrisiko kunne anses for at være selvforsikrer efter erstatningsansvarslovens § 20.
 Højesteret stadfæstede herefter landsrettens dom, og Concordias og Tryg’s erstatningsansvar bortfaldt derfor ikke.
 Sagen viser, at uanset om en offentlig institution har tegnet en forsikring med en meget høj selvrisiko, så er den offentlige institution ikke selvforsikrer - medmindre den offentlige institution konsekvent undlader at tegne forsikringer jf. erstatningsansvarslovens § 20.
 I forhold til § 20 kan en høj selvrisiko ikke føre til, at en offentlig institution er selvforsikrer, uanset skadens størrelse. Her er det fortsat afgørende, om den offentlige institution helt har undladt at forsikre sig, hvilket ikke var tilfældet for DSB.
 Når skaden herefter er lavere end selvrisikoen på forsikringen, så bortfalder skadevolderens erstatningsansvar ikke jf. erstatningsansvarslovens § 19.
 Har du spørgsmål til den konkrete sag eller andre spørgsmål til forsikring og erstatning, er du velkommen til at kontakte DAHLs eksperter. Vi yder professionel rådgivning på området.
 28. apr. 2020 Er det nødvendigt at anke taktisk?


type: contracts

text:
 23.8.2018
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 L 215/46
 EMP ÜHISKOMITEE OTSUS
 nr 249/2016,
 2. detsember 2016,
 millega muudetakse EMP lepingu XX lisa „Keskkond“ [2018/1185]
 EMP ÜHISKOMITEE,
 võttes arvesse Euroopa Majanduspiirkonna lepingut (edaspidi „EMP leping“), eriti selle artiklit 98,
 ning arvestades järgmist:
 (1)
 EMP lepingusse tuleb inkorporeerida komisjoni 7. juuli 2016. aasta otsus (EL) 2016/1796, millega muudetakse otsuseid 2011/263/EL, 2011/264/EL, 2012/720/EL ja 2012/721/EL, et võtta arvesse muudatusi ainete klassifitseerimisel (1).
 (2)
 Seetõttu tuleks EMP lepingu XX lisa vastavalt muuta,
 ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE:
 Artikkel 1
 EMP lepingu XX lisa punktidesse 2e (komisjoni otsus 2011/264/EL), 2h (komisjoni otsus 2011/263/EL), 2zg (komisjoni otsus 2012/720/EL) ja 2zh (komisjoni otsus 2012/721/EL) lisatakse järgmine taane:
 „—
 32016 D 1796: komisjoni 7. juuli 2016. aasta otsus (EL) 2016/1796 (ELT L 274, 11.10.2016, lk 55).“
 Artikkel 2
 Otsuse (EL) 2016/1796 islandi- ja norrakeelne tekst, mis avaldatakse Euroopa Liidu Teataja EMP kaasandes, on autentsed.
 Artikkel 3
 Käesolev otsus jõustub 3. detsembril 2016, tingimusel et kõik EMP lepingu artikli 103 lõike 1 kohased teated on edastatud (*1).
 Artikkel 4
 Käesolev otsus avaldatakse Euroopa Liidu Teataja EMP osas ja EMP kaasandes.
 Brüssel, 2. detsember 2016
 EMP ühiskomitee nimel
 eesistuja
 Bergdís ELLERTSDÓTTIR
 (1) ELT L 274, 11.10.2016, lk 55.
 (*1) Põhiseadusest tulenevaid nõudeid ei ole nimetatud.


text:
 24.4.2017
 EL
 Επίσημη Εφημερίδα της Ευρωπαϊκής Ένωσης
 C 129/30
 Προσφυγή της 6ης Μαρτίου 2017 — Kibelisa κατά Συμβουλίου
 (Υπόθεση T-139/17)
 (2017/C 129/45)
 Γλώσσα διαδικασίας: η γαλλική
 Διάδικοι
 Προσφεύγων: Roger Kibelisa (Κινσάσα, Λαϊκή Δημοκρατία του Κονγκό) (εκπρόσωπος: O. Okito, δικηγόρος)
 Καθού: Συμβούλιο της Ευρωπαϊκής Ένωσης
 Αιτήματα
 Ο προσφεύγων ζητεί από το Γενικό Δικαστήριο:
 —
 να ακυρώσει τον κανονισμό (ΕΕ) 2016/2230 με τον οποίο εφαρμόστηκε η απόφαση (ΚΕΠΠΑ) 2016/2231 του Συμβουλίου της 12ης Δεκεμβρίου 2016 για την επιβολή ορισμένων περιοριστικών μέτρων κατά των προσώπων που παραβιάζουν το εμπάργκο όπλων που έχει επιβληθεί στη Λαϊκή Δημοκρατία του Κονγκό, και για την τροποποίηση της αποφάσεως 2010/788/ΚΕΠΠΑ, καθόσον αφορά τον R. Kibelisa·
 —
 να καταδικάσει το Συμβούλιο στα δικαστικά του έξοδα, καθώς και στα δικαστικά έξοδα του προσφεύγοντος, καθώς και όλων των παρεμβάντων.
 Λόγοι και κύρια επιχειρήματα
 Προς στήριξη της προσφυγής του, ο προσφεύγων προβάλλει δύο λόγους.
 1.
 Ο πρώτος λόγος αντλείται από παράβαση ουσιώδους τύπου στην οποία φέρεται να υπέπεσε το Συμβούλιο, και ιδίως από προσβολή των δικαιωμάτων άμυνας του προσφεύγοντος, από παραβίαση της υποχρεώσεως αιτιολογήσεως την οποία υπέχει το Συμβούλιο, καθώς και από προσβολή του δικαιώματος του προσφεύγοντος σε αποτελεσματική ένδικη προστασία.
 2.
 Ο δεύτερος λόγος αντλείται από παραβίαση των γενικών αρχών του δικαίου της Ένωσης, καθόσον το Συμβούλιο προσέβαλε το δικαίωμα ιδιοκτησίας του προσφεύγοντος.