type: wikipedia

text:
Alberto Silvani (* 6. September 1946 in Virgoletta (Ortsteil von Villafranca in Lunigiana), Provinz Massa-Carrara, Italien) ist ein italienischer Geistlicher und emeritierter römisch-katholischer Bischof von Volterra.
 Leben
 Am 3. Oktober 1970 empfing Silvani das Sakrament der Priesterweihe. Danach ging er für weiterführende Studien nach Rom an die Päpstliche Universität Gregoriana. Alberto Silvani erwarb 1971 dort das Lizentiat in Katholischer Theologie.
 Von 1972 bis 1992 war er in der Pfarrseelsorge in Gassano und Corlaga tätig. 1992 wurde Silvani zum Kaplan seiner Heiligkeit ernannt. Alberto Silvani war von 1996 bis 2005 Regens des Priesterseminars von Massa Carrara.
 Am 8. Mai 2007 ernannte ihn Papst Benedikt XVI. zum Bischof von Volterra. Die Bischofsweihe spendete ihm der Bischof von Massa Carrara-Pontremoli, Eugenio Binini, am 29. Juni desselben Jahres; Mitkonsekratoren waren der Erzbischof von Pisa, Alessandro Plotti, und Silvanis Vorgänger im Amt, Mansueto Bianchi.
 Papst Franziskus nahm am 12. Januar 2022 sein altersbedingtes Rücktrittsgesuch an.
 Weblinks
 Homepage des Bistums Volterra (italienisch)
 Einzelnachweise
 Bischof von Volterra
 Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
 Römisch-katholischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
 Römisch-katholischer Theologe (20. Jahrhundert)
 Römisch-katholischer Theologe (21. Jahrhundert)
 Absolvent der Päpstlichen Universität Gregoriana
 Italiener
 Geboren 1946
 Mann


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 25.6.2015
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 159/49
 IZVEDBENA UREDBA KOMISIJE (EU) 2015/986
 z dne 24. junija 2015
 o določitvi standardnih uvoznih vrednosti za določitev uvozne cene za nekatere vrste sadja in zelenjave
 EVROPSKA KOMISIJA JE –
 ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije,
 ob upoštevanju Uredbe (EU) št. 1308/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o vzpostavitvi skupne ureditve trgov kmetijskih proizvodov in razveljavitvi uredb Sveta (EGS) št. 922/72, (EGS) št. 234/79, (ES) št. 1037/2001 in (ES) št. 1234/2007 (1),
 ob upoštevanju Izvedbene uredbe Komisije (EU) št. 543/2011 z dne 7. junija 2011 o določitvi podrobnih pravil za uporabo Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 za sektorja sadja in zelenjave ter predelanega sadja in zelenjave (2) ter zlasti člena 136(1) Izvedbene uredbe,
 ob upoštevanju naslednjega:
 (1)
 Izvedbena uredba (EU) št. 543/2011 na podlagi izida večstranskih trgovinskih pogajanj urugvajskega kroga določa merila, po katerih Komisija določi standardne vrednosti za uvoz iz tretjih držav za proizvode in obdobja iz dela A Priloge XVI k tej uredbi.
 (2)
 Standardna uvozna vrednost se izračuna vsak delovni dan v skladu s členom 136(1) Izvedbene uredbe (EU) št. 543/2011 ob upoštevanju spremenljivih dnevnih podatkov. Zato bi morala ta uredba začeti veljati na dan objave v Uradnem listu Evropske unije –
 SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:
 Člen 1
 Standardne uvozne vrednosti iz člena 136 Izvedbene uredbe (EU) št. 543/2011 so določene v Prilogi k tej uredbi.
 Člen 2
 Ta uredba začne veljati na dan objave v Uradnem listu Evropske unije.
 Ta uredba je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah.
 V Bruslju, 24. junija 2015
 Za Komisijo
 V imenu predsednika
 Jerzy PLEWA
 Generalni direktor za kmetijstvo in razvoj podeželja
 (1) UL L 347, 20.12.2013, str. 671.
 (2) UL L 157, 15.6.2011, str. 1.
 PRILOGA
 Standardne uvozne vrednosti za določitev uvozne cene za nekatere vrste sadja in zelenjave
 (EUR/100 kg)
 Oznaka KN
 Oznaka tretje države (1)
 Standardna uvozna vrednost
 0702 00 00
 MA
 145,9
 MK
 37,9
 TR
 82,4
 ZZ
 88,7
 0707 00 05
 MK
 20,6
 TR
 111,1
 ZZ
 65,9
 0709 93 10
 TR
 108,2
 ZZ
 108,2
 0805 50 10
 AR
 128,9
 BO
 143,4
 BR
 107,1
 TR
 102,0
 ZA
 140,6
 ZZ
 124,4
 0808 10 80
 AR
 163,3
 BR
 100,2
 CL
 131,9
 NZ
 146,6
 US
 159,8
 ZA
 128,4
 ZZ
 138,4
 0809 10 00
 TR
 270,9
 ZZ
 270,9
 0809 29 00
 TR
 359,1
 US
 581,4
 ZZ
 470,3
 (1) Nomenklatura držav, določena v Uredbi Komisije (EU) št. 1106/2012 z dne 27. novembra 2012 o izvajanju Uredbe (ES) št. 471/2009 Evropskega parlamenta in Sveta o statistiki Skupnosti o zunanji trgovini z državami nečlanicami v zvezi s posodabljanjem nomenklature držav in ozemelj (UL L 328, 28.11.2012, str. 7). Oznaka „ZZ“ predstavlja „druga porekla“.


type: other

text:
Uradni list C 214/2016
 2016/C 214/01
 Nenasprotovanje priglašeni koncentraciji (Zadeva M.7858 – INEOS/Celanese assets) ( 1 )
 2016/C 214/02
 Sklep Sveta z dne 9. junija 2016 o imenovanju romunskega člana in nadomestnih članov Svetovalnega odbora za varnost in zdravje pri delu
 2016/C 214/03
 2016/C 214/04
 Obvestilo Komisije – Smernice za razlago Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter Uredbe Sveta (ES) št. 2027/97 o odgovornosti letalskih prevoznikov v primeru nesreč, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 889/2002 Evropskega parlamenta in Sveta
 2016/C 214/05
 2016/C 214/06
 2016/C 214/07
 2016/C 214/08
 2016/C 214/09
 C 214/1
 (Zadeva M.7858 – INEOS/Celanese assets)
 (2016/C 214/01)
 Komisija se je 11. maja 2016 odločila, da ne bo nasprotovala zgoraj navedeni priglašeni koncentraciji in jo bo razglasila za združljivo z notranjim trgom. Ta odločitev je sprejeta v skladu s členom 6(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 139/2004 (1). Celotno besedilo odločitve je na voljo samo v angleščini in bo objavljeno po tem, ko bodo iz besedila odstranjene morebitne poslovne skrivnosti. Na voljo bo:
 v elektronski obliki na spletišču EUR-Lex (http://eur-lex.europa.eu/homepage.html?locale=sl) pod dokumentarno številko 32016M7858. EUR-Lex zagotavlja spletni dostop do evropskega prava.
 C 214/2
 z dne 9. junija 2016
 o imenovanju romunskega člana in nadomestnih članov Svetovalnega odbora za varnost in zdravje pri delu
 (2016/C 214/02)
 SVET EVOPSKE UNIJE JE –
 ob upoštevanju Sklepa Sveta z dne 22. julija 2003 o ustanovitvi Svetovalnega odbora za varnost in zdravje pri delu (1) in zlasti člena 3 Sklepa,
 ob upoštevanju seznama kandidatov, ki so ga Svetu predložile vlade držav članic,
 Svet je s Sklepom z dne 24. februarja 2016 (2) imenoval člane in nadomestne člane Svetovalnega odbora za varnost in zdravje pri delu za obdobje od 29. februarja 2016 do 28. februarja 2019.
 Romunska vlada je predlagala dodatne kandidate za tri prosta mesta, ki jih je treba zapolniti –
 Za člana in nadomestna člana Svetovalnega odbora za varnost in zdravje pri delu za obdobje do 28. februarja 2019 se imenujejo:
 Daniela SÂRBU
 Svet bo pozneje imenoval tudi člane in nadomestne člane, ki še niso bili predlagani.
 V Luxembourgu, 9. junija 2016
 G. A. VAN DER STEUR
 (1) UL C 218, 13.9.2003, str. 1.
 (2) Sklep Sveta z dne 24. februarja 2016 o imenovanju članov in nadomestnih članov Svetovalnega odbora za varnost in zdravje pri delu (UL C 79, 1.3.2016, str. 1).
 C 214/4
 (2016/C 214/03)
 7,4358
 0,79478
 9,3184
 9,3655
 4,4332
 1,5277
 1,5229
 1 324,26
 17,2368
 7,4015
 14 992,00
 74,3488
 21,3172
 75,5550
 Smernice za razlago Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter Uredbe Sveta (ES) št. 2027/97 o odgovornosti letalskih prevoznikov v primeru nesreč, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 889/2002 Evropskega parlamenta in Sveta
 Uredba (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 (1) (v nadaljnjem besedilu: Uredba) je začela veljati 17. februarja 2005. Uredba določa najnižjo raven standardov kakovosti varstva potnikov, s čimer se liberalizaciji letalskega trga dodaja pomembna razsežnost, ki vključuje državljane.
 V beli knjigi Komisije o prometu, sprejeti 28. marca 2011 (2), je med pobudami omenjeno, da je treba „zagotoviti enotno razlago zakonodaje EU na področju pravic potnikov ter usklajeno in učinkovito izvrševanje predpisov, da se zagotovijo enaki konkurenčni pogoji za industrijo ter da se razvije evropski standard za zaščito državljanov“.
 Na podlagi te bele knjige je Komisija že sprejela Smernice za razlago Uredbe (ES) št. 1371/2007 Evropskega parlamenta in Sveta o pravicah in obveznostih potnikov v železniškem prometu (3).
 V sporočilu Komisije z dne 11. aprila 2011 (4) je v zvezi z zračnim prometom pojasnjeno, kako se določbe Uredbe različno razlagajo zaradi sivih območij in vrzeli v trenutni ubeseditvi ter da se njihovo izvrševanje med državami članicami razlikuje. Sporočilo je tudi pokazalo, da potniki težko uveljavljajo svoje individualne pravice.
 Evropski parlament je 29. marca 2012 sprejel resolucijo (5) v odgovor na zgoraj omenjeno sporočilo. Parlament je v njej izpostavil ukrepe, ki so po njegovem mnenju nujni za ponovno pridobitev zaupanja potnikov, zlasti pravilno uporabo obstoječih pravil s strani držav članic in letalskih prevoznikov, uporabo zadostnih in preprostih pravnih sredstev ter natančno obveščanje potnikov o njihovih pravicah.
 Da se pojasnijo pravice in zagotovi boljša uporaba Uredbe s strani letalskih prevoznikov in njeno izvrševanje s strani nacionalnih izvršilnih organov, je Komisija predstavila predlog spremembe te uredbe (6). V predlaganih spremembah so upoštevane tudi finančne posledice za letalski sektor, zato spremembe vključujejo nekatere ukrepe za omejitev stroškov. Predlog trenutno pregleduje zakonodajalec EU. S temi razlagalnimi smernicami Komisija ne poskuša nadomestiti ali dopolniti svojega predloga.
 Sveženj za boljše pravno urejanje je eno od desetih prednostnih področij Junckerjeve Komisije, s katerim ta želi zagotoviti učinkovito delovanje EU v vseh fazah političnega cikla – od načrtovanja do izvajanja, pregleda in posledične spremembe, kot velja za Uredbo. Drugi cilj njegove Komisije je oblikovati poglobljen in pravičnejši notranji trg. Komisija je 11. junija 2015 (7) navedla, da bo kratkoročno proučila možnost sprejetja razlagalnih smernic za lažjo in boljšo uporabo Uredbe ter spodbujanje najboljše prakse. To je eden od ukrepov, predlaganih v sporočilu z dne 7. decembra 2015 z naslovom „Letalska strategija za Evropo“ (8).
 Sodna praksa ima odločujoč vpliv na razlago Uredbe. Sodišče Evropske unije (v nadaljnjem besedilu: Sodišče) so nacionalna sodišča večkrat prosila, naj podrobneje pojasni nekatere določbe, vključno z glavnimi vidiki Uredbe. Njegove razlagalne sodbe kažejo sedanje stanje prava Unije, ki ga morajo izvrševati nacionalni organi. V oceni iz leta 2010 (9) in oceni učinka iz leta 2012 (10) je izpostavljeno visoko število odločb, ki jih je sprejelo Sodišče. Zato je jasno, da je treba sprejeti ukrepe, ki bi zagotovili enotno razumevanje in pravilno izvajanje Uredbe v EU.
 S temi razlagalnimi smernicami želi Komisija podrobneje pojasniti številne določbe Uredbe, zlasti v luči sodne prakse Sodišča (11), da bi se veljavna pravila izvajala učinkoviteje in bolj usklajeno. Smernice so namenjene obravnavanju vprašanj, ki jih najpogosteje izpostavljajo nacionalni izvršilni organi, potniki in njihova združenja, Evropski parlament in predstavniki industrije. Nadomeščajo predhodne informacije (na primer pogosto zastavljena vprašanja in z njimi povezani odgovori itd.), objavljene na spletnem mestu Komisije.
 Cilj smernic ni izčrpno zajeti vse določbe ali oblikovati nove pravne določbe. Poleg tega je treba poudariti, da razlagalne smernice ne posegajo v razlago prava Unije, kakor jo zagotavlja Sodišče (12).
 Te smernice se nanašajo tudi na Uredbo Sveta (ES) št. 2027/97 z dne 9. oktobra 1997 o odgovornosti letalskih prevoznikov v primeru nesreč (13), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 889/2002 Evropskega parlamenta in Sveta (14), in na Konvencijo o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz (Montrealska konvencija) (15). Uredba (ES) št. 889/2002 ima dva cilja: uskladiti zakonodajo EU o odgovornosti letalskih prevoznikov v zvezi s potniki in njihovo prtljago z določbami Montrealske konvencije, katere pogodbenica je tudi EU, ter razširiti uporabo pravil iz te konvencije na zračni prevoz znotraj območja države članice.
 Te razlagalne smernice naj bi pripomogle k zagotovitvi boljše uporabe in izvajanja Uredbe.
 2. PODROČJE UPORABE UREDBE
 2.1 Ozemeljska veljavnost
 2.1.1 Geografsko območje uporabe
 Člen 3(1) Uredbe omejuje območje uporabe na potnike, ki odhajajo z letališča na ozemlju države članice, za katero se Pogodba uporablja, in na potnike, ki odhajajo z letališča na ozemlju tretje države in so namenjeni na letališče na ozemlju države članice, za katero se Pogodba uporablja, če je dejanski letalski prevoznik zadevnega leta iz EU.
 V skladu s členom 355 Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) se pravo Unije ne uporablja za države in območja, navedena v Prilogi II k PDEU (16). Za navedene države in območja se uporablja posebna ureditev glede pridruževanja, določena v skladu s četrtim delom PDEU. Poleg tega se v skladu z Aktom o pristopu Danske in Združenega kraljestva ne uporablja za Ferske otoke, otok Man in Kanalske otoke. Zato se ta območja štejejo za tretje države v smislu Uredbe (17).
 Na drugi strani se določbe iz Pogodb na podlagi člena 355 PDEU uporabljajo za francoske čezmorske departmaje, in sicer Guadeloupe, Francosko Gvajano, Martinik, Reunion in Mayotte, ter Saint-Martin, Azore, Madeiro in Kanarske otoke. Zato so ta območja del države članice, za katero se Pogodba uporablja v smislu Uredbe.
 2.1.2. Pojem „let“ v skladu s členom 3(1)(a)
 Sodišče je ugotovilo, da se pot, ki vključuje povratni let, ne more šteti za en sam let. Pojem „let“ je treba v smislu Uredbe razlagati tako, da ga v bistvu sestavlja en zračni prevoz, ki je na določen način tudi „enota“ takega prevoza, ki ga izvede letalski prevoznik, ki določi svojo pot (18). Zato se člen 3(1)(a) Uredbe ne uporabi v primeru povratnega leta, v okviru katerega potniki, ki prvotno odletijo z letališča na ozemlju države članice, vrnejo na to letališče na letalu, ki ga upravlja prevoznik iz tretje države in ki odleti z letališča v tretji državi. Okoliščina, da je povratni let predmet ene rezervacije, ne vpliva na razlago navedene določbe (19).
 2.1.3 Področje uporabe Uredbe v zvezi z odškodnino in/ali pomočjo, prejeto v tretji državi, ter vplivi na pravice prejemnikov na podlagi Uredbe
 V členu 3(1)(b) Uredbe je določeno, da se ta uporablja za potnike, ki odhajajo z letališča zunaj EU (tj. v tretji državi) in potujejo v EU, če ima letalski prevoznik zadevnega leta licenco v državi članici EU (prevoznik EU), razen če ti potniki prejmejo storitve ali odškodnino in pomoč v tej tretji državi.
 Lahko se pojavi vprašanje, ali so potniki, ki letijo v EU z letališča v tretji državi, upravičeni do pravic na podlagi Uredbe, kadar so jim bile naslednje pravice že dodeljene na podlagi zakonodaje tretje države o pravicah potnikov:
 storitve (na primer potovalni vavčer) ali odškodnina (višina katere se lahko razlikuje od zneska, določenega v Uredbi) in
 oskrba (na primer obroki, pijača, hotelska nastanitev in komunikacijska sredstva).
 Pri tem je pomembna beseda „in“. Kadar je bila potnikom zagotovljena le ena od obeh pravic (na primer storitve in odškodnina iz točke (1)), lahko še vedno uveljavljajo drugo (v tem primeru oskrbo iz točke (2)).
 Kadar sta bili obe pravici dodeljeni na mestu odhoda, in sicer na podlagi lokalne zakonodaje ali prostovoljno, potniki ne morejo uveljavljati nadaljnjih pravic na podlagi Uredbe. Sodišče (20) pa je ugotovilo, da ni mogoče priznati, da bi se potniku odreklo varstvo, ki ga določa Uredba, samo zato, ker bi lahko prejel neko odškodnino v tretji državi. V zvezi s tem bi moral dejanski letalski prevoznik izkazati, da odškodnina, odobrena v tretji državi, ustreza namenu odškodnine, ki jo zagotavlja Uredba, in da so pogoji za prejem odškodnine in pomoči ter različni postopki njune izvedbe enakovredni tistim, ki jih določa Uredba.
 2.2 Področje uporabe
 2.2.1 Neuporaba Uredbe za potnike, ki potujejo s helikopterjem
 V skladu s členom 3(4) se Uredba uporablja samo za zrakoplove s fiksnimi krilnimi površinami, s katerimi upravlja letalski prevoznik z licenco, zato se ne uporablja za helikopterski prevoz.
 2.2.2 Neuporaba Uredbe za potnike, ki potujejo brezplačno ali po znižani tarifi, ki ni neposredno ali posredno na voljo širši javnosti
 V skladu s členom 3(3) se Uredba ne uporablja za potnike, ki potujejo brezplačno ali po znižani tarifi, ki ni neposredno ali posredno na voljo širši javnosti. V to določbo spadajo tudi posebne tarife, ki jih letalski prevozniki ponujajo svojim zaposlenim. Nasprotno pa se v skladu s členom 3(3) Uredba uporablja za potnike, ki so jim bile vozovnice izdane v okviru programa zvestega potnika ali v okviru drugega komercialnega programa.
 2.2.3 Uporaba za dejanske letalske prevoznike
 V skladu s členom 3(5) je za obveznosti na podlagi Uredbe vedno odgovoren dejanski letalski prevoznik in ne na primer drug letalski prevoznik, pri katerem je potnik morda kupil vozovnico. Pojem „dejanski letalski prevoznik“ je predstavljen v uvodni izjavi 7.
 2.2.4 Primeri, za katere se uporablja Uredba
 Uredba varuje potnike pred zavrnitvijo vkrcanja, odpovedjo, zamudo ter boljšo in slabšo namestitvijo. Ti primeri in pravice, ki se potnikom dodelijo, ko pride do teh primerov“ so opisani v spodnjih oddelkih.
 2.2.5 Neuporaba Uredbe za večmodalna potovanja
 Večmodalna potovanja, ki vključujejo več kot en način prevoza v okviru ene prevozne pogodbe, niso zajeta v Uredbi. Več informacij v zvezi s tem je v oddelku 6.
 2.2.6 Področje uporabe Uredbe v povezavi z direktivo o paketnem potovanju
 Člen 3(6) in uvodna izjava 16 Uredbe določata, da se ta uporablja tudi za lete znotraj paketnega potovanja, razen ko je paketno potovanje odpovedano zaradi drugih razlogov in ne zaradi odpovedi leta. Navedeno je tudi, da pravice, dodeljene na podlagi Uredbe, ne vplivajo na pravice, ki so potnikom dodeljene na podlagi direktive o paketnem potovanju (21). Potniki lahko zato svoje pravice načeloma uveljavljajo tako pri organizatorju paketnega potovanja na podlagi direktive o paketnem potovanju kot pri dejanskem letalskem prevozniku na podlagi Uredbe. Člen 14(5) Direktive (EU) 2015/2302 o paketnih potovanjih in povezanih potovalnih aranžmajih, ki se bo v celoti začela uporabljati 1. julija 2018, določa tudi, da kakršna koli odškodnina ali znižanje cene po tej direktivi ne vpliva na pravice potnikov iz Uredbe, vendar podrobneje opredeljuje, da se odškodnine ali znižanja cen, odobrena v skladu z uredbami o pravicah potnikov in v skladu s to direktivo, medsebojno odštevajo, da se prepreči prekomerno izplačilo odškodnin.
 Vendar pa ne Uredba ne Direktiva ne obravnava vprašanja, ali mora stroške prekrivanja obveznosti nositi organizator paketnega potovanja ali dejanski letalski prevoznik (22). Rešitev tega vprašanja je zato odvisna od določb v pogodbi med organizatorjem in prevoznikom ter nacionalne zakonodaje, ki se uporablja. Nobena ureditev, povezana s tem (vključno s praktično ureditvijo, da se prepreči prekomerno plačilo odškodnin), ne sme negativno vplivati na potnikovo zmožnost uveljavljanja pravic pri organizatorju paketnega potovanja ali dejanskem letalskem prevozniku ter pridobitve ustreznih pravic.
 3. PRIMERI, V KATERIH SE ODOBRIJO PRAVICE NA PODLAGI UREDBE
 3.1 Zavrnitev vkrcanja
 3.1.1 Pojem „zavrnitev vkrcanja“
 V skladu s členom 2(j) Uredbe „zavrnitev vkrcanja“ ne zajema primerov, kadar obstajajo upravičeni razlogi za zavrnitev prevoza potnikom na letu, kot so zdravstveni in varnostni razlogi ter razlogi, ki so povezani z varovanjem, ali neustrezne potne listine, čeprav so se pravočasno prijavili na let. Pojem „zavrnitev vkrcanja“ pa se ne nanaša le na zavrnitev vkrcanja zaradi prevelikega števila rezervacij, ampak tudi na zavrnitve vkrcanja iz drugih razlogov, na primer zaradi operativnih težav (23).
 V zvezi s potovanjem invalidov ali oseb z omejeno mobilnostjo se Uredba sklicuje na člen 4 Uredbe (ES) št. 1107/2006 Evropskega parlamenta in Sveta (24) in ustrezne smernice (25), ki natančno obravnavajo take primere v „Odgovoru na vprašanje 4“.
 Če se potniku zavrne prevoz na letu ob vrnitvi, ker je dejanski letalski prevoznik odpovedal odhodni let in potnika preusmeril na drug let, bi se to štelo za zavrnitev vkrcanja in bi potnik lahko bil upravičen do dodatne odškodnine s strani dejanskega letalskega prevoznika.
 Kadar se potniku, ki ima rezervacijo za povratni let, zavrne vkrcanje na let ob vrnitvi, ker ni izkoristil vozovnice za odhodni let (t. i. politika neizkoriščene vozovnice), se to ne šteje za zavrnitev vkrcanja v smislu člena 2(j). Enako velja, kadar se potniku z rezervacijo, ki vključuje zaporedne lete, zavrne vkrcanje na let, ker ni izkoristil vozovnice za prejšnje lete. Ta dva primera sta običajno povezana s pogoji kupljene vozovnice. Ta praksa pa je lahko prepovedana z nacionalno zakonodajo. Kadar prvotno predvideni let, za katerega ima potnik potrjeno rezervacijo, zamuja in je potnik preusmerjen na drug let, se to ne šteje za zavrnitev vkrcanja v smislu člena 2(j). Kadar se potnik, ki potuje s hišno živaljo, ne more vkrcati na let, ker zanjo nima ustrezne dokumentacije, se tudi to ne more šteti za zavrnitev vkrcanja. Kadar pa se potnikom zavrne vkrcanje zaradi napake letališkega zemeljskega osebja pri preverjanju potovalnih dokumentov (vključno z vizumi), se to šteje za zavrnitev vkrcanja v smislu člena 2(j). Temu pa ni tako, kadar letalski prevoznik in njegovi zaposleni v skladu s členom 2(j) zavrnejo vkrcanje potniku zaradi utemeljenih varnostnih zadržkov. Letalski prevozniki bi morali pri preverjanju potovalnih dokumentov in zahtev v zvezi z (vstopnim) vizumom za namembno državo uporabljati zbirko podatkov Timatic Mednarodnega združenja letalskih prevoznikov ter se posvetovati z javnimi organi (veleposlaništvi in ministrstvi za zunanje zadeve) zadevnih držav, da bi preprečili neustrezno zavrnitev vkrcanja potnikov. Države članice bi morale poskrbeti, da IATA/Timatic zagotavljajo izčrpne in posodobljene informacije glede potovalnih dokumentov, zlasti zahtev, povezanih z vizumi, ali izvzetij iz teh zahtev.
 3.1.2 Pravice, povezane z zavrnitvijo vkrcanja
 Na podlagi zavrnitve vkrcanja proti potnikovi volji nastanejo pravica do odškodnine, kakor je opredeljena v členu 7 Uredbe, pravica do povračila stroškov, spremembe poti ali poznejše ponovne rezervacije, kakor je določena v členu 8, ter pravica do oskrbe v skladu s členom 9.
 3.2 Odpoved
 3.2.1 Opredelitev pojma „odpoved“
 V členu 2(l) Uredbe je „odpoved“ opredeljena kot dejstvo, da let, ki je bil prvotno predviden, in na katerem je bilo rezervirano najmanj eno mesto, ni bil opravljen.
 Odpoved se načeloma zgodi, kadar se opusti načrtovanje prvotno predvidenega leta in se potniki navedenega leta pridružijo potnikom na letu, ki je bil prav tako načrtovan, vendar neodvisno od prvotno predvidenega leta. Člen 2(l) od prevoznika ne zahteva sprejetja izrecne odločitve o odpovedi (26).
 Vendar pa Sodišče (27) meni, da načeloma ni mogoče sklepati, da gre za zamudo ali odpoved leta na podlagi navedbe „zamuda“ ali „odpovedan“ na tabli prihodov in odhodov na letališču ali na podlagi navedb zaposlenih pri letalskem prevozniku. Prav tako pri preverjanju, ali je bil let odpovedan, načeloma ni odločilno dejstvo, da je potnikom vrnjena prtljaga ali da ti dobijo nove vstopne kupone. Te okoliščine namreč niso povezane z objektivnimi značilnostmi leta in jih je mogoče pripisati drugim dejavnikom. Sodišče je izpostavilo konkretne primere, na podlagi katerih je navedbo, da ima let „zamudo“ ali je „odpovedan“, mogoče „[p]ripisati [...] napakam pri opredelitvi ali dejavnikom na zadevnem letališču, lahko pa nastanejo zaradi čakanja in nujnosti, da zadevni potniki prenočijo v hotelu.“
 3.2.2 Razlikovanje med odpovedjo in zamudo
 Brez poseganja v spodnji odstavek 3.3.1 in da bi se izognili, da bi letalski prevozniki navajali, da ima let nenehno „zamudo“, namesto da je „odpovedan“, se je zdelo preudarno poudariti razliko med pojmoma „odpoved“ in „zamuda“. Čeprav se na splošno šteje, da je let odpovedan, če se spremeni njegova številka leta, pa to merilo v praksi ni vedno odločilno. Let ima lahko tako veliko zamudo, da zrakoplov odleti dan po napovedanem odhodu, zaradi česar se mu lahko dodeli označena številka leta (npr. XX 1234a namesto XX 1234), da se loči od leta z enako številko tistega dne. V tem primeru bi bilo vseeno mogoče šteti, da ima let zamudo in ni bil odpovedan. To bi bilo treba oceniti za vsak primer posebej.
 3.2.3 Primer zrakoplova, ki se vrne na mesto odhoda
 Pojem „odpoved“, kakor je določen v členu 2(1) Uredbe, zajema tudi primer, ko zrakoplov vzleti, vendar se mora iz kakršnega koli razloga vrniti na letališče odhoda, kjer se potniki iz zadevnega zrakoplova premestijo na druge lete. Če je letalo vzletelo, a se je nato vrnilo na letališče odhoda, ne da bi prispelo v namembni kraj, kot je previden na tej poti, ni mogoče šteti, da je bil let, kakor je bil sprva predviden, opravljen (28).
 3.2.4 Preusmeritev leta
 Preusmerjen let, s katerim potnik prispe na letališče, ki ni enako navedenemu končnemu namembnemu kraju v skladu s prvotnim potnikovim načrtom potovanja, se obravnava enako kot odpoved, razen če:
 potniku letalski prevoznik takoj, ko je to mogoče, predlaga spremembo poti s primerljivimi prevoznimi pogoji na letališče prvotnega končnega namembnega kraja ali v namembni kraj po dogovoru s potnikom – v tem primeru se lahko šteje, da ima let zamudo.
 letališče prihoda in letališče prvotnega končnega namembnega kraja oskrbujeta isti kraj, mesto ali regijo – v tem primeru se lahko šteje, da ima let zamudo. V takem primeru se smiselno uporablja člen 8(3).
 3.2.5 Dokazno breme v primeru odpovedi
 Člen 5(4) Uredbe letalskim prevoznikom nalaga dokazno breme glede tega, ali so bili in kdaj so bili posamezni potniki obveščeni o odpovedi njihovega leta.
 3.2.6 Pravice, povezane z odpovedjo
 Ob odpovedi leta ima potnik pravico do povračila stroškov, spremembe poti ali povratnega leta, kakor je opredeljena v členu 8 Uredbe, pravico do oskrbe, kakor je opredeljena v členu 9, na podlagi člena 5(1)(c) pa tudi pravico do odškodnine, kakor je opredeljena v členu 7. Temeljno načelo člena 5(1)(c) je, da je treba potniku plačati odškodnino, če o odpovedi ni bil obveščen dovolj zgodaj.
 Prevoznik pa ni obvezan plačati odškodnine, če lahko v skladu s členom 5(3) dokaže, da so za odpoved leta krive izredne razmere, ki se jim ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi (29).
 3.3 Zamuda
 3.3.1 Zamuda pri odhodu
 Kadar ima let zamudo pri odhodu, imajo potniki, ki jih je zamuda prizadela, na podlagi člena 6(1) Uredbe pravico do oskrbe v skladu s členom 9 ter do povračila stroškov in povratnega leta v skladu s členom 8(1)(a). Temeljno načelo člena 6(1) je, da so pravice odvisne od trajanja zamude in dolžine leta. V zvezi s tem je treba poudariti, da pravica do spremembe poti, kakor je določena na podlagi člena 8(1)(b), ni zajeta v členu 6(1), saj se lahko šteje, da poskuša letalski prevoznik predvsem razrešiti razlog zamude, da bi lahko čim bolj zmanjšal nevšečnosti za potnike.
 3.3.2 „Velika zamuda“ pri prihodu
 Sodišče je razsodilo, da imajo potniki, katerih let ima vsaj triurno zamudo, enake pravice do odškodnine kot potniki, katerih let je bil odpovedan (30) (za več informacij glej oddelek 4.4.5 o odškodnini).
 3.3.3 Merjenje zamude pri prihodu in pojem časa prihoda
 Sodišče je sklenilo, da pojem „čas prihoda“, uporabljen za ugotavljanje trajanja zamude pri prihodu, ki jo utrpijo letalski potniki, označuje čas, ko se odprejo vsaj ena vrata letala, saj je takrat potnikom dovoljeno zapustiti letalo (31). Komisija meni, da bi moral dejanski letalski prevoznik zapisati čas prihoda na primer v obliki izjave, ki bi jo podpisala letalska posadka ali odpravnik letov. Pri sklicevanju na čas prihoda za dokazilo skladnosti z Uredbo bi moral dejanski letalski prevoznik ta čas prihoda brezplačno predložiti nacionalnemu izvršilnemu organu in potnikom.
 3.4 Boljša in slabša namestitev
 3.4.1 Opredelitev pojmov „boljša namestitev“ in „slabša namestitev“
 Pojma „boljša namestitev“ in „slabša namestitev“ sta posebej opredeljena v členu 10(1) oziroma členu 10(2) Uredbe.
 3.4.2 Pravice, povezane z boljšo in slabšo namestitvijo
 Pri boljši namestitvi letalski prevoznik ne sme zahtevati nobenega doplačila. Pri slabši namestitvi je na podlagi člena 10(2)(a) do (c) Uredbe določena odškodnina v obliki povračila stroškov v določenem odstotku cene vozovnice.
 Opredelitev pojma „slabša namestitev“ (ali „boljša namestitev“) se uporablja za razred prevoza, za katerega je bila kupljena vozovnica, in ne za prednosti v okviru programa zvestega potnika ali v okviru drugega komercialnega programa, ki ga ponuja letalski prevoznik ali organizator potovanja.
 4. PRAVICE POTNIKOV
 4.1 Pravica do obveščenosti
 4.1.1 Splošna pravica do obveščenosti
 V členu 14(1) Uredbe je podrobneje določeno besedilo obvestila, ki mora biti nameščeno na vidnem mestu pri okencih za prijavo na lete. Nameščeno mora biti v fizični ali elektronski obliki v čim več ustreznih jezikih. Poleg okenc za prijavo na lete mora biti to obvestilo vidno tudi na letaliških avtomatih in pri spletni prijavi na lete.
 Kadar letalski prevoznik potnike posamično ali na splošno, z oglaševanjem v medijih ali objavami na svojem spletnem mestu, o njihovih pravicah obvesti le delno, jih pri tem zavaja ali jim daje napačne informacije, bi se to moralo šteti za kršitev Uredbe v skladu s členom 15(2) v povezavi z uvodno izjavo 20, lahko pa se šteje tudi za nepošteno ali zavajajočo poslovno prakso v razmerju do potrošnikov na podlagi Direktive 2005/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu (32).
 4.1.2 Informacije, ki jih je treba posredovati ob zamudi
 Člen 14(2) Uredbe določa, da mora dejanski letalski prevoznik, ki zavrne vkrcanje ali odpove let, vsakemu prizadetemu potniku posredovati pisno obvestilo o pravilih za odškodnino in za pomoč. Poleg tega je v njem navedeno, da mora letalski prevoznik „enako obvestilo posredovati vsakemu potniku, ki je prizadet zaradi najmanj dveurne zamude“. Zahteva, da je treba prizadetim potnikom posredovati podrobno pisno obvestilo o njihovih pravicah, se zato uporablja izrecno za zavrnitev vkrcanja, odpoved in zamudo. Ker pa lahko potnike zamuda prizadene tako ob odhodu kakor tudi na končnem namembnem kraju, bi morali dejanski prevozniki ustrezno obvestiti tudi potnike, ki jih je prizadela vsaj triurna zamuda na njihovem končnem namembnem kraju. Le tako so lahko vsi potniki ustrezno obveščeni v skladu z izrecnimi zahtevami iz člena 14(2) (33). Ta pristop je v celoti skladen s sodno odločbo v zadevi Sturgeon (34), s katero je bilo ugotovljeno, da je treba potnike, katerih let ima vsaj triurno zamudo, za uporabo pravice do odškodnine na podlagi člena 7 Uredbe izenačiti s potniki, katerih let je odpovedan.
 To ne vpliva na zahteve za informacije na podlagi druge zakonodaje Unije, zlasti člena 8(2) Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta o pravicah potrošnikov (35) in člena 7(4) Direktive 2005/29/ES o nepoštenih poslovnih praksah. Izpuščanje pomembnih informacij in posredovanje zavajajočih informacij o pravicah potnikov se tudi lahko šteje za nepošteno ali zavajajočo poslovno prakso v razmerju do potrošnikov na podlagi Direktive 2005/29/ES o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu.
 4.2 Pravica do povračila stroškov, spremembe poti ali ponovne rezervacije v primeru zavrnitve vkrcanja ali odpovedi
 Člen 8(1) Uredbe letalskim prevoznikom nalaga, da morajo potnikom ponuditi trojno izbiro, in sicer (i) povračilo cene vozovnice (36), v primeru vmesnih letov pa povratni let na letališče odhoda, takoj ko je mogoče, (ii) spremembo poti na njihov končni namembni kraj, takoj ko je mogoče, ali (iii) spremembo poti pod primerljivimi pogoji prevoza pozneje, ko potnikom ustreza, glede na razpoložljivost sedežev. Ko se potnika obvesti o odpovedi leta in se mu ustrezno predstavijo možnosti, ki so na voljo, se mu možnost izbire, ki je potnikom omogočena na podlagi člena 8(1), na splošno ponudi le enkrat. V takih primerih, takoj ko potnik izbere eno od treh možnosti iz člena 8(1)(a), (b) ali (c), preneha obveznost letalskega prevoznika v zvezi z drugima dvema možnostma. Kljub temu pa se lahko v skladu s členom 5(1)(c) v povezavi s členom 7 še vedno uporablja obveznost plačila odškodnine.
 Letalski prevoznik bi moral hkrati ponuditi možnost izbire med povračilom stroškov in spremembo poti. V primeru vmesnih letov za zvezo bi moral letalski prevoznik hkrati ponuditi možnost izbire med povračilom stroškov in povratnim letom na letališče odhoda in spremembo poti. Letalski prevoznik mora nositi stroške spremembe poti ali povratnega leta ter mora povrniti stroške leta, ki jih ima potnik, kadar letalski prevoznik ne upošteva svoje obveznosti in mu ne ponudi spremembe poti pod primerljivimi pogoji prevoza, takoj ko je mogoče. Če letalski prevoznik ne ponudi možnosti izbire med povračilom stroškov, spremembo poti in, v primeru vmesnih letov za zvezo, povračila stroškov, povratnega leta na letališče odhoda in spremembe poti, ampak se se enostransko odloči za povračilo stroškov potniku, je potnik upravičen do dodatnega povračila razlike v ceni nove vozovnice s primerljivimi pogoji prevoza.
 Kadar pa lahko letalski prevoznik dokaže, da je s potnikom, potem ko je ta privolil, da bo predložil svoje osebne podatke, stopil v stik in mu poskušal ponuditi pomoč v skladu s členom 8, vendar si je potnik vseeno sam priskrbel pomoč ali uredil spremembo poti, lahko sklepa, da ni odgovoren za dodatne stroške, ki jih je imel potnik, in se lahko odloči, da mu jih ne bo povrnil.
 Kadar se potnikom ponudi možnost nadaljevanja ali spremembe poti, mora ta biti „pod primerljivimi pogoji prevoza“. Primerljivost pogojev prevoza je lahko odvisna od številnih dejavnikov in o tem je treba odločati za vsak primer posebej. Glede na okoliščine se priporoča naslednja dobra praksa:
 potnikov po možnosti ne bi smeli nameščati v transportne zmogljivosti nižjega razreda v primerjavi s tistimi, navedenimi na rezervaciji (v primeru slabše namestitve se uporablja odškodnina iz člena 10),
 sprememba poti bi morala biti ponujena brez dodatnih stroškov za potnika, tudi kadar so potniki preusmerjeni na let z drugim letalskim prevoznikom ali na drug način prevoza ali v višji razred ali pa je njihova vozovnica dražja od tiste, ki so jo plačali za prvotno storitev,
 po najboljših močeh se je treba izogibati dodatnim vmesnim letom za zvezo,
 pri uporabi drugega letalskega prevoznika ali alternativnega načina prevoza za del poti, ki ni bil opravljen glede na potovalni načrt, bi moral biti skupni potovalni čas po možnosti čim bolj podoben načrtovanemu potovalnemu času prvotne poti v istem ali po potrebi v višjem razredu prevoza,
 če je na voljo več letov s podobnim trajanjem, bi morali potniki, ki imajo pravico do spremembe poti, sprejeti spremembo poti, ki jo ponuja prevoznik, vključno s tistimi letalskimi prevozniki, ki sodelujejo z dejanskim prevoznikom,
 če je bila za prvotno potovanje rezervirana pomoč za invalide ali osebe z omejeno mobilnostjo, mora biti pomoč enako na voljo tudi na alternativni poti.
 Vsaka nova pravica do odškodnine v skladu s členom 7 se uporablja za spremenjeno pot, sprejeto na podlagi člena 8(1)(b) ali (c), če je bil let tudi odpovedan ali je imel zamudo pri prihodu (glej oddelek 4.4.11). Komisija priporoča, da se potniku jasno predstavijo možnosti, ko se mu ponudi pomoč.
 Če je potnik odhodni let in let ob vrnitvi rezerviral pri dveh različnih letalskih prevoznikih ter je bil odhodni let odpovedan, prejme odškodnino le za ta let. Kadar pa sta oba leta del iste pogodbe, vendar ju izvajata dva različna letalska prevoznika, bi bilo potnikom poleg pravice do odškodnine s strani dejanskega letalskega prevoznika v primeru odpovedi odhodnega leta treba ponuditi tudi naslednji dve možnosti: i) povračilo stroškov celotne vozovnice (tj. za oba leta) ali ii) spremembo poti z drugim letom, ki nadomešča odhodni let.
 4.3 Pravica do oskrbe v primeru zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali zamude pri odhodu
 4.3.1 Pojem „pravica do oskrbe“
 Kadar potnik po zavrnitvi vkrcanja, odpovedi ali zamudi pri odhodu privoli, da mu letalski prevoznik spremeni pot pozneje, ko potniku ustreza (člen 8(1)(c)), potnik nima več pravice do oskrbe. Pravzaprav imajo potniki pravico do oskrbe samo, dokler morajo čakati spremembo poti pod primerljivimi pogoji prevoza na svoj končni namembni kraj, takoj ko je mogoče (člen 8(1)(b)), ali let ob vrnitvi (druga alinea člena 8(1)(a)).
 4.3.2 Zagotavljanje obrokov hrane, osvežilnih napitkov in nastanitve
 Namen Uredbe je zagotoviti ustrezno oskrbo potnikov, ki čakajo let ob vrnitvi ali spremembo poti. Obseg ustrezne oskrbe je treba oceniti za vsak primer posebej, pri čemer se morajo ustrezno upoštevati potrebe potnikov v zadevnih okoliščinah in načelo sorazmernosti (tj. odvisnost od čakalnega časa). Cena, ki jo potnik plača za vozovnico, in trajanje nevšečnosti ne bi smela vplivati na pravico do oskrbe.
 V zvezi s členom 9(1)(a) (obroki hrane in osvežilni napitki) Komisija meni, da izraz „primerne čakalnemu času“ pomeni, da bi morali dejanski letalski prevozniki potnikom zagotavljati ustrezno oskrbo v skladu s pričakovano dolžino zamude in delom dneva (ali noči), ko se ta zgodi, tudi na vmesnih letališčih v primeru vmesnih letov za zvezo, da bi ob upoštevanju načela sorazmernosti čim bolj zmanjšali nevšečnosti za potnike. Posebno pozornost je treba posvetiti potrebam invalidom in oseb z omejeno mobilnostjo ter otrok brez spremstva.
 Poleg tega bi bilo treba potnikom oskrbo ponuditi brezplačno, in sicer na jasen in dostopen način, tudi po elektronskih sredstvih komunikacije, če so potniki privolili, da bodo predložili svoje osebne podatke. V nasprotnem primeru bi se morali potniki v primeru prekinitve potovanja sami javiti dejanskemu letalskemu prevozniku. To pomeni, da naj potniki ne bi sami urejali zadev, kot so iskanje in plačevanje nastanitve ali hrane. Dejanski letalski prevozniki so namreč obvezani, da jim dejavno ponudijo oskrbo. Dejanski letalski prevozniki bi morali zagotoviti tudi, da je, če je na razpolago, nastanitev dostopna invalidom in njihovim psom vodnikom.
 Če pa oskrba potnikom ni bila ponujena, čeprav bi jim morala biti, ter so ti morali plačati za obroke hrane, osvežilne napitke, hotelsko nastanitev, prevoz med letališčem in krajem nastanitve ter/ali komunikacijske storitve, se jim lahko odobri povračilo stroškov, ki so nastali zaradi letalskega prevoznika, če so bili ti potrebni, razumni in primerni (37).
 Če potnik zavrne razumno oskrbo letalskega prevoznika, ki se mora ponuditi v skladu s členom 9, in sam ureja zadeve, letalski prevoznik ni obvezan k povračilu stroškov potnika, razen če je na podlagi nacionalne zakonodaje določeno drugače ali je bilo z letalskim prevoznikom predhodno dogovorjeno drugače, v vsakem primeru pa znesek ne sme presegati zgoraj omenjene „razumne ponudbe“ letalskega prevoznika, da se zagotovi enako obravnavanje potnikov. Potniki bi morali poleg tega shraniti račune za vse nastale stroške. Vendar potniki nimajo pravice do izplačila odškodnine za škodo, ki so jo utrpeli, ker jim ni bila ponujena oskrba, če pri njih niso nastali stroški.
 V vsakem primeru imajo potniki, ki se jim zdi, da so upravičeni do povračila večjega dela stroškov ali da bi morali prejeti odškodnino za škodo zaradi zamude, vključno s stroški, pravico, da svoje zahtevke predložijo na podlagi določb Montrealske konvencije in člena 3 Uredbe (ES) št. 2027/97 ter da zoper letalskega prevoznika začnejo postopek pred nacionalnim sodiščem ali se obrnejo na pristojni nacionalni izvršilni organ V nekaterih državah članicah morajo morda potniki spore reševati pri drugih subjektih za reševanje potrošniških sporov (glej spodnji odstavek 7.3).
 Upoštevati bi bilo treba, da je lahko oskrba v skladu z uvodno izjavo 18 Uredbe omejena ali zavrnjena, če bi sama oskrba povzročila še večjo zamudo potnikov, ki čakajo alternativni let ali let, ki ima zamudo. Če let zamuja pozno zvečer, vendar se lahko pričakuje, da bo odhod čez nekaj ur, pri čemer bi se zamuda lahko močno povečala, če bi potnike prepeljali v hotele in sredi noči nazaj na letališče, bi prevoznik moral imeti možnost zavrnitve take oskrbe. Podobno bi moral prevoznik imeti možnost zavrnitve take oskrbe, če ravno namerava potnikom razdeliti bone za hrano in pijačo, ko ga obvestijo, da je let pripravljen za vkrcanje. Razen v teh primerih Komisija meni, da se lahko ta omejitev uporablja le izjemoma, saj je treba po najboljših močeh omejiti nevšečnosti potnikov.
 Pravica do oskrbe na podlagi Uredbe ne posega v obveznosti organizatorjev paketnih potovanj na podlagi pravil o paketnih potovanjih.
 4.3.3 Oskrba v izrednih razmerah ali ob izjemnih dogodkih
 V skladu z Uredbo mora letalski prevoznik izpolniti svojo obveznost in nuditi oskrbo, tudi kadar so za odpoved leta krive izredne razmere, ki se jim ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi. Uredba ne vsebuje nobene določbe, na podlagi katere bi bilo mogoče sklepati, da poleg „izrednih razmer“, navedenih v členu 5(3) Uredbe, priznava še ločeno kategorijo „posebej izrednih“ dogodkov, zaradi katerih bi bil letalski prevoznik oproščen vseh svojih obveznosti, vključno s tistimi iz člena 9 Uredbe, tudi ob dolgem trajanju, zlasti ker so potniki v takih razmerah in ob takih dogodkih še posebno ranljivi (38).
 Namen Uredbe je, da se ob izjemnih dogodkih ustrezno poskrbi zlasti za potrebe potnikov, ki čakajo na spremembo poti na podlagi člena 8(1)(b). Vendar letalski prevozniki ne bi smeli biti kaznovani, kadar lahko dokažejo, da so si kar najbolj prizadevali za skladnost z obveznostmi na podlagi Uredbe ob upoštevanju posebnih razmer, povezanih z dogodki, in načelo sorazmernosti. Nacionalni izvršilni organi pa bi morali naložiti kazni, če menijo, da je letalski prevoznik izkoristil te dogodke, da bi se izognil obveznostim na podlagi Uredbe.
 4.4 Pravica do odškodnine v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi, zamude pri prihodu in spremembe poti ter povračilo stroškov zaradi slabše namestitve
 A. Odškodnina v primeru zavrnitve vkrcanja
 4.4.1 Odškodnina, zavrnitev vkrcanja in izredne razmere
 Člen 2(j) in člen 4(3) Uredbe je treba razlagati tako, da ima potnik vedno pravico do odškodnine, če se mu zavrne vkrcanje, vendar letalski prevoznik zavrnitve vkrcanja ne more ustrezno upravičiti, zaradi česar se mu ne more oprostiti obveznosti plačila odškodnine potnikom s sklicevanjem na izredne razmere (39).
 4.4.2 Odškodnina, zavrnitev vkrcanja in vmesni leti za zvezo
 Potnikom na vnesnih letih za zvezo je treba izplačati odškodnino, kadar v okviru ene pogodbe o prevozu pri poti, ki vključuje vmesne lete za zvezo in enkratno prijavo na lete, letalski prevoznik določenim potnikom zavrne vkrcanje, ker je imel prvi let iz njihove rezervacije zamudo, ki jo je priprisati navedenemu letalskemu prevozniku in je naslednji prevoznik napačno pričakoval, da navedeni potniki ne bodo prispeli pravočasno na vkrcanje na naslednji let (40). Če pa imajo potniki različni vozovnici za dva leta, ki si neposredno sledita, in se zaradi zamude prvega leta ne morejo pravočasno prijaviti na naslednji let, letalski prevozniki niso obvezani plačati odškodnine. Če pa ima prvi let več kot triurno zamudo, so potniki lahko upravičeni do odškodnine prevoznika, ki je opravil prvi let.
 4.4.3 Znesek odškodnine
 Odškodnina se izračuna v skladu s členom 7(1) Uredbe. Če so izpolnjeni pogoji iz člena 7(2), se lahko odškodnina zniža za 50 %.
 B. Odškodnina v primeru odpovedi
 4.4.4 Splošni primer
 V primeru odpovedi ima potnik pravico do odškodnine pod pogoji iz člena 5(1)(c) Uredbe in, razen če so za odpoved leta krive izredne razmere, ki se jim ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi, v skladu s členom 5(3) (v zvezi z izrednimi razmerami glej oddelek 5).
 4.4.5 Znesek odškodnine
 C. Odškodnina v primeru zamude
 4.4.6 „Velike zamude“ pri prihodu
 V zvezi z „velikimi zamudami“ je Sodišče razsodilo, da imajo potniki, katerih let je odpovedan, in potniki, katerih let ima zamudo, podobne nevšečnosti zaradi izgube časa (41). Na podlagi načela enakega obravnavanja so potniki, ki dosežejo svoj končni namembni kraj s tri- ali večurno zamudo, upravičeni do enake odškodnine (člen 7) kot potniki, katerih let je odpovedan. Sodišče je svojo odločbo utemeljilo predvsem s členom 5(1)(c)(iii) Uredbe, v katerem zakonodajalec Unije opredeljuje pravne posledice, vključno s pravico do odškodnine, za potnike, katerih let je odpovedan in ki jim ni ponujena sprememba poti, ki bi jim zagotavljala odhod največ eno uro pred odhodom po voznem redu in prihod v njihov končni namembni kraj manj kot dve uri po prihodu po voznem redu. Iz tega je Sodišče sklepalo, da je pravica do odškodnine iz člena 7 Uredbe namenjena nadomestitvi škode zaradi vsaj triurne izgube časa. Vendar potniki nimajo pravice do odškodnine zaradi take zamude, če lahko letalski prevoznik dokaže, da so za veliko zamudo krive izredne razmere, ki se jim ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi (42) (v zvezi z izrednimi razmerami glej oddelek 5).
 4.4.7 Odškodnina za zamudo pri prihodu v primeru vmesnih letov za zvezo
 Sodišče (43) meni, da je treba zamudo ocenjevati za namene odškodnine iz člena 7 Uredbe v zvezi z načrtovanim prihodom v končni namembni kraj potnika, kot je opredeljen v členu 2(h) Uredbe, ki ga je pri vmesnih letih za zvezo treba razumeti kot namembni kraj zadnjega leta, na katerega se je vkrcal potnik.
 V skladu s členom 3(1)(a) bi morali biti potniki, ki so zamudili vmesni let za zvezo v EU ali zunaj EU, z letom, ki prihaja z letališča na ozemlju države članice, upravičeni do odškodnine, če so prispeli na končni namembni kraj z zamudo več kot treh ur. Ni pomembno, ali je prevoznik, ki opravlja vmesne lete za zvezo, prevoznik iz EU ali prevoznik iz tretje države.
 Kadar potniki odhajajo z letališča v tretji državi in so namenjeni na letališče na ozemlju države članice, ki je njihov končni namembni kraj, v skladu s členom 3(1)(b), pri čemer vmesne lete za zvezo opravljajo zaporedoma prevozniki iz tretjih držav in prevozniki iz EU ali le prevozniki EU, bi bilo treba pravico do izplačila odškodnine v primeru velike zamude pri prihodu na končni namembni kraj presojati le v zvezi z leti, ki jih opravljajo prevozniki iz EU.
 Če potniki zamudijo vmesne lete za zvezo zaradi znatnih zamud pri varnostnem preverjanju ali ker niso upoštevali ure vkrcanja na svoj let na vmesnem letališču, niso upravičeni do odškodnine.
 4.4.8 Odškodnina za zamudo pri prihodu, kadar potnik sprejme let na letališče, ki ni letališče na na rezervaciji
 V tem primeru je potnik upravičen do odškodnine. Čas prihoda, ki se uporabi za izračun zamude, je dejanski čas prihoda na letališče, za katero je potnik imel prvotno rezervacijo, ali v drug bližnji namembni kraj, o katerem se je letalski prevoznik s potnikom dogovoril v skladu s členom 8(3) Uredbe. Stroške prevoza med alternativnim letališčem ter letališčem, za katero je potnik imel prvotno rezervacijo, ali drugim bližnjim namembnim krajem, o katerem se je letalski prevoznik dogovoril s potnikom, bi moral nositi dejanski letalski prevoznik.
 4.4.9 Znesek odškodnine
 Če je zamuda pri prihodu za pot, ki je daljša od 3 500 km in vključuje letališče zunaj EU, manjša od štirih ur, je na podlagi člena 7(2) Uredbe mogoče zmanjšati odškodnino za 50 %, da bo znašala 300 EUR (44).
 4.4.10 Izračun razdalje na podlagi „poti“ za določitev odškodnine v primeru velike zamude na končnem namembnem kraju.
 Zadeva Folkerts (45) se je izrecno nanašala na pojem „pot“, ki ga sestavlja več vmesnih letov za zvezo. „Končni namembni kraj“ je v členu 2(h) Uredbe opredeljen kot namembni kraj, naveden na vozovnici, ki je predložena pri prijavi na let, pri vmesnih letih za zvezo pa kot namembni kraj zadnjega leta. V skladu s členom 7(4) Uredbe bi morala razdalja, na podlagi katere se opredeli odškodnina, ki se izplača v primeru velike zamude na končnem namembnem kraju, temeljiti na najkrajši poti (letenja) med krajem odhoda in končnim namembnim krajem, tj. na „poti“ in ne na dodajanju razdalj najkrajših poti (letenja) med različnimi vmesnimi leti za zvezo, ki sestavljajo „pot“.
 D. Povračilo stroškov v primeru slabše namestitve
 4.4.11 Izračun zneska
 V skladu s členom 10 Uredbe se stroški povrnejo le za let, na katerem je potnik prejel slabšo namestitev, in ne za celotno pot, ki jo pokriva ena sama vozovnica ter lahko vključuje dva ali več vmesnih letov za zvezo. Zgoraj omenjeno povračilo stroškov se izvede v sedmih dneh.
 5. IZREDNE RAZMERE
 V skladu s členom 5(3) Uredbe letalski prevoznik v primeru odpovedi ali zamude pri prihodu ni obvezan plačati odškodnine, če lahko dokaže, da so za odpoved ali zamudo krive izredne razmere, ki se jim ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi.
 Za oprostitev plačila odškodnine mora prevoznik zato hkrati dokazati:
 da so obstajale izredne razmere, ki so bile povezane z zamudo ali odpovedjo, ter
 da se zamudi ali odpovedi ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi sprejel vse ustrezne ukrepe.
 Določene izredne razmere lahko povzročijo več kot eno odpoved ali zamudo na končnem namembnem kraju, kot na primer v primeru odločitve sistema upravljanja zračnega prometa, na katerega se Uredba sklicuje v uvodni izjavi 15.
 Kot odstopanje od običajnega pravila, tj. plačila odškodnine, katerega namen je varstvo potrošnikov, ga je treba razlagati ozko (46). Zato vse izredne razmere, ki spremljajo take dogodke, kot so tiste, ki so navedene v uvodni izjavi 14, niso nujno razlogi za oprostitev obveznosti plačila odškodnine, temveč zahtevajo oceno vsakega primera posebej (47). V primeru tehničnih napak morajo biti izredne razmere povezane z dogodkom, ki kumulativno izpolnjuje dva pogoja: ni neločljivo povezan z običajnim opravljanjem dejavnosti zadevnega letalskega prevoznika in zaradi značilnosti ali izvora ni opazen pri dejanskem nadzoru (48).
 Prevozniki lahko kot dokaz predložijo izvlečke iz tehničnih knjig ali poročil o dogodkih in/ali zunanje dokumente in izkaze. Kadar se prevozniki na ta dokaz sklicujejo v odgovoru potniku in/ali nacionalnemu izvršilnemu organu, jih tudi morajo predložiti. Kadar se letalski prevoznik sklicuje na izredne razmere, mora te dokaze v skladu z nacionalnimi določbami o dostopu do dokumentov brezplačno predložiti nacionalnemu izvršilnemu organu in potnikom.
 5.2 Tehnične napake
 Sodišče (49) je nadalje pojasnilo, da se tehnične napake, ki so odkrite pri vzdrževanju zrakoplovov ali ki nastanejo zaradi pomanjkanja takega vzdrževanja, ne morejo šteti za „izredne razmere“. Sodišče meni, da se tehnična napaka, ki nastane spontano, kljub temu da je ni mogoče pripisati slabemu vzdrževanju in ni odkrita med rednim vzdrževanjem, ne sklada z opredelitvijo pojma „izredne razmere“, kadar je neločljivo povezana z običajnim opravljanjem dejavnosti letalskega prevoznika. Okvara, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki je nastala zaradi predčasne odpovedi nekaterih delov zrakoplova, se na primer šteje za nepričakovan dogodek. Vendar pa je taka okvara še vedno neločljivo povezana z zelo zapletenim sistemom delovanja letala, ki ga letalski prevoznik uporablja v razmerah, zlasti vremenskih, ki so pogosto težavne, celo skrajne, pri čemer poleg tega noben del zrakoplova ni trajen. Zato je treba ugotoviti, da je nepričakovani dogodek neločljivo povezan z običajnim opravljanjem dejavnosti letalskega prevoznika (50). Med izredne okoliščine pa spadata skrita napaka, ki je nastala pri izdelavi in jo je odkril proizvajalec zrakoplova ali pristojni organ, ali poškodba zaradi sabotaže ali terorističnih dejanj.
 5.3 Trk letaliških pomičnih stopnic za vkrcanje v zrakoplov
 Sodišče (51) je pojasnilo, da se trk letaliških pomičnih stopnic za vkrcanje v zrakoplov ne more šteti za „izredne razmere“, zaradi katerih letalski prevoznik ne bi bil obvezan plačati odškodnine na podlagi člena 5(3) Uredbe. Pomične stopnice ali pomični mostovi se nujno uporabljajo pri letalskem prevozu potnikov, tako da se letalski prevozniki redno srečujejo s položaji, ki so posledica uporabe te opreme. Trk zrakoplova s pomičnimi stopnicami za vkrcanje je zato treba šteti za dogodek, ki je neločljivo povezan z običajnim opravljanjem dejavnosti letalskega prevoznika. Na izredne razmere bi se lahko na primer sklicevali, kadar bi škoda na zrakoplovu nastala zaradi dejanja, ki ni povezano z običajnimi storitvami na letališču, kot je sabotaža ali teroristično dejanje.
 5.4 Zastoj na letališču zaradi slabih vremenskih pogojev
 V skladu z uvodno izjavo 14 Uredbe bi bil primer dejanskega letalskega prevoznika, ki mora zaradi zastoja na letališču, za katerega so krivi slabi vremenski pogoji, let prestaviti ali odpovedati, tudi če vremenski pogoji povzročijo pomanjkanje zmogljivosti, posledica izrednih razmer.
 5.5 Ustrezni ukrepi, ki se lahko pričakujejo od letalskega prevoznika v izrednih razmerah
 Ob pojavitvi izrednih razmer mora letalski prevoznik za oprostitev obveznosti plačila odškodnine dokazati, da se jim ne bi mogel izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi.
 Poleg tega je Sodišče (52) ugotovilo, da se lahko od letalskega prevoznika na podlagi člena 5(3) Uredbe zahteva, da načrtuje svoje vire pravočasno, da bi se načrtovani let lahko opravil po koncu izrednih razmer, tj. v določenem času glede na odhod po voznem redu. Letalski prevoznik bi moral določiti tako časovno rezervo, da bi lahko, če je to mogoče, navedeni let po koncu izrednih razmer opravil v celoti. Dolžina časovne rezerve se oceni za vsak primer posebej. Nasprotno pa člena 5(3) ni mogoče razlagati tako, da v okviru ustreznih ukrepov določa, da je treba na splošno in ne glede na okoliščine načrtovati najmanjšo časovno rezervo, ki se brez razlikovanja nanaša na vse letalske prevoznike v vseh primerih, ko nastopijo izredne razmere. V zvezi s tem bo na domačem letališču na splošno na voljo več virov kot na namembnih letališčih, s čimer se zagotovi več možnosti za omejitev vpliva izrednih razmer. Pri oceni zmožnosti letalskega prevoznika, da v novih okoliščinah, ki so posledica nastopa teh razmer, načrtovani let izvede v celoti, pa je treba paziti, da dolžina zahtevane časovne rezerve ne povzroči, da mora letalski prevoznik privoliti v nevzdržna odrekanja glede na zmogljivosti svoje družbe v ustreznem trenutku.
 V zvezi s tehničnimi napakami dejstvo, da je letalski prevoznik spoštoval minimalna pravila glede vzdrževanja letala, ni zadosten dokaz za to, da je sprejel vse ustrezne ukrepe in da je zato razbremenjen obveznosti plačila odškodnine (53).
 6. ODŠKODNINA, POVRAČILO STROŠKOV, SPREMEMBA POTI IN OSKRBA V PRIMERU VEČMODALNIH POTOVANJ
 Večmodalnih potovanj, ki v eni prevozni pogodbi vključujejo več kot eno vrsto prevoza (npr. potovanje po železnici in zraku, ki se prodaja kot eno samo potovanje), ne zajema niti Uredba niti kateri koli drugi zakonodajni akt Unije o pravicah potnikov pri drugih načinih prevoza. Če potnik zamudi let zaradi zamude vlaka, ima le pravico do odškodnine in pomoči za potovanje po železnici na podlagi Uredbe (ES) št. 1371/2007 Evropskega parlamenta in Sveta (54), in sicer šele, če je zamuda potnika pri prihodu daljša od 60 minut (55). Če potnik zamudi let zaradi zamude ladje ali avtobusa v okviru ene pogodbe o prevozu, se prav tako uporabljajo druge določbe (56). Vendar so lahko organizatorji paketnega potovanja na podlagi Direktive 90/314/EGS ali Direktive (EU) 2015/2302 odgovorni tudi za zamujene lete in vpliv paketnega potovanja kot celote, če je večmodalno potovanje povezano z drugimi potniškimi storitvami, npr. z nastanitvijo.
 7. PRITOŽBE PRI NACIONALNIH IZVRŠILNIH ORGANIH, ORGANI ARS (57) IN VARSTVO POTROŠNIKOV NA PODLAGI UREDBE O SODELOVANJU NA PODROČJU VARSTVA POTROŠNIKOV (58)
 7.1 Pritožbe pri nacionalnih izvršilnih organih
 Za učinkovito obravnavanje pritožbenih postopkov ter za zagotovitev varnega pravnega okolja za letalske prevoznike in morebitna druga z njimi povezana podjetja Komisija priporoča, naj se potnikom svetuje, da pritožbe, kadar menijo, da je letalski prevoznik kršil njihove pravice, predložijo nacionalnemu izvršilnemu organu države, kjer se je zgodil dogodek, in sicer v razumnem časovnem okviru. Potniki bi morali pritožbe nacionalnemu izvršilnemu organu predložiti šele po pritožbi pri letalskem prevozniku, pri čemer se z odgovorom letalske družbe niso strinjali ali pa jim letalska družba ni dala zadovoljivega odgovora. Komisija priporoča, da bi moral letalski prevoznik odgovoriti v dveh mesecih in da ni nobenih omejitev v zvezi z uporabo katerega od uradnih jezikov EU. Vendar je Sodišče (59) menilo, da se nacionalnim izvršilnim organom na podlagi Uredbe ni treba odzvati na te pritožbe, da bi se zagotovile pravice potnikov v posameznih primerih. Zato nacionalnemu izvršilnemu organu ni treba sprejeti prisilnih ukrepov proti letalskim prevoznikom, da bi jih zavezal plačati odškodnino na podlagi Uredbe v posameznih primerih, saj njegova naloga, povezana s sankcioniranjem, iz člena 16(3) Uredbe vključuje ukrepe, ki se sprejmejo pri kršitvah, ki jih je organ opredelil med splošnim spremljanjem dejavnosti iz člena 16(1). Po mnenju Sodišča pa imajo države članice na podlagi Uredbe pravico sprejeti zakonodajo, ki bo nacionalni izvršilni organ obvezala k sprejemanju ukrepov na podlagi posamičnih pritožb, kadar ne obstajajo drugi subjekti za reševanje sporov ali kadar ti subjekti, če obstajajo, ne zagotovijo odgovora. Ta odločba pa ne posega v obveznost nacionalnih izvršilnih organov, da v skladu z načelom dobrega javnega upravljanja pritožnikom ob odsotnosti teh subjektov zagotovijo utemeljen odgovor na njihove pritožbe. Po mnenju Komisije je v skladu z dobro prakso tudi, da so potniki obveščeni o možnostih pritožbe ali drugih ukrepov, ki jih lahko sprejmejo, če se ne strinjajo z oceno svojega primera. Potnik bi moral imeti pravico, da se odloči, ali si želi, da ga zastopa druga oseba ali subjekt.
 7.2 Organi ARS
 Če ima letalski prevoznik sedež v EU in sodeluje v sistemu ARS, lahko potniki s prebivališčem v EU, poleg pritožb na podlagi Uredbe, organom alternativnega reševanja sporov, ustanovljenim na podlagi direktive o alternativnem reševanju potrošniških sporov, predložijo tudi pogodbene spore z letalskimi prevozniki s sedežem v EU. Če so vozovnico kupili na spletu, lahko z njimi povezane spore predložijo tudi na platformo za spletno reševanje potrošniških sporov (SRS), ustanovljeno na podlagi uredbe o spletnem reševanju potrošniških sporov, ki je na voljo na: http://ec.europa.eu/odr.
 Kadar letalski prevozniki na podlagi nacionalne zakonodaje niso obvezani sodelovati v postopkih pri organih ARS, je zaželeno, da prostovoljno sodelujejo v ustreznih postopkih in o njih obvestijo svoje stranke.
 7.3 Nadaljnja pomoč deležnikom pri uporabi Uredbe
 Načinov za pomoč deležnikom pri uporabi Uredbe je več. Ta je v prvi vrsti povezana z Uredbo (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (60) o sodelovanju na področju varstva potrošnikov, v kateri so opredeljeni splošni pogoji in okvir sodelovanja med nacionalnimi izvršilnimi organi. Sodelovanje med temi organi je nujno za zagotovitev enake uporabe zakonodaje o pravicah potrošnikov na celotnem notranjem trgu in za vzpostavitev enakih konkurenčnih pogojev za podjetja. Zajema primere, ko so ogroženi skupni interesi potrošnikov, in nacionalnim organom dodeljuje dodatna pooblastila za preiskovanje in izvrševanje, da bi se preprečile kršitve pravil na področju varstva potrošnikov, kadar imata trgovec in potrošnik stalno prebivališče v različnih državah. Uredba (ES) št. 261/2004 o pravicah potnikov pri letalskem prevozu je del Priloge k uredbi o sodelovanju na področju varstva potrošnikov. Zato morajo nacionalni organi, ki so odgovorni za izvajanje Uredbe (ES) št. 261/2004, svoje obveznosti izpolnjevati tudi na podlagi uredbe o sodelovanju na področju varstva potrošnikov, kadar so ogroženi skupni interesi potrošnikov v čezmejnem okviru.
 Poleg tega se lahko potniki s težavami, ki so nastale čezmejno, obrnejo tudi na mrežo evropskih potrošniških centrov (61). Mreža EPC potrošnike obvešča o njihovih pravicah na podlagi evropske in nacionalne zakonodaje o pravicah potrošnikov, daje nasvete o možnih načinih obravnavanja pritožb, zagotavlja neposredno pomoč pri sporazumnem reševanju pritožb s trgovci in potrošnike preusmerja k ustreznemu organu, če jim sama ne more pomagati. Potniki se lahko za informacije ali neposredno pomoč na podlagi Uredbe obrnejo tudi na nacionalne potrošniške organizacije.
 8. VLOŽITEV TOŽBE NA PODLAGI UREDBE
 8.1 Pristojnost za vložitev tožbe na podlagi Uredbe
 Pri letalskih prevozih iz ene države članice v drugo, ki so opravljeni na podlagi pogodbe, sklenjene z enim samim letalskim prevoznikom, ki je dejanski prevoznik, lahko tožeča stranka odškodninski zahtevek na podlagi Uredbe predloži nacionalnemu sodišču, ki je pristojno za kraj odhoda ali kraj prihoda letala, kot sta dogovorjena v pogodbi o prevozu (62), pri čemer se uporabi Uredba (ES) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta („uredba Bruselj I“) (63). Na podlagi člena 4(1) uredbe Bruselj I imajo potniki poleg tega možnost, da tožbo vložijo pred sodišči, kjer ima stalno prebivališče tožena stranka (letalski prevoznik).
 8.2 Rok za vložitev tožbe na podlagi Uredbe
 V Uredbi niso opredeljeni roki za vložitev tožbe pred nacionalnimi sodišči. Ti so odvisni od nacionalne zakonodaje posamezne države članice o zastaranju tožb. Zastaranje tožb v dveh letih na podlagi Montrealske konvencije se ne uporablja za tožbene zahtevke, ki se predložijo na podlagi Uredbe, in ne vpliva na nacionalno zakonodajo držav članic, saj ukrepi, povezani z odškodnino in opredeljeni v Uredbi, ne spadajo v področje uporabe Konvencije, ker so namenjeni povrnitvi škode zaradi nevšečnosti, ki so jih utrpeli potniki, in hkrati dopolnjujejo sistem za povrnitev škode iz Konvencije. Zato se lahko roki med državami članicami razlikujejo (64).
 9. ODGOVORNOST LETALSKIH PREVOZNIKOV NA PODLAGI MONTREALSKE KONVENCIJE
 Konvencija o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz, splošno znana pod imenom „Montrealska konvencija“, je bila v Montrealu sklenjena 28. maja 1999. Evropska unija je pogodbenica te konvencije (65) in nekatere njene določbe se v pravu Unije izvajajo z Uredbo Sveta (ES) št. 2027/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 889/2002. Ta pravila so del niza ukrepov, ki so skupaj z Uredbo (ES) št. 261/2004 namenjeni varstvu pravic potnikov pri letalskem prevozu v Evropski uniji.
 Združljivost Uredbe z Montrealsko konvencijo:
 Sodišče (66) je potrdilo, da so zahteve za plačilo odškodnine zaradi zamude pri prihodu in pomoč ob zamudi pri odhodu združljive z Montrealsko konvencijo. V zvezi s tem Sodišče meni, da je izguba časa zaradi zamude leta „nevšečnost“ in ne „škoda“, kot jo obravnava Montrealska konvencija. Ta razlaga je temeljila na ugotovitvi, da bo prevelika zamuda vsem potnikom povzročila skoraj enake nevšečnosti, za katere bo na podlagi Uredbe škoda povrnjena v obliki takojšnje in standardizirane odškodnine, medtem ko Montrealska konvencija predvideva odškodnino, za katero je potrebna ocena nastale škode za vsak primer posebej, zaradi česar se lahko povrne samo naknadno in individualno. Zato se Uredba umešča pred Montrealsko konvencijo. Obveznost plačila odškodnine potnikom, katerih let ima zamudo, na podlagi Uredbe je zato zunaj področja uporabe navedene konvencije, vendar dopolnjuje sistem za povrnitev škode, ki je opredeljen v njej.
 Uredba (ES) št. 2027/97 se uporablja le za potnike, ki letijo z „letalskim prevoznikom“ v smislu člena 2(1)(b) te uredbe, tj. za podjetja za zračni prevoz z veljavno operativno licenco (67).
 Na podlagi člena 17 Montrealske konvencije je potnik oseba, prevoz katere temelji na pogodbi o prevozu v smislu člena 3 navedene konvencije, tudi če posamična ali skupna prevozna listina ni bila izdana (68).
 Člen 22(2) Montrealske konvencije bi bilo treba razlagati v povezavi s členom 3(3) navedene konvencije, in sicer tako, da se pravica do odškodnine in omejitve odgovornosti prevoznika v primeru uničenja, izgube, poškodovanja ali zamude prtljage na 1 131 posebnih pravic črpanja uporabljajo tudi za potnika, ki zahteva odškodnino zaradi izgube, uničenja, poškodovanja ali zamude prtljage, ki jo je oddal v imenu drugega potnika, če so bili v prtljagi dejansko predmeti prvega potnika. Vsak potnik, katerega prtljaga je bila uničena, izgubljena, poškodovana ali pa je zamujala ter je prtljago oddal pod drugim imenom, ima pravico do odškodnine v okviru 1 131 posebnih pravic, če lahko dokaže, da so bili v oddani prtljagi res njegovi predmeti. Zadevni potnik mora to pravno zadostno dokazati pred nacionalnim sodiščem, ki lahko upošteva, da sta potnika družinska člana, ki sta skupaj kupila letalsko karto ali sta potovala skupaj (69).
 Člen 22(2) Montrealske konvencije, ki določa omejitev odgovornosti prevoznika za škodo, ki med drugim nastane z izgubo prtljage, vključuje premoženjsko in nepremoženjsko škodo (70). Ta člen se uporablja tudi v primeru uničenja, izgube, poškodovanja ali zamude pri prevozu oddanih invalidskih vozičkov ali druge opreme za gibanje ali pripomočkov, kakor je opredeljeno v členu 2(a) Uredbe (ES) št. 1107/2006. V tem primeru je odgovornost prevoznika omejena na vrednost, navedeno v prejšnjem odstavku, razen če potnik ob izročitvi prijavljene prtljage prevozniku predloži posebno izjavo o interesu za dostavo v namembni kraj in, če se to zahteva, plača dodatni znesek.
 V zvezi z razlago členov 19, 22 in 29 Montrealske konvencije je Sodišče (71) menilo, da je letalski prevoznik na podlagi konvencije lahko odgovoren delodajalcu v primeru škode zaradi zamude letov, na katerih so bili potniki njegovi zaposleni. Konvencijo bi bilo zato treba razlagati tako, da se ne uporablja le za škodo, povzročeno samim potnikom, temveč tudi za škodo, ki jo je utrpel delodajalec, s katerim je potnik sklenil pogodbo o mednarodnem prevozu. Sodišče je v svoji odločbi dodalo, da se letalskim prevoznikom zagotavlja, da njihova odgovornost ne more preseči zneska, izračunanega tako, da se zgornja meja, določena v Konvenciji, pomnoži s številom zadevnih zaposlenih/potnikov.
 V primeru odškodninskega zahtevka za povračilo škode iz člena 19 Montrealske konvencije ima potnik možnost izbire med več sodišči, ki so določena v členu 33 te konvencije: bodisi sodišče v kraju sedeža prevoznika, glavnem kraju njegovega poslovanja ali kraju poslovne enote, prek katere je bila sklenjena pogodba, bodisi sodišče v namembnem kraju. V tem primeru ni pomembno, ali se ta kraj nahaja v EU, saj pristojnost temelji na konvenciji, katere pogodbenica je EU.
 (1) UL L 46, 17.2.2004, str. 1.
 (2) Načrt za enotni evropski prometni prostor – na poti h konkurenčnemu in z viri gospodarnemu prometnemu sistemu COM(2011) 144 final, glej str. 23: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2011:0144:FIN:SL:PDF.
 (3) UL C 220, 4.7.2015, str. 1.
 (4) Sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu in Svetu o uporabi Uredbe (ES) št. 261/2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov (http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2011:0174:FIN:SL:PDF). COM(2011) 174 final.
 (5) Resolucija Evropskega parlamenta o delovanju in uporabi veljavnih pravic letalskih potnikov, 2011/2150(INI), http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//TEXT+TA+P7-TA-2012-0099+0+DOC+XML+V0//SL.
 (6) Predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi Uredbe (ES) št. 261/2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter Uredbe (ES) št. 2027/97 o odgovornosti letalskih prevoznikov v zvezi z letalskim prevozom potnikov in njihove prtljage (COM(2013) 130 final z dne 13. marca 2013).
 (7) Svet PTE (Promet), 11. junij 2015, Luxembourg.
 (8) COM(2015) 598 final z dne 7. decembra 2015, Sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij – Letalska strategija za Evropo.
 (9) Ocena Uredbe št. 261/2004, končno poročilo in glavno poročilo družbe Steer Davies Gleave (februar 2010).
 (10) Delovni dokument služb Komisije, ocena učinka, spremni dokument k predlogu Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi Uredbe (ES) št. 261/2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter Uredbe (ES) št. 2027/97 o odgovornosti letalskih prevoznikov v zvezi z letalskim prevozom potnikov in njihove prtljage, Bruselj, SWD(2013) 62 final z dne 13. marca 2013 in predlog uredbe o spremembi Uredbe (ES) št. 261/2004 (COM(2013) 130 final).
 (11) V besedilu so sistematično navedena jasna sklicevanja na zadevne zadeve Sodišča; kadar sklica ni, to pomeni, da si Uredbo tako razlaga Komisija.
 (12) Glej člen 19(1) Pogodbe o Evropski uniji.
 (13) UL L 285, 17.10.1997, str. 1.
 (14) UL L 140, 30.5.2002, str. 2.
 (15) UL L 194, 18.7.2001, str. 39.
 (16) Glej Prilogo II k Pogodbi o delovanju Evropske unije (PDEU) (http://ec.europa.eu/archives/lisbon_treaty/index_sl.htm)
 (17) Uredba se v skladu s Sporazumom EGP uporablja za Islandijo in Norveško ter v skladu s Sporazumom med Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o zračnem prometu (1999) tudi za Švico.
 (18) Zadeva C-173/07, Emirates Airlines, ECLI:EU:C:2008:400, točka 40.
 (19) Zadeva C-173/07, Emirates Airlines, ECLI:EU:C:2008:400, točka 53.
 (20) Zadeva C-257/14, van der Lans, ECLI:EU:C:2015:618, točka 28.
 (21) Direktiva Sveta 90/314/EGS z dne 13. junija 1990 o paketnem potovanju, organiziranih počitnicah in izletih (UL L 158, 23.6.1990, str. 59). Navedena direktiva se razveljavi z učinkom od 1. julija 2018, ko bodo morale države članice uporabiti nacionalne ukrepe za prenos Direktive (EU) 2015/2302 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2015 o paketnih potovanjih in povezanih potovalnih aranžmajih, spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 in Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 90/314/EGS (UL L 326, 11.12.2015, str. 1). Sklic na Direktivo 90/314/EGS v členu 3(6) Uredbe se mora razumeti kot sklic na Direktivo (EU) 2015/2302 v skladu s členom 29 slednje direktive.
 (22) V zvezi s „pravico do pravnih sredstev“ glej člen 13 Uredbe (ES) št. 261/2004 in člen 22 Direktive (EU) 2015/2302.
 (23) Zadeva C-22/11, Finnair, ECLI:EU:C:2012:604, točka 26.
 (24) Uredba (ES) št. 1107/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o pravicah invalidnih oseb in oseb z omejeno mobilnostjo v zračnem prevozu (UL L 204, 26.7.2006, str. 1).
 (25) Delovni dokument služb Komisije, Smernice za razlago uporabe Uredbe (ES) št. 1107/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2012 o pravicah invalidnih oseb in oseb z omejeno mobilnostjo v zračnem prevozu, Bruselj, 11.6.2012, SWD(2012) 171 final.
 (26) Zadeva C-83/10, Sousa Rodríguez in drugi, ECLI:EU:C:2011:652, točka 29.
 (27) Združeni zadevi C-402/07 in C-432/07, Sturgeon in drugi, ECLI:EU:C:2009:716, točki 37 in 38.
 (28) Zadeva C-83/10, Sousa Rodríguez in drugi. ECLI:EU:C:2011:652, točka 28.
 (29) V zvezi z izrednimi razmerami glej oddelek 5.
 (30) Združeni zadevi C-402/07 in C-432/07, Sturgeon in drugi. ECLI:EU:C:2009:716, točka 69. Glej tudi združeni zadevi C-581/10 in C-629/10, Nelson in drugi. ECLI:EU:C:2012:657, točka 40, in Zadevo C-413/11, Germanwings, ECLI:EU:C:2013:246, točka 19.
 (31) Zadeva C-452/13, Germanwings, ECLI:EU:C:2014:2141, točka 27.
 (32) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (direktiva o nepoštenih poslovnih praksah); UL L 149, 11.6.2005, str. 22.
 (33) Informacije, posredovane potnikom v zvezi s seznamom nacionalnih izvršilnih organov v EU, lahko vsebujejo sklic na spletno mesto Komisije, na katerem so vsi kontaktni podatki nacionalnih izvršilnih organov.
 (34) Združeni zadevi C-402/07 in C-432/07, Sturgeon in drugi, ECLI:EU:C:2009:716, točka 69.
 (35) Direktiva 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 304, 22.11.2011, str. 64).
 (36) Cena vozovnice se povrne za tisti del ali tiste dele poti, ki niso bili opravljeni, in za tisti del ali dele poti, ki so bili že opravljeni, če let ne služi več namenu glede na potnikov prvotni potovalni načrt. Če se potnik odloči za vrnitev na letališče odhoda, del ali deli poti, ki so bili že opravljeni, načeloma ne služijo več namenu glede na potnikov prvotni potovalni načrt.
 (37) Zadeva C-12/11, McDonagh, ECLI:EU:C:2013:43, točka 66.
 (38) Zadeva C-12/11, McDonagh, ECLI:EU:C:2013:43, točka 30.
 (39) Zadeva C-22/11, Finnair, ECLI:EU:C:2012:604, točka 40.
 (40) Zadeva C-321/11, Rodríguez Cachafeiro in Martínez-Reboredo Varela Villamor, ECLI:EU:C:2012:609, točka 36.
 (41) Združeni zadevi C-402/07 in C-432/07, Sturgeon in drugi, ECLI:EU:C:2009:716, točka 54.
 (42) Združeni zadevi C-402/07 in C-432/07, Sturgeon in drugi, ECLI:EU:C:2009:716, točka 69.
 (43) Zadeva C-11/11, Folkerts, ECLI:EU:C:2013:106, točka 47.
 (44) Združeni zadevi C-402/07 in C-437/07, Sturgeon in drugi, ECLI:EU:C:2009:716, točka 63.
 (45) Zadeva C-11/11, Folkerts, ECLI:EU:C:2013:106, točka 18.
 (46) Zadeva C-549/07, Wallentin-Hermann, ECLI:EU:C:2008:771, točka 17 in navedena sodna praksa.
 (47) Zadeva C-549/07, Wallentin-Hermann, ECLI:EU:C:2008:771, točka 22.
 (48) Zadeva C-549/07, Wallentin-Hermann, ECLI:EU:C:2008:771, točka 23.
 (49) Zadeva C-549/07, Wallentin-Hermann, ECLI:EU:C:2008:771, točka 25.
 (50) Zadeva C-257/14, van der Lans, ECLI:EU:C:2015:618, točke 40–42.
 (51) Zadeva C-394/14, Siewert, ECLI:EU:C:2014:2377, točki 19 in 20.
 (52) Zadeva C-294/10, Eglītis in Ratnieks, ECLI:EU:C:2011:303, točka 37.
 (53) Zadeva C-549/07, Wallentin-Hermann, ECLI:EU:C:2008:771, točka 43.
 (54) Uredba (ES) št. 1371/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2007 o pravicah in obveznostih potnikov v železniškem prometu (UL L 315, 3.12.2007, str. 14).
 (55) Člena 17 in 18 Uredbe (ES) št. 1371/2007.
 (56) V zvezi s tem glej Uredbo (EU) št. 1177/2010 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. novembra 2010 o pravicah potnikov med potovanjem po morju in celinskih plovnih poteh ter spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 (UL L 334, 17.12.2010, str. 1); Uredba (EU) št. 181/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 o pravicah potnikov v avtobusnem prevozu in spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 (UL L 55, 28.2.2011, str. 1).
 (57) Direktiva 2013/11/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2013 o alternativnem reševanju potrošniških sporov ter spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 in Direktive 2009/22/ES (Direktiva o alternativnem reševanju potrošniških sporov) (UL L 165, 18.6.2013, str. 63).
 (58) Uredba (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. oktobra 2004 o sodelovanju med nacionalnimi organi, odgovornimi za izvrševanje zakonodaje o varstvu potrošnikov (uredba o sodelovanju na področju varstva potrošnikov) (UL L 364, 9.12.2004, str. 1).
 (59) Združeni zadevi C-145/15 in C-146/15, Ruijssenaars in drugi, ECLI:EU:C:2016:187, točke 32, 36 in 38.
 (60) Glej opombo 58.
 (62) Zadeva C-204/08, Rehder, ECLI:EU:C:2009:439, točka 47.
 (63) Uredba (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL L 351, 20.12.2012, str. 1).
 (64) Zadeva C-139/11, Cuadrench Moré, ECLI:EU:C:2012:741, točka 33.
 (65) Sklep Sveta 2001/539/ES z dne 5. aprila 2001 o sklenitvi Konvencije o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz (Montrealska konvencija) s strani Evropske skupnosti (UL L 194, 18.7.2001, str. 39).
 (66) Zadeva C-344/04, IATA in ELFAA, ECLI:EU:C:2006:10, točke 43, 45, 46 in 47, ter združeni zadevi C-402/07 in C-432/07, Sturgeon in drugi, ECLI:EU:C:2009:716, točka 51.
 (67) Zadeva C-240/14, Prüller-Frey, ECLI:EU:C:2015:567, točka 29.
 (68) Zadeva C-6/14, Wucher Helicopter, ECLI:EU:C:2015:122, točke 36–38.
 (69) Zadeva C-410/11, Espada Sanchez, ECLI:EU:C:2012:747, točka 35.
 (70) Zadeva C-63/09, Axel Walz, ECLI:EU:C:2010:251, točka 39.
 (71) Zadeva C-429/14, Air Baltic Corporation AS, ECLI:EU:C:2016:88, točki 29 in 49.
 Pristojnost nacionalnih izvršilnih organov EU v okviru velike zamude pri prihodu vmesnih letov za zvezo v končni namembni kraj.
 1. Zadeva C-11/11, ECLI:EU:C:2013:106, Folkerts (1)
 Ker se te nevšečnosti glede letov, ki imajo zamudo, uresničijo ob prihodu v končni namembni kraj, je Sodišče presodilo, da je treba za odškodnino, ki je določena v členu 7 Uredbe št. 261/2004, zamudo presojati glede na uro načrtovanega prihoda v ta kraj (glej sodbi Sturgeon in drugi, točka 61, ter Nelson in drugi, točka 40).
 Pojem ‚končni namembni kraj‘ je v členu 2(h) Uredbe št. 261/2004 opredeljen kot namembni kraj, naveden na vozovnici, ki je predložena pri prijavi na let, pri vmesnih letih za zvezo pa kot namembni kraj zadnjega leta.
 Torej je pri vmesnih letih za zvezo za pavšalno odškodnino iz člena 7 Uredbe št. 261/2004 pomembna le zamuda, ugotovljena glede na uro načrtovanega prihoda v končni namembni kraj, ki se razume kot namembni kraj zadnjega leta, s katerim je letel zadevni potnik.“
 2. Uredba (ES) št. 261/2004, člen 16 – Kršitve
 Vsaka država članica določi organ, ki je pristojen za izvajanje te uredbe glede letov iz letališč na svojem ozemlju in letov na ta letališča iz tretjih držav. Kadar je to primerno, mora ta organ ustrezno ukrepati, da zagotovi spoštovanje pravic potnikov. Države članice obvestijo Komisijo o organu, ki so ga določile v skladu s tem odstavkom.
 Brez poseganja v člen 12 se vsak potnik lahko pritoži vsakemu pristojnemu organu iz odstavka 1 ali vsakemu drugemu pristojnemu organu, ki ga določi država članica, v zvezi z domnevno kršitvijo te uredbe, ki nastane na letališču, ki se nahaja na ozemlju države članice, ali v zvezi z vsakim letom iz tretje države na tisto letališče. [...]“
 Možni primeri (2):
 Izjave o omejitvi odgovornosti:
 Ta seznam primerov ni nujno popoln in temelji na dejstvu, da takšne poti, ki vključujejo en ali več vmesnih letov za zvezo v okviru ene pogodbe o prevozu, opravljajo zadevni letalski prevozniki v skladu s členom 3 Uredbe in so dovoljene na podlagi obstoječih sporazumov o zračnem prevozu, sklenjenih med državami članicami EU in/ali med EU in tretjimi državami.
 Ti primeri zadevajo le situacije „pri vmesnih letih za zvezo, ki si neposredno sledijo, [...] le zamuda, ugotovljena glede na uro načrtovanega prihoda v končni namembni kraj.“
 Domneva se, da je velika zamuda na končnem namembnem kraju le posledica zamude zveze, da se pri njej ne upošteva nobena druga vrsta dogodkov in da se pri njej ni mogoče sklicevati na izredne razmere.
 Pot št. 1 : odhod iz DČ EU A (let 1), v DČ EU B prestop na let s končnim namembnim krajem C v EU (let 2).
 V skladu s členom 16(1) je pristojen NIO DČ B. Znesek odškodnine se izračuna na podlagi celotne poti.
 Pot št. 2 : odhod iz DČ EU A (let 1), na letališču zunaj EU prestop na let z drugim končnim namembnim krajem v tretji državi (let 2).
 V skladu s členom 16(1) je pristojen NIO DČ A. Znesek odškodnine se izračuna na podlagi celotne poti.
 Pot št. 3 : odhod iz tretje države (let 1, ki ga opravlja prevoznik iz EU), prestop v DČ EU A na let s končnim namembnim krajem v DČ EU B (let 2).
 (1) Najpomembnejši deli so v krepkem tisku.
 (2) EU (Evropska unija), DČ (država članica), NIO (nacionalni izvršilni organ).
 C 214/22
 (2016/C 214/05)
 V skladu z drugo alineo člena 9(1)(a) Uredbe Sveta (EGS) št. 2658/87 (1) se Pojasnjevalne opombe kombinirane nomenklature Evropske unije (2) spremenijo:
 Na strani 94 se vstavi naslednje besedilo za naslovom tarifne številke 2103„Pripravki za omake in pripravljene omake; mešanice začimb in dišavne mešanice; gorčična moka in zdrob in pripravljena gorčica“:
 „Ta tarifna številka zajema tudi izdelke v obliki sladkih omak različnih okusov (npr. karamel), v kolikor niso vključeni v bolj specifično tarifno številko (npr. omake, ki vsebujejo kakav, s tarifno številko 1806 ali aromatizirani ali obarvani sladkorni sirupi s tarifno številko 2106). Med drugim se lahko uporabljajo kot desertne omake ali prelivi (npr. za sladoled ali pudinge).“
 (1) Uredba Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi (UL L 256, 7.9.1987, str. 1).
 (2) UL C 76, 4.3.2015, str. 1.
 (2016/C 214/06)
 Na strani 69 se v pojasnjevalnih opombah k podštevilki KN „1211 90 86 Drugo“ vstavi naslednje besedilo med točko 5 in zadnjim stavkom:
 lupine semen indijskega trpotca (Plantago ovata) v obliki heterogenih delcev, dobljenih z mlatenjem.“
 Na strani 71 se med pojasnjevalno opombo k podštevilki KN „1302 20 10 in 1302 20 90 Pektinske snovi, pektinati in pektati“ in pojasnjevalno opombo k podštevilki KN „1302 31 00 Agar-agar“ vstavi naslednje besedilo:
 „1302 31 00
 Sluzi in zgoščevalci, dobljeni iz rastlinskih proizvodov, modificirani ali nemodificirani
 Če proizvod ali nabrekne v mrzli vodi ali se raztopi v vroči vodi, so navedena merila iz pojasnjevalne opombe HS k tarifni številki 1302 , točka (C), prvi odstavek, izpolnjena.“
 Na strani 71 se v pojasnjevalnih opombah k podštevilki KN „1302 39 00 Drugo“ vstavi naslednje besedilo za točko 4:
 hidrokoloide, ekstrahirane iz lupin semen indijskega trpotca (Plantago ovata).“
 C 214/23
 (2016/C 214/07)
 Na strani 45 se v pojasnjevalnih opombah k poglavju 7 med naslov „Splošno“ in obstoječe besedilo („Kalčki ...“) vstavi naslednji odstavek:
 „V tem poglavju blanširanje ni dovoljeno, razen za:
 zamrznjene vrtnine (termično neobdelane ali termično obdelane s paro ali kuhanjem v vodi) iz tarifne številke 0710;
 sušene stročnice, oluščene ali ne ali zdrobljene, iz tarifne številke 0713.“
 Na strani 345:
 Za tiskana vezja
 Obstoječe besedilo in slike se nadomestijo z naslednjimi:
 „Ta tarifna podštevilka zajema vse vtiče in vtičnice, ki so namenjeni temu, da se jih na vsaj eni strani pritrdi neposredno na tiskano vezje ali na upogljivo tiskano vezje (glej primere spodaj).
 Na strani 346:
 Pojasnjevalna opomba k oznaki KN 8536 69 90 se črta.
 Stran 339,
 Obstoječe besedilo se nadomesti z naslednjim:
 „8525 80 30
 Digitalni fotoaparati iz te tarifne podštevilke vedno omogočajo snemanje in shranjevanje mirujočih slik na notranji spomin ali izmenljive medije. Večina jih je oblikovana kot tradicionalni fotografski aparat.
 Digitalni fotoaparati, ki lahko snemajo samo mirujoče slike, ostanejo uvrščeni pod to tarifno podštevilko.
 Fotoaparati iz te tarifne podštevilke imajo lahko tudi možnost snemanja video posnetkov s snemanjem zaporedja slik.
 Če takšne naprave uporabljajo največjo spominsko zmogljivost pri snemanju s kvaliteto 800 × 600 točk (ali več) pri 23 slikah na sekundo (ali več), dolžina enega zaporedja pa je najmanj 30 minut, ne glede na to, da se video posnetki lahko shranijo v ločenih datotekah, ki trajajo manj kot 30 minut (glej tudi Izvedbeno uredbo Komisije (EU) št. 876/2014), se vedno uvrstijo pod tarifni podštevilki 8525 80 91 ali 8525 80 99.
 Če eno ali več zgornjih meril ni izpolnjeno, je treba aparat uvrstiti v skladu z opombo 3 k oddelku XVI (glej tudi Izvedbeno uredbo Komisije (EU) št. 458/2014).
 V primerjavi z video snemalnimi kamerami iz tarifnih podštevilk 8525 80 91 in 8525 80 99 veliko digitalnih fotoaparatov (ko jih uporabljamo kot video kamere) med snemanjem video posnetkov ne omogoča funkcije optičnega zuma. Ne glede na spominsko zmogljivost nekateri fotoaparati po določenem času samodejno prekinejo snemanje video posnetka.
 8525 80 91 ter 8525 80 99
 Video snemalne kamere
 Video snemalne kamere iz teh tarifnih podštevilk vedno omogočajo snemanje video posnetkov na notranji spomin ali izmenljivi medij.
 Na splošno so digitalne video snemalne kamere s tema tarifnima podštevilkama oblikovane drugače kot digitalni fotoaparati s tarifno podštevilko 8525 80 30. Pogosto so opremljene s pregibnim iskalom in tudi daljinskim upravljalnikom. Večina video snemalnih kamer omogoča funkcijo optičnega zuma med snemanjem video posnetkov. Vendar dejstvo, da video kamere, vgrajene na primer v športna očala, nimajo funkcije optičnega zuma, ne preprečuje uvrstitve teh proizvodov pod tarifni podštevilki 8525 80 91 in 8525 80 99 (glej zadevo C-178/14, Vario Tek, ECLI:EU:C:2015:152, točke 17–29).
 Digitalne video snemalne kamere, ki lahko snemajo samo video posnetke, se vedno uvrščajo pod ti tarifni podštevilki.
 Aparati za snemanje video posnetkov in tudi mirujočih slik se uvrščajo glede na pojasnjevalno opombo k tarifni podštevilki 8525 80 30.“


type: caselaw

text:
24.3.2001 FR Journal officiel des Communautés européennes C 95/5
 Demande de décision préjudicielle présentée par ordon- Les termes «usage sérieux» utilisés à l’article 12, paragraphe 1,
 nance du kilpailuneuvosto rendue le 14 décembre 2000 de la première directive du Conseil rapprochant les législations
 dans l’affaire Arkkitehtuuritoimisto Riitta Korhonen Oy, des États membres sur les marques (89/104/CEE) (1) doivent-
 Arkkitehtitoimisto Pentti Toivonen Oy et Rakennuttaja- ils se voir donner la signification spécifiée au point 3.4 ci-
 toimisto Vilho Tervomaa contre Varkauden Taitotalo Oy dessus (2) et, dans la négative, à l’aide de quel (autre) critère y a-
 t-il lieu de déterminer la signification des termes «usage
 normal»?
 (Affaire C-18/01)
 Le fait de ne pas mettre en vente de nouveaux produits mais
 (2001/C 95/07) de mener d’autres activités, telles que décrites ci-avant au
 point 3.1, v) et vi)(3), sous la marque en question constitue-t-il
 La Cour de justice des Communautés européennes a été saisi un «usage normal» tel que visé ci-dessus?
 d’une demande de décision à titre préjudiciel par ordonnance
 du kilpailuneuvosto rendue le 14 décembre 2000 dans l’affaire
 Arkkitehtuuritoimisto Riitta Korhonen Oy, Arkkitehtitoimisto (1) JO 1989 L 40, p. 1.
 Pentti Toivonen Oy et Rakennuttajatoimisto Vilho Tervomaa (2) «Pour répondre à la question de savoir si un certain usage peut
 contre Varkauden Taitotalo Oy et parvenue au greffe de la être considéré comme un «usage normal», i) il est nécessaire de
 Cour le 16 janvier 2001. Le Kilpailuneuvosto demande à la tenir compte de tous les faits et circonstances propres à la cause;
 à cet égard, ii) il est déterminant qu’il se dégage de l’ensemble de
 Cour de justice de statuer sur les questions suivantes: ces faits et circonstances, considérés dans leurs rapports mutuels,
 que compte tenu de ce qui passe pour usuel et commercialement
 Une société anonyme, qui est la propriété d’une municipalité justifié dans le secteur des affaires envisagé, l’usage a pour objet
 et dans laquelle celle-ci détient le pouvoir de direction, peut- de créer ou de conserver un débouché pour les produits et services
 elle être considérée comme un pouvoir adjudicateur au sens marqués et qu’il ne vise pas au seul maintien du droit à la marque,
 de l’article 1er, sous b), de la directive 92/50/CEE relative à la et iii) il faut en principe, en ce qui concerne ces faits et
 coordination des procédures de passation des marchés de circonstances, prendre en considération la nature, l’étendue, la
 service (1), dès lors que cette société acquiert des services de fréquence, la régularité ainsi que la durée de l’usage en relation
 avec la nature du produit ou du service, et avec la nature et la
 planification et de construction dans le but de construire des
 dimension de l’entreprise».
 locaux destinées à être loués à des entreprises? (3) Vente de pièces détachées et de compositions extinctrices (sans
 marque) pour extincteurs de la marque MINIMAX à des entreprises
 À titre de question supplémentaire, le fait que le projet de dont l’activité consistait à entretenir de tels appareils. Entretien,
 constructionvise à créer dans une ville les conditions favorables contrôle, vérification, réparation et révision d’extincteurs de
 à l’exercice d’activités lucratives influe-t-il sur l’appréciation? marque MINIMAX; utilisation de bandelettes où apparaissaient les
 mots «Prêt à l’emploi Minimax».
 À titre de deuxième question supplémentaire, le fait que les
 locaux à construire ne soient louées qu’à une seule entreprise
 influe-t-il sur l’appréciation?
 (1) du 18 juin 1992, JO L 209 du 24 juillet 1992, p. 1.
 Pourvoi introduit le 1er février 2001 par Sandro Cognigni
 contre l’ordonnance rendue le 30 novembre 2000 par
 la 1ère chambre du Tribunal de première instance des
 Communautés européennes dans l’affaire T-314/00 ayant
 Demande de décision préjudicielle présentée par ordon-
 opposé Sandro Cognigni et Commission des Communau-
 nance du Hoge Raad der Nederlanden rendue le 26 janvier
 tés européennes
 2001 dans l’affaire Ansul BV contre Ajax Brandbeveiliging
 BV
 (Affaire C-43/01 P)
 (Affaire C-40/01)
 (2001/C 95/09)
 (2001/C 95/08)
 La Cour de justice des Communautés européennes a été saisie
 La Cour de justice des Communautés européennes a été saisie le 1er février 2001 d’un pourvoi formé par M. Sandro Cognigni,
 d’une demande de décision à titre préjudiciel par ordonnance représenté par Me W. Massucci, avocat au barreau de Fermo
 du Hoge Raad der Nederlanden rendue le 26 janvier 2001 (AP), contre l’ordonnance rendue le 30 novembre 2000 par la
 dans l’affaire Ansul BV contre Ajax Brandbeveiliging BV et première chambre du Tribunal de première instance des
 parvenue au greffe de la Cour le 31 janvier 2001. Le Hoge Communautés européennes dans l’affaire T-314/00, ayant
 Raad der Nederlanden demande à la Cour de justice de statuer opposé Sandro Cognigni et la Commission des Communautés
 sur les questions suivantes: européennes.
 ---pagebreak--- C 95/6 FR Journal officiel des Communautés européennes 24.3.2001
 La partie requérante conclut à ce qu’il plaise à la Cour: conformer à la directive 95/63/CE (1) du Conseil, du
 5 décembre 1995, modifiant la directive 89/655/CEE (2)
 — annuler l’ordonnance litigieuse et renvoyer l’affaire devant concernant les prescriptions minimales de sécurité et de
 le juge compétent sur le fond; santé pour l’utilisation par les travailleurs au travail
 d’équipements de travail, et/ou en omettant d’en informer
 — condamner la défenderesse aux frais et dépens dans la Commission, l’Irlande a manqué aux obligations qui lui
 l’ensemble des instances. incombent en vertu du traité CE;
 — condamner l’Irlande aux dépens.
 Moyens et principaux arguments
 Moyens et principaux arguments
 1) Sur la définition juridique du recours de première
 instance L’article 249 CE, en vertu duquel la directive lie tout État
 membre destinataire quant au résultat à atteindre, implique
 Compte tenu du recours de première instance, le deman- l’obligation pour les États membres de respecter le délai de
 deur considère que la question formelle du nome juris transposition fixé par la directive. Ce délai est arrivé à
 de ce dernier ne peut être considérée comme un expiration le 5 décembre 1998 sans que l’Irlande ait pris les
 préalable à la recevabilité d’un recours; partant, on peut dispositions nécessaires pour se conformer à la directive
 légitimement soutenir que les motifs invoqués sur ce mentionnée dans les conclusions de la Commission.
 point dans l’ordonnance litigieuse doivent être censurés
 dans leur ensemble.
 (1) JO L 335 du 30 décembre 1995, p. 28.
 (2) JO L 393 du 30 décembre 1989, p. 13.
 2) Sur la compétence du Tribunal
 Il est évident que, s’agissant d’un litige entre une
 institution communautaire et un membre d’une commis-
 sion consultative institué par cette dernière, le Tribunal
 de première instance est incompétent pour connaître du Demande de décision préjudicielle présentée par ordon-
 litige. nance du Tribunale di Siena, rendue le 26 janvier 2001
 dans l’affaire Milena Castellani contre Istituto nazionale
 Le demandeur relève en outre qu’en vertu de l’article della previdenza sociale (INPS)
 91 du statut des fonctionnaires et autres agents des
 Communautés européennes, la Cour de justice est com- (Affaire C-50/01)
 pétente pour connaître des litiges entre la Communauté
 et «toute personne visée au présent statut». Dès lors qu’il (2001/C 95/11)
 se considérait incompétent, eu égard à la compétence de
 ce dernier organe juridictionnel, le Tribunal aurait dû La Cour de justice des Communautés européennes a été saisie
 d’office transmettre le dossier à l’organe compétent. d’une demande de décision à titre préjudicielle par ordonnance
 du Tribunale di Siena, rendue le 26 janvier 2001 dans l’affaire
 Milena Castellani contre Istituto nazionale della previdenza
 sociale (INPS), et qui est parvenue au greffe de Cour le 5 février
 2001. Le Tribunale di Siena demande à la Cour de justice de
 statuer sur les questions suivantes:
 Recours introduit le 5 février 2001 contre l’Irlande par la
 Commission des Communautés européennes La règle de non-cumul entre, d’une part, la valeur comptable
 de l’indemnité exceptionnelle versée à titre de complément du
 salaire mensuel et, d’autre part, la rémunération perçue par le
 (Affaire C-48/01)
 travailleur au cours de la période de référence (article 2,
 paragraphe 4, du décret législatif no 80/1992) est-elle —
 (2001/C 95/10) également à la lumière de la jurisprudence antérieure de la
 Cour concernant ledit décret législatif — compatible avec la
 La Cour de justice des Communautés européennes a été saisie directive 80/987/CEE? Plus précisément:
 le 5 février 2001 d’un recours dirigé contre l’Irlande et
 formé par la Commission des Communautés européennes, 1. cette règle de non-cumul peut-elle être compatible avec
 représentée par Mme Nicola Yerrel, membre du service juridique l’objectif de la directive (article 3, paragraphe 1) tendant
 de la Commission; en qualité d’agent, élisant domicile à à assurer le paiement des créances salariales impayées
 Luxembourg, auprès de Carlos Gómez de la Cruz, également portant sur la rémunération afférent à une période
 membre de ce service juridique, Centre Wagner, Kirchberg. déterminée (article 4, paragraphes 1 et 2), précédant une
 date déterminée (à l’article 2, paragraphe 2), ou
 La partie requérante conclut à ce qu’il plaise à la Cour:
 2. cette règle de non-cumul repose-t-elle sur un critère d’aide
 — constater que, en ne prenant pas les dispositions législati- sociale, non conforme au critère social qui sous-tend la
 ves, réglementaires et administratives nécessaires pour se directive 987/80?