type: other

text:
ECLI:SI:VSRS:2015:II.IPS.73.2014
 VS0018096
 VSL II Cp 2972/2012
 Anton Frantar (preds.), Karmen Iglič Stroligo (poroč), dr. Ana Božič Penko, Vladimir Horvat, Janez Vlaj
 DENACIONALIZACIJA - STVARNO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO
 sposobnost biti stranka v postopku - podelitev sposobnosti biti stranka v postopku - agrarna skupnost - člani agrarne skupnosti - stvarna legitimacija - vrnitev premoženjskih pravic - denacionalizacija - vrnitev nepremičnine v naravi - odškodnina - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - nepravdni postopek - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta
 Namen ponovne vzpostavitve agrarnih skupnosti je v vrnitvi premoženja, ki je bilo primarno odvzeto agrarnim skupnostim in le posredno članom teh skupnosti, in vrnitvi drugih premoženjskih pravic. Uveljavljanje odškodnine po 10. členu ZPVAS pomeni skupno uresničevanje interesov članov oziroma način upravljanja premoženja članov, zato jo lahko uveljavljajo tudi agrarne skupnosti, s tem pa se tudi osmišlja institut podelitve sposobnosti biti stranka po tretjem odstavku 76. člena ZPP za konkretno pravdo.
 1. Tožeča stranka je v tožbi navedla, da so bile v denacionalizacijskem postopku pred Upravno enoto Jesenice izdane delne odločbe, s katerimi so bili zavrnjeni deli zahtevka za vrnitev nepremičnin v naravi zaradi pravne ali stvarne nemožnosti vrnitve. Zato je v tem delu zahtevala odškodnino v skladu z 10. členom Zakona o ponovni vzpostavitvi agrarnih skupnosti ter vrnitvi njihovega premoženja in pravic (v nadaljevanju ZPVAS). S primarnim zahtevkom je zahtevala, da ji tožena stranka plača 668.028,00 EUR v obveznicah Slovenske odškodninske družbe, d. d. v roku treh mesecev po pravnomočnosti sodbe s pripadajočimi zamudnimi obrestmi po Zakonu o Slovenskem odškodninskem skladu. S podrejenim zahtevkom je zahtevala, da tožena stranka enako odškodnino plača poimensko navedenim upravičencem, in sicer vsakemu izmed njih 1/93 oziroma znesek 7.183,10 EUR.
 2. Sodišče prve stopnje je s sklepom tožeči stranki priznalo lastnost stranke, s sodbo pa je nato tako primarni kot podrejeni zahtevek zavrnilo.
 3. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožeče stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.
 4. Zoper sodbo, izdano na drugi stopnji, je tožeča stranka pravočasno vložila revizijo „zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zaradi napačne uporabe materialnega prava“. Navaja, da odločitvi sodišč prve in druge stopnje posegata v ustavne pravice upravičencev za vrnitev podržavljenega premoženja in članov agrarne skupnosti do zasebne lastnine in do enakega varstva pravic. Sodišče druge stopnje ne pojasni, na kakšen način naj bi materialnopravno razmerje vplivalo na procesnopravno razmerje in kakšen smisel ima priznanje lastnosti stranke tožeči stranki, če v nadaljevanju pravde zaključi, da ta stranka nima materialnopravne legitimacije. Pri odločitvi o priznanju lastnosti stranke po tretjem odstavku 76. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) je sodišče dolžno v določeni meri tudi vsebinsko presojati pravno naravo sporne zadeve. Odločitev, da sodišče „glede na sporno zadevo“ tožeči stranki najprej prizna lastnost stranke in ji s tem prizna legitimacijo v konkretni zadevi, nato pa zaključi, da tožeča stranka ni materialnopravno in aktivno legitimirana, je kontradiktorna in zavajajoča. Zato obstaja nasprotje med razlogi sodbe in sklepom o priznanju lastnosti stranke, kar predstavlja absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Isto višje sodišče je v drugi zadevi poleg procesne priznalo tožeči stranki tudi stvarno legitimacijo.(1) Iz zakonodajnega postopka izhaja, da imajo agrarne skupnosti stvarno legitimacijo za uveljavljanje odškodnine po 10. členu ZPVAS. V predlogu za drugo obravnavo zakona je bilo določeno, da „v primerih, ko so podane ovire, zaradi katerih premoženjskih pravic ni mogoče vrniti, pripada agrarni skupnosti odškodnina, odmerjena po metodologiji, ki jo določi Vlada RS“. V tretjem branju je bilo besedilo oblikovano tako kot sedaj, obrazloženo pa, da se predlog ni vsebinsko spremenil in je prišlo le do nomotehničnih sprememb. Vrhovno sodišče je v sklepu II Ips 553/2001 že dopustilo možnost, da agrarna skupnost nastopa kot stranka postopka po 10. členu ZPVAS. Prvostopenjsko sodišče se sklicuje na odločbi Vrhovnega sodišča I Up 1058/2002 in I Up 1059/2002, po katerih naj bi agrarne skupnosti ne imele statusa denacionalizacijskega upravičenca. Po mnenju tožeče stranke gre v teh odločbah za drugačno situacijo od obravnavane. Prva razlika je, da se odločbi nanašata na upravni del (denacionalizacijskega) postopka, ko se odloča o vračanju premoženja v naravi, ta postopek pa je sodni del postopka, ko se odloča o vračilu v obliki odškodnine za premoženje, ki ga ni mogoče vrniti v naravi; druga razlika je, da agrarna skupnost v omenjenih dveh zadevah ni bila vzpostavljena na način, da bi bila glede vsebine odvzetih in zahtevanih pravic izkazana istovetnost z nekdanjo agrarno skupnostjo, kar pa za tožečo stranko ne drži; tretja razlika pa je, da je v omenjenih dveh zadevah zahtevo za vračilo podržavljenega premoženja vložila le ponovno vzpostavljena agrarna skupnost, v tej zadevi pa je bila zahteva za vračilo premoženja vložena po skupnem pooblaščencu. Ureditev, da je sodni postopek za odškodnino mogoče sprožiti šele po zavrnitvi zahtevka za vračilo premoženja v naravi, je z vidika učinkovitosti, racionalnosti, enotnosti in hitrosti postopka ter z vidika sistemske enotnosti „tranzicijske“ vsebine zgrešena. Zato je treba nejasne določbe ZPVAS ali pravne praznine tolmačiti in zapolnjevati na način, ki ni restriktiven in gre v prid tistim, ki uveljavljajo pravice iz tega zakona. Prvi odstavek 1. člena, peti odstavek 7. člena in 5. člen ZPVAS govorijo o odvzetem premoženju agrarnim skupnostim, o premoženjskih pravicah agrarne skupnosti in vračanju premoženja agrarnim skupnostim, zato vprašanje statusa denacionalizacijskega upravičenca ni tako jasno, kot prikazuje sodišče. V upravnem postopku vračila premoženja članom Agrarne skupnosti A. kot aktivna stranka za upravičence in svoje člane nastopa agrarna skupnost, ki je kot tožeča stranka nastopala tudi v več upravnih sporih, kjer se ni nikoli postavilo vprašanje njene aktivne legitimacije. Ni razumnega in utemeljenega razloga, da tudi v postopkih za odškodnino agrarna skupnost ne bi mogla nastopati kot stvarno legitimirana stranka. Postopek za vrnitev premoženja članom agrarne skupnosti se začne na podlagi zahteve kateregakoli člana ali skupnega pooblaščenca. Kdo je lahko skupni pooblaščenec, zakon ne določa. Ne izključuje, da bi kot skupni pooblaščenec nastopala tudi agrarna skupnost. Skupni pooblaščenec vloži zahtevo sam in v svojem imenu, vendar za račun članov skupnosti, ki jih zastopa. Skupni pooblaščenec je zastopnik strank, ki predstavljajo skupaj procesno skupnost. V tem smislu tožeča stranka razume možnost, ki je omenjena v odločbi II Ips 553/2001 (da kot predlagatelj nastopa agrarna skupnost, katere ime predstavlja le skrajšano ime za člane agrarne skupnosti). Po pravilih o ustanovitvi in upravljanju Agrarne skupnosti A. tožeča stranka prek svojega upravnega odbora med drugim skrbi tudi za vrnitev odvzetega premoženja, pridobitev nadomestnih zemljišč in odškodnin. S tem so člani pooblastili tožečo stranko, da kot skupni pooblaščenec za račun svojih članov vlaga zahtevke za vrnitev premoženja, tudi zahtevke za plačilo odškodnine po 10. členu ZPVAS. Osebe, navedene v podrednem zahtevku, ne morejo nastopati kot pravdne stranke, ker so, razen ene, že vse pokojne. V tem smislu je bila dana izjava, da tudi tu nastopa tožeča stranka kot pravdna stranka. Država z nejasnimi določbami in restriktivnim tolmačenjem ne omogoča uveljavljanja zakonitih pravic, zakonske določbe pa ne ustrezajo načelom pravne države. Upravičencem, katerim je bilo premoženje podržavljeno po Zakonu o agrarnih skupnostih in Zakonu o razpolaganju s premoženjem bivših agrarnih skupnosti, ne nudi enakega varstva kot upravičencem, katerih premoženje je bilo podržavljeno s predpisi iz 3. člena Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju ZDen). Zato jim nista zagotovljeni ustavni pravici do enakega varstva pravic in do zasebne lastnine. Zaradi nejasne določbe in neizdelane sodne prakse glede zastaranja odškodninskih zahtevkov po 10. členu ZPVAS je bila tožeča stranka prisiljena vložiti tožbo, in to še pred koncem denacionalizacijskih in zlasti zapuščinskih postopkov po pokojnih denacionalizacijskih upravičencih. Vsi njihovi dediči sploh še niso znani. Za tožečo stranko je nerazumno in nelogično, da lahko agrarna skupnost za svoje člane npr. vloži tožbo za odškodnino za škodo, povzročeno na zemljiščih, uporabnino za zemljišča in druge tožbe, ne more pa vložiti tožbe za plačilo odškodnine po 10. členu ZPVAS. Tožeča stranka je vztrajala, da se zadeva obravnava v nepravdnem postopku, ki je zaradi svoje neformalnosti bistveno primernejši in za tožečo stranko ter njene člane prijaznejši. Sodišče bi moralo v skladu z 21. členom ZPP pravdni postopek ustaviti in odstopiti zadevo nepravdnemu sodišču. Ker ni, je kršilo 21. člen ZPP, kar je vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe. Predlaga, da Vrhovno sodišče sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.
 5. Revizija je bila po 375. členu ZPP vročena toženi stranki. V odgovoru na revizijo tožena stranka navaja, da je vprašljiva dovoljenost revizije glede primarnega zahtevka. Tožeča stranka namreč zahteva odškodnino 3 EUR/m2, upoštevajoč Odlok o načinu določanja vrednosti kmetijskih zemljišč, gozdov in zemljišč, uporabljenih za gradnjo v postopku denacionalizacije pa bi lahko znašala kvečjemu 0,18 EUR/m2 ali manj. Glede na to je zelo verjetno, da izpodbijani znesek ne dosega 40.000,00 EUR. Revizija za podrejeni zahtevek pa ni dovoljena, saj zneski po posameznih članih agrarne skupnosti znašajo le 7.183,10 EUR, gre pa za navadno kumulacijo zahtevkov. V izdanih sodbah ni nejasnosti in nasprotij. Po materialnem predpisu tožeča stranka nima pravice zahtevati vrnitve premoženja, vključno z zahtevkom po 10. členu ZPVAS. Priznanje lastnosti stranke nima nobenega vpliva na to vprašanje. Odločba višjega sodišča, na katero se sklicuje tožeča stranka, je edini primer drugačne odločitve, zoper njo pa je tožena stranka vložila revizijo. V zadevi II Ips 553/2001 se vprašanje utemeljenosti uveljavljanja zahtevka s strani agrarne skupnosti ni presojalo. Vprašanje, ali gre za upravni ali sodni del denacionalizacijskega postopka, za odločitev ni pomembno. Pojem skupnega pooblaščenca v procesnem pravu pogojuje obstoj pooblastilnega razmerja, pravila agrarne skupnosti, ki morda določajo pravico agrarne skupnosti, da za račun svojih članov vlaga zahtevke, pa zakonske ureditve ne morejo spremeniti.
 7. Neutemeljeni so pomisleki tožene stranke glede dovoljenosti revizije zoper odločitev o primarnem zahtevku. Kadar stranka uveljavlja denarni znesek, se kot vrednost spornega predmeta vzame vrednost glavnega zahtevka (prvi odstavek 39. člena ZPP), za presojo dovoljenosti revizije pa vrednost izpodbijanega dela dela pravnomočne sodbe. Ker ta vrednost presega 40.000,00 EUR, je revizija dovoljena (drugi odstavek 367. člena ZPP). Gre za presojo procesnega vprašanja dovoljenosti pravnega sredstva, zato je zanj odločilna vrednost (navedenega) izpodbijanega dela in ne morebiti vrednost utemeljeno izpodbijanega dela, za kar se očitno zavzema tožena stranka.
 8. Po tretjem odstavku 76. člena ZPP sme pravdno sodišče izjemoma, s pravnim učinkom v določeni pravdi priznati lastnost stranke tudi tistim oblikam združevanja, ki nimajo sposobnosti biti stranka po prvem in drugem odstavku tega člena, če ugotovi, da glede na sporno zadevo v bistvu izpolnjujejo glavne pogoje za pridobitev sposobnosti biti stranka, zlasti če imajo premoženje, na katero je mogoče seči z izvršbo. Da agrarna skupnost izpolnjuje te kriterije, je sodišče presodilo v sklepu z dne 17. 6. 2009, s katerim ji je podelilo lastnost stranke v tej zadevi. Eden od kriterijev, ki ga sodišče upošteva pri odločanju o tem vprašanju, je tudi „sporna zadeva“ ali predmet konkretnega spora, kar je povsem logično.(2) Čeprav se je seveda treba strinjati, da je nesmiselna situacija, da se določenemu združenju (obliki združevanja) prizna lastnost stranke zgolj zato, da se njegova tožba ne zavrže (zaradi pomanjkanja procesne predpostavke sposobnosti biti stranka), pač pa tožbeni zahtevek zavrne (ker stvarnopravna legitimacija pripada le posameznim članom združenja), pa s priznanjem lastnosti stranke ni (pozitivno) odločeno že tudi o stvarnopravni legitimaciji takega združenja. Sposobnost biti stranka pomeni sposobnost biti nosilec pravic in obveznosti v procesnem razmerju in priznanje lastnosti stranke predstavlja (zgolj) procesni sklep, zoper katerega posebna pritožba niti ni dovoljena. Odločitev o stvarnopravni legitimaciji takega združenja pa je prepuščena končni, meritorni odločitvi. Tesna zveza sposobnosti biti stranka in sposobnosti biti nosilec pravic in obveznosti materialnega prava ne pomeni izenačitve obeh institutov.(3) Ali povedano drugače: procesni sklep o priznanju lastnosti stranke ne determinira končne odločitve o stvarnopravni legitimaciji take stranke. Zato nasprotja med razlogi sodbe oziroma med razlogi sodbe in sklepa o priznanju lastnosti stranke ni in zatrjevana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP ni podana.
 9. Tudi relativna bistvena kršitev določb pravdnega postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP v zvezi z 21. členom ZPP, po katerem sodišče, kadar ugotovi, da bi bilo treba opraviti postopek po pravilih nepravdnega postopka, ustavi pravdni postopek in ga nadaljuje po pravilih nepravdnega postopka, ni podana. Relativne bistvene kršitve določb pravdnega postopka so namreč upoštevne samo, če je neuporaba ali nepravilna uporaba kakšne določbe ZPP lahko vplivala na zakonitost in pravilnost sodbe. V reviziji tožeče stranke je taka konkretizacija zatrjevane kršitve izostala, zgolj prepis zakonskega teksta pa za to ne zadošča. Četudi bi bilo mogoče pritrditi tožeči stranki, da bi naravi postopka bolj ustrezal nepravdni postopek, 97. člen Zakona o nepravdnem postopku vendarle jasno zahteva normativno določitev tovrstnega postopka. Tudi v pravdnem postopku ni nekih procesnih ovir za določitev ustrezne odškodnine in zahtevek tudi ni bil zavrnjen zaradi kakšnih „formalnih ovir“ ali zahtev pravdnega postopka. Kot že rečeno, pa tožeča stranka niti ne konkretizira kršitve, saj ne pove, kako naj bi vplivala na zakonitost in pravilnost sodbe.
 10. Tožeča stranka tudi neutemeljeno trdi, da je v pravdi nastopala kot skupni pooblaščenec svojih članov. Ne glede na to, ali ji sprejeta pravila (lahko) dajejo takšen položaj(4), je sama izrecno pojasnila, da v postopku nastopa kot pravdna stranka in s primarnim tožbenim zahtevkom zahteva plačilo odškodnine zase in ne za svoje „pooblastitelje“. Tudi iz vsebine odločbe II Ips 553/2001, na katero se sklicuje, ne izhaja, da bi sodišče agrarno skupnost štelo za skupnega pooblaščenca svojih članov. Odločba namreč omenja dve možnosti glede aktivne legitimacije agrarne skupnosti, in sicer da ji je bila priznana lastnost stranke ali da uporabljeno ime predstavlja le skrajšano ime za 58 predlagateljev (kar pomeni, da so stranke člani agrarne skupnosti, kar pa je tožeča stranka v tem postopku izrecno izključila). Z vprašanjem skupnega pooblaščenca se torej odločba ne ukvarja glede na to, da aktivna legitimacija tožeče stranke ni bila sporna in tudi ne izpodbijana, pa to vprašanje sploh ni bilo predmet revizijskega preizkusa. Vsa nadaljnja sklicevanja tožeče stranke na to odločbo glede stvarne legitimacije agrarnih skupnosti in njeno tolmačenje odločbe, zato ne morejo biti relevantna.(5)
 11. ZPVAS je denacionalizacijski in tranzicijski predpis.(6) Postopek vračanja premoženjskih pravic po III. poglavju ZPVAS zato predstavlja posebej urejen postopek denacionalizacije premoženja, vzetega agrarnim skupnostim po predpisih, navedenih v prvem odstavku 1. člena ZPVAS. Vrhovno sodišče se je z vprašanjem aktivne legitimacije agrarnih skupnosti v postopkih denacionalizacije ukvarjalo v zadevah I Up 1058/2002 in I Up 1059/2002. V njih je zavzelo stališče, da ponovno vzpostavljene in organizirane agrarne skupnosti po ZPVAS nimajo statusa denacionalizacijskega upravičenca, njihova ponovna vzpostavitev je zgolj pogoj, da se premoženjske pravice vrnejo članom ponovno vzpostavljene in organizirane agrarne skupnosti. Šlo je za postopke vračanja premoženja v naravi. Po ZPVAS se o vrnitvi odvzetega premoženja v naravi odloča v upravnem postopku (četrti odstavek 9. člena), če zaradi pravne ali stvarne nemožnosti takšna vrnitev ni možna, pa lahko upravičenci zahtevajo „odškodnino po splošnih predpisih“ (10. člen). Vrhovno sodišče je že zavzelo stališče, da s tem zakon napotuje na uporabo denacionalizacijskih predpisov o določitvi odškodnine kot oblike denacionalizacije,(7) z vprašanjem aktivne legitimacije agrarnih skupnosti v postopkih določitve odškodnine pa se izrecno še ni ukvarjalo.(8)
 12. Pred odgovorom na zastavljeno vprašanje Vrhovno sodišče pripominja, da ima tožeča stranka sicer prav, da določene rešitve v ZPVAS odstopajo od siceršnje ureditve postopka denacionalizacije v ZDen, pa tudi da je zakon mestoma nejasen in nedodelan, vendar to samo po sebi ne zahteva apriori njegove razlage v korist upravičencev, ki uveljavljajo pravice na njegovi podlagi, pač pa to terja ustrezno razlago v obsegu in znotraj možnosti, kot zakon (zakonodajalec) dopušča. K ustrezni razlagi zakona običajno pripomore zakonodajno gradivo, ki pa tega namena za odločitev o spornem vprašanju ne dosega predvsem zaradi bistvene vsebinske spremembe med predlogoma zakona za drugo in tretjo obravnavo(9), ki ostaja neobrazložena, saj zapisu, da je prišlo le do nomotehničnih sprememb nikakor ni mogoče slediti. Pri iskanju odgovora na zastavljeno vprašanje se je zato Vrhovno sodišče v večji meri oprlo na zgodovinski pomen agrarnih skupnosti, namen zakona, primerjavo s siceršnjo ureditvijo denacionalizacijskih postopkov in (realne) možnosti upravičencev za vrnitev premoženjskih pravic.
 13. Agrarna skupnost je skupnost fizičnih in pravnih oseb na podlagi pogodbe, ki imajo skupne pravice, dolžnosti in obveznosti, določene z zakonom in pravili agrarne skupnosti. Agrarna skupnost ni pravna oseba (prvi in drugi odstavek 2. člena ZPVAS). Zgodovinsko gledano so agrarne skupnosti v slovenskem prostoru stoletja stare oblike skupnega upravljanja kmetijskih in gozdnih površin, premoženje agrarnih skupnosti (vaških skupnosti, sosesk, visokogorskih kmetij in drugih oblik neformalnih asociacij na določen način prostorsko povezanih ljudi) pa je članom teh skupnosti omogočalo določene privilegije v obliki (skupnega) uživanja in izkoriščanja ter gospodarjenja z njimi (pravico do paše, do nabiranja stelje, dračja, sečnje lesa, pravico do napajanja živine in druge tem podobne služnostne pravice na tuji stvari; tretja alineja tretjega odstavka 1. člena ZPVAS). Za razliko od sedaj uveljavljenega individualističnega koncepta lastnine je šlo za premoženje, ki je pripadalo agrarni skupnosti kot kolektivnemu pravnemu subjektu. Namen ZDen je v popravi krivic, ki so bile prizadejane s strani države lastnikom zasebnega premoženja med drugo svetovno vojno in po njej.(10) Enak namen zasleduje ZPVAS, saj vse ureditve vračanja premoženja zasledujejo isti cilj.(11) Razlog za posebno ureditev vračanja premoženja agrarnih skupnosti je v tem, da ZDen ne omogoča vrnitve nepremičnin neposredno tistim subjektom, ki so jim bile odvzete, niti ne omogoča vrnitve drugih premoženjskih pravic agrarnih skupnosti. Po ZDen so člani agrarnih skupnosti lahko zahtevali le vrnitev lastninske pravice, ki je bila v zemljiški knjigi vpisana tudi na člane agrarne skupnosti (po prvi alineji tretjega odstavka 1. člena ZPVAS), ne pa tudi lastninske pravice, ki je bila vpisana na agrarno skupnost (po drugi alineji tretjega odstavka 1. člena ZPVAS), in drugih pravic agrarnih skupnosti (po tretji alineji tretjega odstavka 1. člena ZPVAS).(12) Namen ponovne vzpostavitve agrarnih skupnosti je torej v vrnitvi premoženja, ki je bilo primarno odvzeto agrarnim skupnostim in le posredno članom teh skupnosti, in vrnitvi drugih premoženjskih pravic. Ker so agrarne skupnosti delovale na kolektivističnih principih lastnine, izvirajočih še iz fevdalnih časov, ki niso povsem združljivi z današnjim pojmovanjem lastnine, je zakonodajalec z ZPVAS uredil vračanje premoženja oziroma pravic, ki so bile agrarnim skupnostim odvzete tako, da so do vrnitve upravičeni člani ponovno vzpostavljenih agrarnih skupnosti; če člani oziroma njihovi nasledniki ne uveljavljajo vračanja lastninske pravice (v celoti), pa nepremičnine (v ustreznem delu) (p)ostanejo last občine, na območju katere ležijo (peti in šesti odstavek 8. člena ZPVAS). To se pri vrnitvi premoženja v naravi odraža tudi v ustreznem vpisu pravic članov v zemljiško knjigo (12. člen ZPVAS). Zakonodajalec je s tako ureditvijo sledil načeloma spreminjanja nelastninske koncepcije družbene lastnine v koncept lastnine z znanimi titularji in poprave krivic, povzročenih s podržavljenjem.
 14. Povedano v celoti velja za vračanje premoženja v naravi in v skladu s tem sta odločbi Vrhovnega sodišča I Up 1058/2002 in I Up 1059/2002. Vprašanje, ki ga nadalje izpostavlja tožeča stranka, pa je, ali je situacija kaj drugačna v postopku, v katerem ne gre za vračanje premoženja v naravi, pač pa za določitev odškodnine zanj zaradi stvarnih ali pravnih ovir za vrnitev. O tem vsebuje ZPVAS le določbo 10. člena, ki določa: „Če člani agrarnih skupnosti, ki zaradi pravne ali stvarne nemožnosti za vrnitev premoženja ne morejo uveljaviti istovrstnih pravic, kakršne so imeli pred odvzemom teh pravic in zato menijo, da so oškodovani, lahko uveljavljajo odškodnino po splošnih odškodninskih predpisih.“ Jezikovna razlaga določbe vodi sicer k sklepanju, da stvarna legitimacija pripada članom agrarnih skupnosti in to, upoštevajoč pravila denacionalizacije, tistim članom, ki bi bili sicer (če ne bi bilo stvarnih ali pravnih ovir) upravičeni do vrnitve v naravi, ter v obsegu (v odškodnini za pravice), ki so ga imeli ob podržavljenju. Vendar pa drugače kot vrnitev premoženja v naravi, ki predpostavlja vrnitev stvarnih pravic (vrnitev lastninske pravice ali lastninskega deleža iz prve in druge alineje tretjega odstavka 1. člena ZPVAS in vrnitev služnostnih pravic na tuji stvari iz tretje alineje tretjega odstavka 1. člena ZPVAS) individualno določenim subjektom - članom ponovno vzpostavljenih agrarnih skupnosti, za odškodnino kot sekundarno obliko denacionalizacije in v denarju izraženo terjatev, ni videti ovir, da bi ne pripadla kolektivnemu pravnemu subjektu (združenju, skupnosti), v katerega se upravičenci prostovoljno združujejo. Takšna skupnost sicer ni pravna oseba in nima lastnega premoženja, vendar zakon(13) ureja poslovanje skupnosti in način upravljanja s premoženjem članov skupnosti, tako da so pravna razmerja znotraj takšne skupnosti jasna. Terjatev, ki pripade agrarni skupnosti, tako pripada njenim članom, vsakemu v ustreznem deležu. Upoštevajoč dejstvo, da so bile agrarne skupnosti vzpostavljene zaradi vrnitve premoženja (v naravi ali v obliki odškodnine), gre pri uveljavljanju odškodnin po 10. členu ZPVAS za skupno uresničevanje interesov članov oziroma način upravljanja premoženja članov, enako kot v drugih zadevah skupnega pomena za vse člane agrarne skupnosti in se tičejo npr. odločanja o članstvu v agrarni skupnosti, uporabnini ali siceršnji odškodnini v zvezi z zemljišči. S tem se nenazadnje tudi osmišlja institut podelitve sposobnosti biti stranka po tretjem odstavku 76. člena ZPP za konkretno pravdo,(14) obenem pa se članom agrarnih skupnosti oziroma njihovim dedičem in pravnim naslednikom zagotavlja pravno varstvo, ki bi sicer glede na časovno odmaknjenost podržavljenja, dolgotrajnost (in delno tudi pravno nedorečenost) denacionalizacijskih postopkov za vračanje premoženja, v katerih je treba pravice sicer uveljavljati v predpisanih rokih, in njim sledečih zapuščinskih postopkov lahko ostalo negotovo.
 15. Na takšno presojo ne more vplivati dejstvo, da bi se med pravdnim postopkom utegnilo izkazati, da člani niso upravičeni do odškodnine za celotno odvzeto premoženje.(15) Ker agrarna skupnost svojo stvarno legitimacijo lahko „črpa“ le iz stvarne legitimacije svojih članov, v takšnem primeru zahtevek v ustreznem delu (po temelju in v posledici tega po višini) ne bo utemeljen.
 16. Revizijsko sodišče je tako ugotovilo, da sta sodišči prve in druge stopnje materialno pravo zmotno uporabili, ker sta šteli, da lahko odškodnino po 10. členu ZPVAS zahtevajo le člani agrarnih skupnosti. Reviziji tožeče stranke je zato ugodilo in izpodbijano sodbo ter sodbo sodišča prve stopnje na podlagi drugega odstavka 380. člena ZPP v celoti razveljavilo (pri čemer je razveljavitev odločitve o podrejenem zahtevku posledica razveljavitve odločitve o primarnem zahtevku) in zadevo vrnilo v novo sojenje sodišču prve stopnje, ki bo moralo v ponovljenem postopku ponovno odločiti o siceršnjem zahtevku za plačilo odškodnine.
 17. Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na določilu tretjega odstavka 165. člena ZPP.
 Op. št. (1): Vrhovno sodišče ugotavlja, da je zadevo obravnavalo na seji 28. 8. 2014 in o njej odločilo z odločbo II Ips 180/2013.
 Op. št. (2): Tako bo sodišče npr. skupnosti lastnikov garaž ali skupnosti etažnih lastnikov priznalo lastnost stranke v pravdi, v kateri se izterjujejo kakšni stroški v korist ali breme lastnikov - članov take skupnosti, ne pa tudi v pravdi, v kateri se bo ugotavljala lastninska pravica na garaži ali stanovanju; a tudi če bi ji v slednji pravdi to sposobnost priznalo, to ne pomeni, da bo tožbenemu zahtevku tudi ugodilo.
 Op. št. (3): Sklep Vrhovnega sodišča II Ips 671/2005.
 Op. št. (4): S tem vprašanjem se namreč sodišči prve in druge stopnje nista ukvarjali.
 Op. št. (5): Bistvo te odločbe je v stališču, da je Slovenski odškodninski sklad zavezanec za poravnavo odškodnin po denacionalizacijskih predpisih, torej tudi po ZPVAS.
 Op. št. (6): Tako Ustavno sodišče v odločbi U-I-324/94.
 Op. št. (7): Sklep Vrhovnega sodišča II Ips 206/2009.
 Op. št. (8): V zadevi II Ips 180/2013 je sicer zapisalo, da okoliščina, da so materialnopravni upravičenci za vrnitev premoženjskih pravic člani agrarne skupnosti, in ne agrarna skupnost, ki ni pravna oseba (2. in 8. člen ZPVAS), ne ovira podelitve sposobnosti biti stranka, saj je ta institut namenjen premostitvi siceršnjega neobstoja pravne sposobnosti določene oblike združevanja v konkretni pravdi (tretji odstavek 76. člena ZPP) in ker revidentka ni uspela izkazati kršitev v zvezi s tožničino (podeljeno) sposobnostjo biti stranka, je predmet presoje v konkretnem primeru stvarna legitimacija njenih članov. Vendar odločitev vprašanja vsebinsko podrobneje ne obravnava, nosilni razlog odločitve pa je bil povsem drug.
 Op. št. (9): Predlog zakona za drugo obravnavo (Poročevalec DZ, št. 39/93) in predlog zakona za tretjo obravnavo (Poročevalec DZ, št. 1/1994) se vsebinsko namreč bistveno razlikujeta. Najpomembnejši razliki sta ravno v ureditvi o pravni subjektiviteti agrarne skupnosti (po predlogu zakona za drugo obravnavo jo ima) in legitimaciji. Po predlogu zakona za drugo obravnavo jo ima agrarna skupnost: njej se vrne premoženje, ona začne postopek za vrnitev premoženja in v primeru ovir odškodnina pripada njej. Po predlogu zakona za tretjo obravnavo in po ZPVAS pa so vrnitev premoženjskih pravic upravičeni zahtevati le člani nekdanjih agrarnih skupnosti oziroma njihovi pravni nasledniki ob pogoju, da so člani ponovno vzpostavljenih agrarnih skupnosti, agrarna skupnost pa ni pravna oseba.
 Op. št. (10): Odločba Ustavnega sodišča U-I-72/93.
 Op. št. (11): Odločba Ustavnega sodišča Up-527/13-38, Up-621/13-36.
 Op. št. (12): Odločba Ustavnega sodišča U-I-324/94.
 Op. št. (13): Sedaj to ureja Zakon o agrarnih skupnostih, subsidiarni pravni vir pa so lahko določbe Obligacijskega zakonika o družbeni pogodbi.
 Op. št. (14): V tem smislu tudi odločba Vrhovnega sodišča II Ips 180/2013.
 Op. št. (15): Ker npr. niso uveljavljali vračanja lastninske pravice (v celoti). Ker v takem primeru nepremičnine po petem in šestem odstavku 8. člena ZPVAS (p)ostanejo last občine, na območju katere ležijo, člani niso upravičeni do odškodnine zanje.
 ZPVAS člen 1, 1/1, 1/3-2, 1/3-3, 2, 2/1, 27/2, 9, 9/4, 10, 12. ZPP člen 21, 39, 39/1, 76, 76/3, 339, 33971, 339/2-14, 367, 367/2, 377. ZNP člen 97.
 VSL sodba II Cp 2972/2012
 P2RvYy0yMDE1MDgxMTExMzkwMjE1


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 26.5.2007
 MT
 Il-Ġurnal Uffiċjali ta’ l-Unjoni Ewropea
 C 117/27
 Rikors ippreżentat fit-22 ta' Marzu 2007 — Fabryka Samochodów Osobowych vs Il-Kummissjoni
 (Kawża T-88/07)
 (2007/C 117/43)
 Lingwa tal-kawża: Il-Pollakk
 Partijiet
 Rikorrenti: Fabryka Samochodów Osobowych S.A. (Varsavja, il-Polonja) (Rappreżentanti: W. Radzikowski, R. A. Kozlowski u G. Dźwigala, konsulenti legali)
 Konvenuta: Il-Kummissjoni tal-Komunitajiet Ewropej
 Talbiet tar-rikorrenti
 —
 tannulla d-deċiżjoni tal-Kummissjoni inkwantu l-Artikolu 2(2) sa (4) jintroduċi miżuri kumpensatorji fil-forma ta' a) limitazzjoni tal-produzzjoni annwali ta' karozzi sa l-aħħar ta' Frar 2011 fil-konfront ta' FSO, tal-kumpanniji sussidjarji tagħha kollha, kemm dawk preżenti kif ukoll dawk futuri, u tal-kumpanniji kollha kkontrollati minn FSO bħala azzjonista, u b) projbizzjoni li jintalab it-tiġdid tal-permessi qabel l-aħħar ta' Frar 2011;
 —
 tikkundanna lill-Kummissjoni tbati l-ispejjeż, inklużi dawk tar-rikorrenti.
 Motivi u argumenti prinċipali
 Ir-rikorrenti titlob l-annullament tad-Deċiżjoni tal-Kummissjoni Ewropea, ta' l-20 ta' Diċembru 2006, dwar l-għajnuna mill-Istat Nru C3/2005 [ex. N 592/2004 (ex. PL 51/2004)] li, kif jirriżulta mill-formulazzjoni tagħha, tiddikjara kompatibbli mas-suq komuni l-miżuri ta' għajnuna, li diġà ġew parzjalment introdotti fil-Polonja favur ir-rikorrenti, safejn din id-deċiżjoni timponi fuq ir-rikorrenti, benefiċjarja ta' l-għajnuna, l-obbligu li tillimita l-produzzjoni annwali kif ukoll il-bejgħ ta' karozzi fit-territorju ta' l-UE sa l-2011. Il-motivazzjoni tad-deċiżjoni tipprojbixxi wkoll lir-rikorrenti milli titlob it-tiġdid tal-permessi qabel l-aħħar ta' l-2011.
 Ir-rikorrenti titlob l-annullament tad-deċiżjoni msemmija peress li tikser id-dispożizzjonijiet tat-Trattat KE kif ukoll regoli essenzjali dwar l-applikazzjoni tiegħu. Ir-rikorrenti ssostni wkoll li d-deċiżjoni kkontestata ġiet adottata bi ksur tar-rekwiżiti proċedurali essenzjali.
 In sostenn tar-rikors tagħha, ir-rikorrenti tqajjem il-motivi segwenti:
 —
 meta ddikjarat li parti mill-għajnuna kienet diġà ngħatat, il-Kummissjoni kisret l-Artikolu 88(3) tat-Trattat KE kif ukoll l-Artikolu 3 tar-Regolament tal-Kunsill (KE) Nru 659/1999 (1) u wettqet ukoll żball manifest fl-evalwazzjoni tal-fatti;
 —
 meta ddeterminat il-portata tal-miżuri kumpensatorji, il-Kummissjoni kisret il-prinċipju ta' proporzjonalità, il-prinċipju ta' l-eżerċizzju liberu ta' attività ekonomika, l-Artikolu 253 KE u l-punti 11, 32, 37, 39 u 54 tal-linji gwida Komunitarji dwar l-għajnuniet mill-Istat għas-salvataġġ u għar-ristrutturar ta' impriżi f'diffikultà (2), u wettqet ukoll żball manifest fl-evalwazzjoni tal-fatti in kwistjoni, b'mod partikolari, minħabba l-punti segwenti: id-determinazzjoni, fil-fehma tar-rikorrenti, inkorretta, tal-valur ta' l-għajnuna pubblika minħabba s-sopravalutazzjoni tagħha, in-nuqqas li tittieħed in kunsiderazzjoni l-forma ta' l-għajnuna, id-definizzjoni inkorretta tas-suq rilevanti, id-determinazzjoni inkorretta tas-sehem mis-suq tar-rikorrenti, li hija l-benefiċjarja ta' l-għajnuna, in-nuqqas li jittieħdu in kunsiderazzjoni elementi importanti fid-determinazzjoni ta' l-effetti ta' l-għoti ta' l-għajnuna lir-rikorrenti, id-determinazzjoni ta' miżuri kumpensatorji li jista' jkollhom impatt negattiv fuq il-kapaċità tar-rikorrenti li terġà tikseb l-effiċjenza fl-operat tagħha wara t-tmien tar-ristrutturar, u n-nuqqas li jittieħed in kunsiderazzjoni l-fatt li r-rikorrenti kienet topera f'reġjuni li jikkwalifikaw għal għajnuna reġjonali;
 —
 il-Kummissjoni kisret il-prinċipju ta' ċertezza legali u l-Artikolu 253 KE meta, fil-motivazzjoni tad-deċiżjoni, adottat miżuri kumpensatorji addizzjonali li mhumiex stabbiliti fil-parti dispożittiva prinċipali tad-deċiżjoni stess;
 —
 il-Kummissjoni kisret l-Artikolu 253 KE peress li ma pprovdietx spjegazzjonijiet suffiċjenti fuq in-natura u l-portata tal-miżuri kumpensatorji imposti u peress li m'għamlitx referenza għall-proposti kollha mressqa fuq dan il-punt.
 (1) Ir-Regolament tal-Kunsill (KE) Nru 659/1999, tat-22 ta' Marzu 1999, li jistabbilixxi regoli dettaljati għall-applikazzjoni ta' l-Artikolu 93 tat-Trattat tal-KE (ĠU L 83, p. 1).
 (2) ĠU C 288 tad-9 ta' Ottubru 1999, p. 2.


type: wikipedia

text:
Nórske more () je okrajové more Atlantického oceánu, ktoré býva niekedy zaraďované k Severnému ľadovému oceánu. Tvorí dôležité spojenie medzi otvoreným severným Atlantikom a Severným ľadovým oceánom. More leží medzi Nórskom, Islandom, súostrovím Špicbergy a ostrovom Jan Mayen a má rozlohu 1,383 milióna km2. Na rozdiel od Severného mora, nadväzujúceho na juhu, a Barentsovho mora na severovýchode nie je šelfovým morom, ale dosahuje hĺbku až 4 000 metrov. Jeho dno je veľmi členité a bohaté na ložiská ropy a zemného plynu, pobrežné vody slúžia ako neresiská mnohým druhom rýb.
 Severoatlantický prúd je príčinou vyrovnaných teplôt vody po celý rok, ktoré sú zhruba o 10 °C vyššie ako zodpovedá stupňu zemepisnej šírky. Spolu so susedným Grónskym morom je Nórske more miestom vzniku severoatlantického podmorského prúdu (); teplá voda Severoatlantického prúdu s vysokou salinitou sa tu ochladzuje a klesá do hlbín oceánu. Nórske more je rozhodujúcim miestom pre vznik a udržanie termohalinného výmenníku svetového oceánu.
 Reliéf dna mora je tvorený dvoma výraznými podmorskými panvami – Nórskou panvou a Lofotskou panvou. Od Grónskeho mora je Nórske more na dne oddelené Mohnovým chrbtom. Pred zhruba osemtisíc rokmi došlo v Nórskom mori k obrovskému podmorskému zosuvu Storrega, ktorý mal za následok vlnu tsunami na pobreží Nórskeho a Severného mora.
 Geografia
 Poloha a veľkosť
 Nórske more zaberá juhovýchodnú podmorskú panvu medzi Grónskom a Škandináviou, severozápadnú panvu zaberá Grónske more. Na severozápade tvorí jeho hranicu línia z Gerpiru, najvýchodnejšieho bodu Islandu, cez faerský ostrov Fugloy na bod, ktorý tvorí 61. rovnobežka a poludník 0° 53' západnej zemepisnej dĺžky. Táto línia tvorí hranicu s otvoreným severným Atlantikom. Odtiaľ tvorí hranicu až k Nórskemu pobrežiu 61. rovnobežka.
 Juhovýchodnú hranicu tvorí nórske pobrežie od 61. rovnobežky po Severný mys. Hranicu s Barentsovým morom tvorí línia zo Severného mysu cez Medvedí ostrov k najjužnejšiemu bodu ostrova Západný Špicberg. Svah, ktorý delí podmorskú panvu od šelfového Barentsovho mora, prebieha pozdĺž 16. poludníka východnej dĺžky na sever mnoho kilometrov juhovýchodne od tradičnej hranice. Na severe prebieha hranica zo súostrovia Špicbergy cez ostrov Jan Mayen späť k najvýchodnejšiemu bodu Islandu, Gerpiru, a sleduje podmorský prah, ktorý delí nórsku a grónsku podmorskú panvu. Nórske more má rozlohu 1,383 milióna km2 a objem 2,408 miliónov km3, je v priemere 2 kilometre hlboké. Podmorské prahy a kontinentálne svahy oddeľujú Nórske more od susedných morských oblastí. Na juhu leží Severné more na európskom kontinentálnom šelfe, na východe Barentsovo more na euroázijskom kontinentálnom šelfe. Na západe tvoria hranicu s Atlantikom južné časti škótsko-grónskeho chrbta. Chrbát leží v hĺbke len 500 metrov, len na niekoľkých miestach dosahuje hĺbku 850 metrov. Na severe leží chrbát Jan Mayen a Mohnov chrbát, ktoré sa nachádzajú v hĺbke 2 000 metrov, niektoré ich sedlá dosahujú hĺbku 2 600 metrov.
 Vznik a tvar
 Nórske more vzniklo približne pred 250 miliónmi rokov, keď sa európska kontinentálna doska s Nórskom a severoamerická kontinentálne doska s Grónskom začali pohybovať smerom od seba. Predchádzajúce úzke šelfové more medzi Nórskom a Grónskom sa začalo rozširovať a prehlbovať.
 Kontinentálny svah začína približne tam, kde pred 250 miliónmi rokmi bola hranica medzi Nórskom a Grónskom. Na severe prebieha východne od súostrovia Špicbergy, na juhozápade medzi Veľkou Britániou a Faerskými ostrovmi. Z časti ho vytvorili veľké zosuvy, z ktorých zosuv Storega pred 8 000 rokmi bol príčinou gigantickej vlny cunami na pobreží Severného mora. V oblasti kontinentálneho svahu sa nachádzajú bohaté loviská rýb a koralové útesy.
 Pobrežie Nórskeho mora je silne ovplyvnené ľadovými dobami uplynulých troch miliónov rokov. Veľké, mnoho kilometrov vysoké kontinentálne ľadovce sa posúvali predovšetkým v Nórsku do mora a vytvorili hlboké otvorené údolia a fjordy. Materiál, ktorý ľadovce pred sebou nahrnuli do mora, zväčšil kontinentálny šelf pred pobrežím a rozšíril oblasť medzi kontinentálnym svahom a pevninou. Veľmi zreteľné je na mape rozšírenie šelfu pri nórskom pobreží medzi súostrovím Lofoty a Halter Hank.
 Nórsky kontinentálny šelf je 40 až široký, na rozdiel od šelfu Severného alebo Barentsovho mora je jeho reliéf formovaný bývalými ľadovcami. Nepravidelné plytčiny a vyvýšeniny s prevýšením 100 metrov sú rozdelené častými kanálmi s hĺbkou 200 metrov. Medzi nimi sa často nachádzajú prepadliny a priekopy, ktoré dosahujú hĺbku až 400 metrov. Vyvýšeniny medzi priekopami sa na konci doby ľadovej na krátku dobu nachádzali nad hladinou mora alebo tesne pod ňou. Ich zloženie sa podobá zloženiu hornín na pobreží, ide o zmes štrku, piesku a blata. Jemnejší materiál ako napr. hlina a íl bol naplavený do zníženín medzi plytčinami a tvorí dno mnohých priekop. V niektorých priekopách sú silné podmorské prúdy, takže sa v nich nemohol uložiť žiadny materiál; dno týchto priekop je také, ako ho zanechali doby ľadovej, predovšetkým tu majú neresiská mnohé druhy rýb.
 V hlbinách Nórskeho mora sa nachádzajú dve panvy, ktoré sú oddelené hlbokým prahom na dne medzi Vøring Plateau a ostrovom Jan Mayen. Južná panva je väčšia a na značnej časti rozlohy dosahuje hĺbku 3 500 až skoro 4 000 metrov. Severná panva je menšia a plytšia, dosahuje v priemere hĺbku 3 200 až 3 300 metrov, má ale miesta, ktoré majú hĺbku až 3 500 metrov. Prah medzi panvami je na najhlbšom mieste 3 000 metrov pod morskou hladinou.
 Na pobreží Nórskeho mora sa nachádza mnoho tisíc ostrovov, najznámejšie sú súostrovie Lofoty a Vesterály.
 Hydrológia
 V Nórskom mori sa stretávajú štyri vodné masy, ktoré čiastočne vznikajú v severnom Atlantiku, čiastočne v Severnom ľadovom oceáne. V Nórskom mori sa premiešajú a utvoria nové morské prúdy, ktoré majú základný význam pre klímu Arktídy a globálne morskú cirkuláciu. Zo severného Atlantiku prichádza teplý, slaný Severoatlantický prúd, zo Severného mora prichádza teplý, ale menej slaný Nórsky prúd. Z juhozápadu prichádza arktický Východoislandský prúd, čo je odnož Grónskeho prúdu. Jeho vody sa dajú nájsť hlavne v stredných hĺbkach mora. Hlbokým morom prichádza arktická hlbinná voda, ktorá sa tu nakoniec mení na podzemnú vodu Nórskeho mora.
 Povrchové morské prúdy
 Hydrológia povrchových vôd je hlavne ovplyvňovaná vodou zo severného Atlantiku, kam tečie rýchlosťou 10 sverdrupov. Dosahuje hĺbku maximálne 700 metrov v okolí ostrovov Lofoty, na väčšine svojej rozlohy dosahuje hĺbku 400 až 500 metrov. Do Nórskeho mora prichádza predovšetkým Faersko-shetlandským kanálom a má vysokú salinitu 34,3 ‰. Voda pochádza hlavne zo Severoatlantického prúdu, prúdila ale predovšetkým cez Biskajský záliv okolo európskeho kontinentálneho svahu, kde v južných zemepisných šírkach výpar viedol k vysokej salinite vody. V menšom množstvo prúdi voda priamo zo Severoatlantického prúdu cez Grónsko-škótsku priekopu medzi Faerskými ostrovmi a Islandom do Nórskeho mora. Voda v priekope má salinitu 34 ‰ až 35,2 ‰. Množstvo vody podlieha silným sezónnym zmenám a v zime môže byť dvakrát väčšie ako v lete. Voda Severoatlantického prúdu so sebou prináša veľké množstvo tepla a je príčinou toho, že klíma v severnej Európe je oveľa teplejšia a prívetivejšia než v rovnakých zemepisných šírkach na celej planéte. V prielive medzi Shetlandami a Faerskými ostrovmi má voda teplotu 9,5 stupňa Celzia, na ceste ku Špicbergom sa ochladí na päť stupňov Celzia a svoju energiu odovzdá okolitému prostrediu. Odhady vychádzajú z toho, že tepelný výkon prenášaný vodou prúdiacou z Atlantiku do Nórskeho mora je 250 terawattov.
 Voda zo Severného mora a z toho dôvodu aj voda z Baltického mora, a tým voda z veľkej časti severoeurópskeho povodia, tečie pozdĺž nórskeho pobrežia na sever do Nórskeho mora. Táto voda predstavuje s porovnaní s vodou z Atlantiku relatívne malé množstvo. Voda podlieha silným sezónnym a ročným zmenám, v rôznych ročných obdobiach má inú teplotu a salinitu. Dlhodobé merania v 50 metrovej hĺbke pri nórskom pobreží ukazujú maximálnu teplotu 11,3 stupňov Celzia v septembri na 63. rovnobežke nórskeho pobrežia a minimálnu 3,9 stupňa Celzia pri Severnom myse v marci. Salinita leží medzi 34,3 ‰ až 34,6 ‰. Celoročne je salinita najnižšia na jar, kedy sladká voda z topenia snehu tečie do mora, kde sa mieša so slanou a zmenšuje tak salinitu. Priamo do Nórskeho mora tečú nórskej rieky zo severozápadnej strany Škandinávskeho pohoria. Na severe prebieha hranica povodia s Baltským morom približne na nórsko-švédskej a nórsko-fínskej hranici, v Nórsku prebieha na hlavnom hrebeni Škandinávskeho pohoria. Veľké rieky, ktoré tečú do Nórskeho mora, sú Namsen, Ranelva a Vefsna. Všetky tieto rieky sú relatívne krátke, ale vďaka polohe na náveternej strane Škandinávskeho pohoria sú na vodu najbohatšími riekami Škandinávie. Napriek tomu ale teplota klesá smerom od juhu na sever a zvyšuje sa obsah solí.
 Čiastočne prúdi teplá voda z Atlantiku ďalej do Grónskeho mora a odteká z Nórskeho mora Západošpicbergským prúdom, ktorý tečie rýchlosťou troch sverdrupov cez Grónske more do Severného ľadového oceánu a tam má veľký vplyv na celkové klimatické podmienky okolitých oblastí. Ďalšia povrchová voda, približne jeden sverdrup, tečie pozdĺž nórskeho pobrežia do Barentsovho mora. V Nórskom mori sa väčšina povrchovej vody ochladí, čím sa zmení jej hustota, a preto klesne do väčších hĺbok, kde vytláča pôvodnú vodu, ktorá následne tečie späť do severného Atlantiku.
 Arktická voda z Východoislandského prúdu sa nachádza predovšetkým v juhozápadnej časti mora, v blízkosti Grónska, blízko hladiny mora. Aj táto voda podlieha silným sezónnym zmenám. Jej priemerná teplota leží pod tromi stupňami Celzia a salinita medzi 34,7 ‰ až 34,9 ‰. Podiel, ktorý táto voda zaberá na povrchu mora, závisí na sile Východoislandského prúdu, ktorá je zase ovplyvnená severoatlantickou osciláciou, rozdielom tlaku medzi islandskou tlakovou nížou a Azorskou tlakovou výšou. Čím je väčší rozdiel medzi tlakovou nížou a tlakovou výšou, tým je silnejší Východoislanský prúd a tým viac arktickej vody je na povrchu mora.
 Hlbinné morské prúdy
 S Grónskym morom a ďalej so Severným ľadovým oceánom je Nórske more spojené úžinou Fram (), ktorá dosahuje hĺbky až 2 600 metrov. Hlbokomorské vody Nórskeho mora () v hĺbkach viac ako 2 000 metrov sú homogénnym typom vody so salinitou 31,91 ‰, ktorá má len malú výmenu vody s okolitým oceánom. Jej teplota leží pod bodom mrazu a na dne mora klesá na -1 stupeň Celzia. Voda tam prevažne tečie jedným kanálom z Grónskeho mora v hĺbke 2 000 metrov severne od ostrova Jan Mayen. Cez zmeny teploty a tým aj hustoty vody došlo v minulých rokoch k obráteniu toku vody v podmorskom kanáli. Na rozdiel od okolitých morí a ich hlbokomorských oblastí má Nórske more vo svojich hlbinách najvyšší podiel živín, ale najnižší podiel kyslíka a najmenej stôp po ľudskej činnosti a patrí medzi vody s najdlhšou dobou bez akejkoľvek výmeny s vodami okolitých morí.
 Výmenu vody s Atlantikom obmedzuje plytký Škótsko-grónsky chrbát medzi Škótskom a Grónskom, ktorý je výbežkom Stredoatlantického chrbta. Len štyri miesta Škótsko-grónskeho chrbta sú hlbšie ako 500 metrov. Sú to kanál vo Faerskej plytčine (850 metrov), niektoré miesta Islandsko-faerského chrbta (600 metrov), Wyvillov-Thomsonov chrbát (620 metrov) a medzi Grónskom a Islandom Dánsky prieliv (850 metrov). Ale aj tam je hĺbka 850 metrov vysoko nad dosahom hlbokomorskej vody Nórskeho mora, ktorá tak nemá výmenu vody so zvyškom Atlantiku. Tu tečie studená, hustá voda, bývalá teplá voda Golfského prúdu, ktorá klesla do hlbín z Nórskeho a Grónskeho mora voda, späť do Atlantiku. Cez kanál vo Faerskej plytčine tečie 1,9 sverdrupov vody späť do Atlantiku, v rôznych miestach Islandsko-faerského chrbta tečie 1,1 sverdrupov vody, cez Wyvillov-Thomsonov chrbát ďalších 0,1 sverdrupov vody. Pri turbulenciách, ktoré vznikajú, keď hlbinná voda za Grónsko-škótskym chrbtom padá do hlbín Atlantiku a zlieva sa s okolitou vodou oceánu a tvorí hĺbkovú vodu severného Atlantiku, vzniká hlbinný Severoatlantický prúd, jeden z najdôležitejších morských prúdov, ktoré udržujú termohalinný výmenník v chode a hlboký oceán zásobujú kyslíkom.
 Klíma
 Ako pumpa termohalinného výmenníka má Nórske more dôležitú úlohu pre globálnu klímu. Nórske more je cieľom mnohých výskumných projektov. Regionálne podnebie sa veľmi líši od klímy na rovnakej zemepisnej šírke inde. Nielen na pobreží mora a v jeho dosahu je priemerná teplota o 10 stupňov Celzia vyššia ako inde na rovnakej zemepisnej šírke, ale sú aj rozdiely v dlhodobých priemerných teplotách. Teplota v rokoch 1920 až 1960 ležala celosvetovo nad dlhodobým priemerom, zatiaľ čo v Nórskom mori priemerná teplota klesla. Tiež sa zreteľne znížila frekvencia búrok. Počas 120 rokov, odkedy existuje presné meranie teplôt, bol od roku 1880 do roku 1910 častý výskyt búrok. Ich frekvencia potom až do roku 1960 zreteľne poľavila. Odvtedy je výskyt búrok opäť na úrovni rokov 1880 až 1910.
 V protiklade ku Grónskemu moru (a iným moriam Arktídy) Nórske more nikdy nezamŕza. V zimných mesiacoch je to dôležitým faktorom studenej klímy, keď veľmi chladný vzduch sa dostáva nad Nórske more a vo väčšom meradle vzniká konvekcia. V severnej časti Nórskeho mora prebieha izoterma 10 stupňov Celzia, na juhu má najteplejší letný mesiac priemernú teplotu 10 stupňov Celzia a často býva považovaný za južnú hranicu Arktídy. V zimných mesiacoch má väčšinou Nórske more najnižší tlak vzduchu v celej Arktíde a je miestom vzniku oblastí nízkeho tlaku, islandskej tlakovej níže, sčasti tu vznikajú polárne búrky so závažnými následkami na pobreží severozápadnej Európy.
 Fauna a flóra
 Nórske more tvorí prechod medzi boreálnymi a arktickými podmienkami, v Nórskom mori sa vyskytujú živočíchy oboch klimatických pásiem. Južná hranica leží v oblasti Severného mysu, Islandu a v stredu Nórskeho mora, zatiaľ čo severná hranica boreálnych druhov je na hranici Nórskeho a Grónskeho mora, prípadne Nórskeho, Barentsovho a Karského mora. Niektoré, ako mäkkýš hrebenatka islandská (Chlamys Islandica) alebo ryba huňáčik severný (Mallotus villosus), sú špecializované na priestor medzi Atlantikom a Arktídou.
 Planktón a živočíchy žijúce na dne mora
 Život sa v Nórskom mori koncentruje, podobne ako v iných moriach, do horných vrstiev vody. Odhady pre celý severný Atlantik hovoria, že len 2 percentá produkcie biomasy sa odohráva v hĺbkach pod 1 000 metrov a 1,2 percenta na dne mora.
 Kvitnutie rastlinného planktónu, charakterizované maximálnou koncentráciou chlorofylu, prebieha v priemere okolo 20. mája, s tým, že sa posúva od juhu na sever v období od polovice apríla do polovice júna. Dominujúci rastlinný planktón tvoria rozsievky, z ktorých hrajú dôležitú úlohu predovšetkým druhy Thalassiosira a Chaetoceros. Po jarnom kvitnutí tvoria najvýznamnejší druh morskej riasy Phaeocystis pouchetii. Vzniknutý rastlinný planktón je veľmi dôležitý pre celý ekosystém, pretože sa ním živia ďalšie morské živočíchy. Najviac biomasy zo zooplanktónu vyprodukujú klanonožci Calanus finmarchicus a Calanus hyperboreus, pričom Calanus finmarchinus je približne štyrikrát početnejší ako Calanus hyperboreus, a vyskytuje sa predovšetkým v atlantických vodách, zatiaľ čo Calanus hyperboreus je početnejší vo vodách arktických. Oba spomínané druhy klanonožcov sú hlavnou potravinovou zložkou mnohých rýb či väčších dravých kôrovcov, z ktorých najväčší podiel na biomase tvoria tzv. kril. Produkcia planktónu však v jednotlivých rokoch silno kolíše. V roku 1995 produkoval Calanus finmarchinus 28 g/m2 sušiny, o dva roky neskôr 8 g/m2. Stav rýb, pre ktoré je Calanus finmarchinus obživou, kolíše v uvedených rokoch v rovnakom pomere.
 Najdôležitejšími druhmi krilu v Nórskom mori sú kôrovce Meganyctiphanes norvegica, Thysanoessa inermis a Thysanoessa longicaudata. Ďalšími dôležitými druhmi zooplanktónu sú rôznonožce zo skupiny Hyperiidea. V protiklade ku Grónskemu moru sú silno zastúpené kalcifikujúce riasy zo skupín Coccolithophorales a Globigerinida. Zo živočíchov žijúcich na dne mora hrajú pri súostroví Špicbergy a na euroázijskom kontinentálnom šelfe Barentsovho mora v potrave rýb dôležitú úlohu chladnovodné krevety, predovšetkým pre tresky. Ich najčastejšie výskyt je v hĺbkach medzi 200 a 300 metrov. Zvláštnosťou v Nórskom mori sú koralové útesy chladnomilného koralu turbinatky vetvenej (Lophelia pertusa). Chladnomilné koraly sú rozšírené v okrajových zónach severného Atlantiku, nikde sa ale nevyskytujú v takom množstve ako na nórskom kontinentálnom svahu. Tvoria dôležitú zložku životného prostredia rôznych druhov rýb. Tiež rôzne druhy rohovitiek (ďalšej skupiny koralov) tvoria celé podmorské lesy. Koralové útesy však začínajú byť ohrozené, pretože ich ničia moderné vlečné siete pre lov rýb ťahané po dne mora.
 Ryby
 Vody Nórskeho mora pri pobreží Nórska sú jedným z najdôležitejších neresísk sleďa v severnom Atlantiku, liahnutie tu prebieha v marci. Larvy sleďov stúpajú ku hladine mora a sú pobrežnými prúdmi prenášané smerom na sever. Menšia časť populácie sleďa zostáva v pobrežných fjordoch a pri pobreží Nórska, väčšia trávi letné mesiace v Barentsovom mori, kde sa živí planktónom bohatým na živiny. Po dosiahnutí pohlavnej dospelosti sa sleď vracia späť do Nórskeho mora. Početnosť sleďov v priebehu rokov veľmi kolíše. S nástupom miernejšieho podnebia po roku 1920 bol zaznamenaný vzostup ich stavu, okolo roku 1970 ich populácie skolabovali, pretože boli zdecimované nadmerným rybolovom. Biomasa vyliahnutých sleďov klesla z 11 miliónov ton v roku 1956 prakticky na nulu v roku 1970. Zvyšné ryby sa vyhýbali otvorenému moru a pohybovali sa z jedného veľkého fjordu len do pobrežných vôd Nórska. Výpadok najdôležitejšieho požieračov planktónu a zároveň najdôležitejšieho zdroja potravy mal vážne následky pre ekosystém Nórskeho a Barentsovho mora.
 Odvtedy platia prísnejšie predpisy na ochranu životného prostredia a spolu so zvýšením teplôt mora populácia sleďa od roku 1987 opäť stúpa. Od roku 1990 sa sleď opäť vyskytuje vo väčšom množstve na otvorenom mori, od roku 2004 existujú opäť kŕdle, ktoré prezimovávajú v Nórskom mori. Návrat sleďa pokračoval cez decimovanie populácií tresky a korušky polárnej. Hoci koruška polárna stratila s vymiznutím sleďa potravinového konkurenta, zvýšenie teploty mora v 80. rokoch 20. storočia viedlo k jej zmiznutiu z Nórskeho mora. Za prvé sa zmenou životného prostredia znížila produkcia zooplanktónu, za druhé sa znova vyskytovali mladé populácie sleďov, ktoré mladým populáciám korušky polárnej zožrali všetok zooplanktón, a to viedlo ku kolapsu populácie korušky. V rovnakom čase rástli väčšie exempláre tak rýchlo, že všetka staršia populácia padla za obeť rybolovu. Z tohto dôvodu vymiznutím korušky polárnej zmizla potrava tresky. Tým vypadla koruška polárna ako potrava tresiek a slede boli ešte príliš malé, aby ju ako potrava tresiek mohli nahradiť. U tresiek sa vyvinul silný sklon ku kanibalizmu, zvyšok padol za obeť tuleňom a morským vtákom, ktorí tiež trpeli zmiznutím korušky severnej. Tým došlo v krátkej dobe k zníženiu populácie tresky na zlomok pôvodného stavu.
 Prospech z extrémneho zníženia stavu sleďa mala treska modrastá (Micromesistius poutassou), ktorá je v súčasnosti v Nórskom mori najväčším požieračom planktónu, a huňáčik severný. Treska modrastá sa trie západne od Britských ostrovov. Morské prúdy nesú larvy rýb do Nórskeho mora a dospelí jedinci tam tiež plávajú, aby využili bohatú ponuku potravy v Nórskom mori. Mladí jedinci rýb trávia leto a ďalšie mesiace až do februára na nórskom pobreží, aby sa vrátili do vôd západne od Škótska.
 Nórsko-arktická treska je rozšírená v Barentsovom mori a vo vodách okolo súostrovia Špicbergy. V zostávajúcom Nórskom mori dochádza len k jej rozmnožovania, neresiská ležia pri pobreží ostrovov Lofoty, larvy sa nechávajú niesť morskými prúdmi späť do Barentsovho mora a ku Špickergom. Ďalšie druhy rýb, ktoré pobrežie Nórskeho mora využívajú ako neresiská, sú treska škvrnitá (aeglefinus) a treska tmavá (Pollachius virens). Komerčne sa využívajú veľké kŕdle makrel, ktoré majú tiež neresiská západne od Britských ostrovov a v Nórskom mori nachádzajú zdroj obživy. V koralových útesoch Nórskeho mora žijú rôzne druhy rýb rodu Sebastes, z ktorých najznámejší je ostriežik (S. marinus).
 Ostatné morské živočíchy a vtáky
 Z veľrýb sa v Nórskom mori vyskytujú vo väčšom množstve vráskavec minke, vráskavec dlhoplutvý, vráskavec sejval a kosatka dravá. Pri nórskom pobreží sa vyskytuje delfín bielonosí. Vráskavce sú po storočiach lovu väčších druhov veľrýb s prevahou najpočetnejším druhom veľrýb v Nórskom mori. Okrem kosatky sú ostatné druhy cestovatelia, ktorí tu zastavujú v letných mesiacoch, aby využili potravinové možnosti Nórskeho mora. Kosatky sú naproti tomu viazané na kŕdle sleďov v Nórskom mori a sledujú ich do ich zimovísk. Vráskavce sa v Nórsku a na Islande lovia dodnes. Ich celková populácia sa odhaduje na 110 tisíc jedincov v severnom Atlantiku, pričom Nórsko každoročne povolí uloviť zhruba tisíc jedincov. V minulosti sa veľryby spracovávali na rybí tuk, v súčasnosti sa konzumuje veľrybie mäso.
 Veľryba grónska, ktorá patrila k najväčším požieračom planktónu v Nórskom mori, kvôli intenzívnemu veľrybárstvu v 19. storočí z mora zmizla a je považovaná v severnom Atlantiku za vyhynutú. To isté sa dá povedať o vráskavcovi obrovskom, ktorý vo väčšom množstve zastúpený medzi ostrovom Jan Mayen a súostrovím Špicbergy. V dnešnej dobe žije v severnom Atlantiku sotva niekoľko exemplárov. V zriedkavých prípadoch možno v Nórskom mori uvidieť vorvaňovca anarnaka. Ďalšie druhy zvierat, ktoré žijú v Nórskom mori a živia sa rybami, sú tuleň (tuleň mechúrnatý, tuleň grónsky) a kalmár Gonatus Fabricio.
 Okolo Faerských ostrovov sa vyskytuje delfín skákavý, sviňucha tuponosá, delfín dlhoplutvý a delfín krátkoplutvý. Tieto druhy veľrýb sa lovia tradičným lovom grindadráp.
 Dôležitými vodnými vtákmi v Nórskom mori sú alka bielobradá, čajka trojprstá a alka tenkozobá. Alky boli ťažko postihnuté kolapsom populácie sleďa. Alky bielobradé na Lofotoch nemali potravinovú alternatívu k mladým sleďom, mnoho nasledujúcich rokov tak nemali žiadne mláďatá a v ďalších rokoch neprežilo okolo 50 percent vyliahnutých mláďat.
 Ľudia a more
 Veľkú časť Nórskeho mora si nárokujú Nórsko, Island a okolo Faerských ostrovov Dánsko, ako výlučnú ekonomickú zónu. Nórsko si od roku 2004 nárokuje dvanásťmíľovú zónu ako teritoriálne vody. Od roku 1976 si Nórsko nárokuje 200 míľovú výlučnú ekonomickú zónu, a vďaka ostrovu Jan Mayen a súostroví Špicbergy tak juhovýchodné, severovýchodné a severozápadné časti mora. Juhozápadná časť mora leží v dosahu Islandu a Faerských ostrovov. Pre lov sleďov prideľuje jednotlivým krajinách pevné kvóty Komisia pre rybolov v severovýchodnom Atlantiku (NEAFC). Dôvodom je ochrana populácie sleďa.V poslednej dobe komisia prideľuje kvóty aj pre ostatné druhy rýb.
 Okrem priamych následkov rybolovu a veľrybárstva ovplyvňuje človek životné prostredie Nórskeho mora aj nepriamo. Aj keď je Nórske more celkovo v dobrej kondícii, je jeho ekosystém vystavený nielen klimatickému stresu, ale je aj obeťou znečistenia. Do Nórskeho mora sa dostávajú rádioaktívne látky, ktoré sem nesú morské prúdy od európskych brehov. Veľkú úlohu tu hrá britský jadrový komplex Sellafielde; celkovo je britský jadrový priemysel najväčším jednotlivým zdrojom škodlivín plynúcich do Nórskeho mora. Nórsko a v jeho pobrežné vody ohrozujú emisie ropného priemyslu, únik škodlivín pri ťažbe ropy v mori. Britské námorníctvo po dvoch svetových vojnách potopilo v mori neznáme množstvo munície a bojových chemických látok, pričom menšia časť skončila aj v Nórskom mori. V ochrane životného prostredia spadá Nórske more predovšetkým pod OSPAR, Konvenciu pre ochranu morského životného prostredia v severovýchodnom Atlantiku.
 Lov rýb a veľrýb
 Na lov tresiek zaviedli Nórsko a Rusko po ustanovení 200 míľového výlučného hospodárskeho pásma v Nórskom a Barentsovom mori kvóty. Hoci sa detailne špecifikujú kvóty rýb na každú jednotlivú rybársku loď, stavy tresiek sa stále znižujú.
 Rybolov sa v oblasti súostrovia Lofoty prevádzkuje už niekoľko storočí. Neúrodné a vzdialené ostrovy majú vo svojich pobrežných vodách jednu z najbohatších oblastí rybolovu v Európe. Tresky z veľkej časti Atlantiku prichádzajú v zime do pobrežných vôd v okolí ostrovov Lofoty, aby sa tu treli. Rybári ich lovili vlascami a do sietí, sušená treska bola do konca 19. storočia hlavným exportným produktom Nórska a najdôležitejším hospodárskym odvetvím severného Nórska. Jeden zo zdrojov opisuje v roku 1879 ostrovy:
 Kvôli početným morským prúdom a veľkému množstvu búrok tu bol rybolov veľmi nebezpečný. Podľa odhadov tretina rybárov našla smrť na mori za veterného dňa, ako bol „smrteľný pondelok“ v roku 1821, kedy zomrelo na mori počas jedného dňa niekoľko stoviek rybárov.
 Veľmi dôležitú úlohu hralo veľrybárstvo. Angličan Stephen Bennet začal na Medveďom ostrove decimovať veľké stáda mroža ľadového. V ďalších rokoch stretávali objavitelia z britskej Moskovskej spoločnosti, ktorá pôvodne hľadala morskú cestu severozápadnou pasážou, stále vo vodách Nórskeho mora veľkej skupiny veľrýb. Ostrov Jan Mayen sa v 17. storočí stal najdôležitejším východiskovým bodom v Nórskom a Grónskom mori pre holandských lovcov veľrýb.
 Lovili sa predovšetkým veľryba grónska, ktorej sa podľa odhadov na začiatku 16. storočia vodách medzi ostrovom Jan Mayen a Špicbergami nachádzalo 25 000 kusov. V týchto vodách okrem Holanďanov lovili Dáni a veľrybári z hanzového mesta Hamburg, neskôr dominovali Briti, a nakoniec v 19. storočí sa veľrybárskym národom stali Nóri.
 V období 1615 – 1820 sa okolie ostrova Jan Mayen, súostrovia Špicbergy, okolie Medvedieho ostrova a Grónska stalo najväčším loviskom veľrýb na svete. Začiatkom 20. storočia boli stavy veľrýb tak nízke, že sa ich komerčný lov vyplatil už len v okolí súostrovia Špicbergy. V roku 1903 uskutočnil Christen Christensen do vôd jeho okolia výpravu na vráskavca obrovského, ale do roku 1912 sa ich stavy klesli natoľko, že sa komerčný lov už ďalej nevyplatil.
 S rozvojom techniky sa počet veľrybárov znižoval, ale počet ulovených veľrýb zostal rovnaký alebo sa zvyšoval.Za 40 rokov medzi rokmi 1864 až 1904 ulovili len nórski veľrybári 40 000 veľrýb. V prvom rade išlo o vráskavce, lovili sa predovšetkým kvôli tuku. Nóri, neskôr aj Švédi – predovšetkým Svend Foyn – vyvinuli metódy lovu veľrýb, ktoré sa neskôr stali štandardom pre moderné veľrybárstvo a veľmi vážne ohrozili stavy veľrýb. Delo pre vystreľovanie harpún s explozívnou hlavicou malo svetovú premiéru v Nórskom mori, rovnako ako loď na priemyselné spracovanie rýb, nádrž na olej, ktorá nahradila jednotlivé sudy, aj varenie veľrybieho tuku v tlakovom hrnci na palube lode.
 Kraken a maelström
 Nórske more ležalo po mnoho storočí na okraji známeho sveta. Bolo preto zahalené legendami. V mori sa mal zdržiavať obrí hlavonožec kraken a potápať celé lode. Ešte Encyclopaedia Metropolitana z roku 1845 sa v niekoľkostránkovom príspevku od Erika Pontoppidana píše o najväčšej oblude, ktorá sa vyskytuje vo mori. Opis znie: "Obluda má priemer niekoľkých anglických míľ, má rohy a môže loď bez akejkoľvek námahy stiahnuť do morských hlbín." Legenda má pravdepodobne pôvod v historickom diele Olausa Magnusa Historia de gentibus septentrionalibus z roku 1539, kde je opis krakena a strašného morského hada, ako aj obrieho víru maelströmu.
 Medzi Lofotskými ostrovmi Moskenesøy a Værøy sa objavuje silný morský vír moskenstraumen, ktorý do európskych dejín vošiel ako maelström a dal meno celému druhu vírov. Bol spomenutý už v Edde a stával sa motívom pre maliarov a básnikov od Edgara Allana Poea až po moderných autorov komiksov. V knihe Dvadsaťtisíc míľ pod morom o maelströme napísal Jules Verne:
 Aj keď je uvedený knižný opis značnou nadsádzkou, maelström v okolí ostrovov Lofoty skutočne vzniká vďaka špecifickým vlastnostiam prílivu a odlivu a mimoriadnej topografii morského dna. Je jedným z najväčších morských vírov svojho druhu. Na rozdiel od ostatných vírov nevzniká v prielive či zátoke, ale na otvorenom mori. Má priemer 40 až 50 metrov a môže ohroziť malé rybárske lode, ktoré na prelome stredoveku a novoveku vyplávali na more. Vír priťahuje malé morská zvieratá, za ktorými sa sťahujú tresky, ktoré sa nimi živia, za nimi zas k maelströmu priplávajú rybárske lode.
 Maelström sa stal slávnym aj vďaka rovnomennej básni Alfreda Tennysona, hrá úlohu v Bielej veľrybe Hermana Melvilla a je po ňom pomenovaná horská dráha v Disneyparku.
 Objavitelia a oceánografovia
 Na ryby bohaté pobrežie severného Nórska bolo osídlené už skôr, ako vznikli prvé písomné pramene. Obyvatelia pobrežia boli dobrí námorníci a za čias Vikingov osídlili Island a Grónsko a využívali trasy ležiace západne od Nórskeho mora pri svojich plavbách Atlantikom. Osady na Islande a v Grónsku ležali prevažne na teplejšom západnom pobreží ostrovov. Prvá spoľahlivejšia mapy severnej Európy Carta marina z roku 1539 zobrazuje Nórske more len ako pobrežie a nezobrazuje nič severne od Severného mysu. Nórske more mimo pobrežia sa na mapy dostalo v 17. storočí: v prvom rade ako časť vtedy hľadanej severovýchodnej pasáže, ďalej ako bohaté loviská veľrýb.
 Jan Mayen bol objavený v roku 1607 a v nasledujúcich desaťročiach sa z neho stala dôležitá základňa
 holandských veľrybárov. Holanďan Willem Barents objavil Špicbergy a Medvedí ostrov. Špicbergy boli po stáročia základňou ruských lovcov mrožov. Ostrovy na okraji Nórskeho mora boli rýchlo rozdelené medzi sféry vplyvu pobrežných štátov. V čase vrcholiaceho lovu veľrýb bolo v okolí súostrovia Špicbergy 300 rybárskych lodí ročne s dvanásťtisícovou posádkou, z ktorých sa v prístavoch vždy nachádzala len veľmi malá časť lodí. Neskôr pribudli k veľrybárom námorníci hľadajúci severovýchodnú a severozápadnú pasáž a polárne expedície. Prvé meranie hĺbky Nórskeho mora uskutočnil v roku 1773 Constatine Phips na palube lode HMS Racehorse počas svojej polárnej expedície a nameral hĺbku 683 fathomov (1249 metrov).
 Ku koncu 19. storočia začal v Nórskom mori oceánografický prieskum. Pokles stavov tresiek a sleďov pri Lofotskom pobreží donútil nórsku vládu vyslať expedíciu s meracími prístrojmi. Zoológ Georg Sarsat a meteorológ Henrik Mohn v roku 1874 presvedčili nórske ministerstvo vnútorných vecí, že neexistujú poznatky o Nórskom mori okrem nórskeho pobrežia a že tie poznatky musia byť získané; príkladom im bol Angličan Charles Wyville Thomson. Letá rokov 1876 až 1878 strávili na lodi Vøringen v priestore Nórskeho mora.
 Výsledky expedícií zhrnul Mohn v publikácii Prúdy Nórskeho mora, kde prvýkrát predstavil dynamický model morských prúdov, do ktorých zahrnul vietor, rozdiely tlaku vzduchu, teplotu mora a salinitu. Prvýkrát tak bola zverejnená podložená správa o prúdoch v Nórskom mori.
 Lodná doprava
 Pobrežie Nórskeho mora je riedko osídlené, pobrežie Severného ľadového oceánu a jeho okrajové moria nemali až do 20. storočia prakticky žiadne osídlenie. Lodná doprava existovala po mnohé stáročia len pre rybárstvo či lov veľrýb alebo spájala miesta pri pobreží. More bolo najdôležitejšou nórsku spojnicou miest na pobreží, lodná doprava však bola veľmi riedka. Na trasách pozdĺž pobrežia existuje už od konca 19. storočia lodné spojenie medzi husto zaľudneným južným Nórskom a pobrežím severného Nórska, ktoré zabezpečuje prepravu osôb a tovaru minimálne raz denne. Významnou lodnou trasou Nórskym morom je trasa ruského, bývalého sovietskeho vojenského námorníctva z Barentsovho mora pre lepšie spojenie tamojších prístavov so svetom. Cesta Nórskym morom je oveľa horšie kontrolovateľná ostatnými námornými veľmocami ako ostatné námorné spojenie Ruska či Sovietskeho zväzu s Atlantikom (Severné more – Skagerrak – Kattegat – Baltské more alebo Gibraltár – Stredozemné more – Bospor – Čierne more).
 Nórske more tvorí priame spojenie ruských prístavov (Murmansk, Archangeľsk a Kandalakša) so severným Atlantikom, ktoré nikdy nezamŕza. To nadobudlo význam v 20. storočí, keď prístavy v Baltickom a Čiernom mori boli odrezané od zvyšku Ruska a iné cesty neexistovali. Vojensky dôležité sa stalo počas 2. svetovej vojny, keď ho využívali najmä konvoje z USA. Z USA vyplávalo 811 lodí, z toho 720 doplávalo do ruských prístavov. Hmotnosť tovaru bola 4 milióny ton, bolo dodaných 5 000 tankov a 7 000 lietadiel. Spojenci stratili v konvojoch 18 vojnových a 89 obchodných lodí, nemecké námorníctvo stratilo bojový krížnik Scharnhorst, tri krížniky, 38 ponoriek a množstvo lietadiel.
 V lete plávali konvoje Grónskym morom, v zime ich zaľadnenie donútilo plávať bližšie k nórskemu pobrežiu. Najdôležitejšie boje nemeckého námorníctva proti týmto konvojom, predovšetkým operácia Rosselsprung v júni 1942, bitka v Barentsovom mori v decembri 1942 a námorná bitka pri Nordkappe v decembri 1943, sa uskutočnili na hraniciach Barentsovho a Nórskeho mora a blízko Nordkappu.
 Na začiatku studenej vojny boli vzťahy medzi štátmi východného a západného bloku na bode mrazu, pozornosť sveta bola upriamená predovšetkým na strednú Európu. Nórsko, predovšetkým jeho východná časť, sa stala priestorom pre špionážne a kontrolné akcie.
 Keď Sovietsky zväz začal v šesťdesiatych a sedemdesiatych rokoch dvadsiateho storočia budovať severnú flotilu, ktorá sa stala najväčšou zo štyroch sovietskych flotíl, začalo Nórske more zohrávať dôležitejšiu strategickú úlohu. V Nórskom mori sa nepretržite zdržiavali veľké flotily Sovietskeho zväzu a NATO, v strategickom plánovaní oboch blokov hralo Nórske more dôležitú úlohu. Veľké námorné manévre severnej a baltickej flotily dali Nórskemu moru u časti armády pomenovanie Mare soveticum. Jednak tadiaľ viedla cesta sovietskych lodí do Atlantiku a tým smerom k USA, ďalej mala značná časť sovietskej flotily základňu v Murmansku, kúsok za hranicami Nórskeho mora. Aby Sovietsky zväz mohol chrániť svoju flotilu, bolo nutné, aby bol schopný brániť Nórske more.
 V päťdesiatych rokoch NATO plánovalo útok na Murmansk a zničenie sovietskych ponoriek, v ďalších desaťročiach bola stratégia opatrnejšia. Hlavný dôraz sa kládol na priestor medzi Veľkou Britániou a Islandom, ďalej medzi Islandom a Grónskom. V 80. rokoch 20. storočia bolo Nórske more v prednej línii obrany, bolo v ňom prítomných veľa vojenských lodí a malo byť východiskom na útok na sovietske prístavy v Barentsovom mori. Aj v dobe uvoľňovania napätia medzi blokmi bolo Nórske more svedkom mnohých "hier na mačku a myš" medzi sovietskymi lietadlami a lietadlami NATO, medzi loďami a predovšetkým medzi ponorkami oboch námorných mocností.
 Pozostatkom studenej vojny v Nórskom mori je jadrová ponorka K-278 Komsomolec, ktorá sa potopila v roku 1989 juhozápadne od Medvedieho ostrova. Keby do okolitého mora unikli rádioaktívne látky z ponorky, mohlo by to spôsobiť značné škody na životnom prostredí Nórskeho mora.
 Nórske more je súčasťou severovýchodnej pasáže zo stredoeurópskych prístavov do Ázie. Lodná cesta medzi Európou a Áziou (Rotterdam – Tokio) cez Suezský prieplav meria , cesta severovýchodnou pasážou , je teda výrazne kratšia. Severovýchodná a severozápadná pasáž boli v roku 2008 prvýkrát súčasne bez ľadu.
 V budúcnosti bude pravdepodobne Rusko ťažiť ropu a zemný plyn v pobrežných vodách Severného ľadového oceánu a časť ropy prepravovať do Európy a Ameriky tankermi. V roku 2002 sa preplavilo cez Nórske more 166 ruských tankerov, v roku 2015 ich má byť 615 a majú mať trikrát väčší objem.
 Zemný plyn
 Najdôležitejším produktom Nórskeho mora nie sú v súčasnej dobe ryby, ale ropa a predovšetkým zemný plyn. Náleziská v Nórskom mori nie sú ešte celkom preskúmané a otvorené. Viaceré z nich sú považované za veľmi výdatné a mohli by produkovať plyn niekoľko desaťročí. Pretože Nórsko má zo Severného mora bohaté skúsenosti s ťažbou ropy a zemného plynu aj s ich úpravou, neboli žiadne politické problémy, keď bolo v roku 1993 v Nórskom mori otvorené prvé ropné pole. V roku 2001 nasledovalo otvorenie náleziska zemného plynu Huldra na hraniciach so Severným morom, jedného z najväčších ťažobných zariadení v Nórskom mori.
 Ťažba zemného plynu v Nórskom mori naráža na technické problémy, predovšetkým na zlé počasie a oveľa väčšiu hĺbku mora ako v Severnom mori. Ťažba plynu do hĺbky 500 metrov je dobre preskúmaná, vrty vo väčšej hĺbke sú ešte len v počiatočnej fáze. Vrty v hĺbkach viac ako pol kilometra sa uskutočňujú až od roku 1995, komerčne sa využíva len málo polí zemného plynu z veľkých hĺbok mora. Najdôležitejším ložiskom zemného plynu je v súčasnosti Ormen Lange, v prevádzke je od roku 2007. Podľa odhadov obsahuje 1,4 x1013 kubických stôp zemného plynu. Po nálezisku Troll by sa mohlo stať najdôležitejším nórskym poľom zemného plynu. Na náleziská Sleipnir v Severnom mori, a tým na plynovody do prímorských štátov Severného mora, je napojené plynovodom Lengeled, v súčasnosti najdlhším podmorským plynovodom na svete. Ďalšie náleziská zemného plynu sú v prípravnej fáze. Zvláštnu výzvu predstavuje pole Kristin, v ktorom je tlak plynu prakticky rovnaký ako tlak, pri ktorom sa trieštia okolité horniny, čo vedie k technickým problémom a tým pádom k meškaniu začatia ťažby.
 Poznámky
 Referencie
 Literatúra
 Iné projekty
 Zdroj
 Geografia Nórska
 Geografia Islandu
 Geografia Faerských ostrovov
 Moria Atlantického oceánu
 Moria Severného ľadového oceánu


type: legislation

text:
 11.3.2021
 IT
 Gazzetta ufficiale dell’Unione europea
 L 84/25
 REGOLAMENTO DI ESECUZIONE (UE) 2021/428 DELLA COMMISSIONE
 del 10 marzo 2021
 che adotta formati standard di dati per la presentazione delle domande di approvazione o di modifica delle condizioni di approvazione delle sostanze attive, a norma del regolamento (CE) n. 1107/2009 del Parlamento europeo e del Consiglio
 (Testo rilevante ai fini del SEE)
 LA COMMISSIONE EUROPEA,
 visto il trattato sul funzionamento dell'Unione europea,
 visto il regolamento (CE) n. 178/2002 del Parlamento europeo e del Consiglio, del 28 gennaio 2002, che stabilisce i principi e i requisiti generali della legislazione alimentare, istituisce l'Autorità europea per la sicurezza alimentare e fissa procedure nel campo della sicurezza alimentare (1), in particolare l'articolo 39 septies, paragrafo 2, lettera b),
 considerando quanto segue:
 (1)
 Il regolamento (UE) 2019/1381 del Parlamento europeo e del Consiglio (2) ha modificato, tra l'altro, il regolamento (CE) n. 178/2002 e il regolamento (CE) n. 1107/2009 del Parlamento europeo e del Consiglio (3) al fine di rafforzare la trasparenza e la sostenibilità dell'analisi del rischio dell'Unione in tutti i settori della filiera alimentare nei quali l'Autorità europea per la sicurezza alimentare ("l'Autorità") effettua una valutazione scientifica del rischio.
 (2)
 Secondo l'articolo 7, paragrafo 1, del regolamento (CE) n. 1107/2009 la domanda di approvazione di una sostanza attiva o di modifica delle condizioni di approvazione deve essere presentata nei formati standard di dati.
 (3)
 L'Autorità ha elaborato progetti di formati standard di dati, sulla base del pacchetto software IUCLID, destinati alle domande di approvazione e di modifica delle condizioni di approvazione delle sostanze attive, come previsto dal regolamento (CE) n. 1107/2009, e alle pertinenti richieste di produzione scientifica.
 (4)
 Per garantire un livello elevato di trasparenza nelle attività dell'Autorità, è opportuno consentire il trattamento efficiente delle richieste di produzione scientifica rivolte all'Autorità e la presentazione nonché l'utilizzo in operazioni di ricerca, la copia e la stampa dei documenti nel rispetto delle disposizioni normative del diritto dell'Unione. Di conseguenza, è opportuno adottare formati standard di dati per la presentazione delle domande ai sensi dell'articolo 7, paragrafo 1, del regolamento (CE) n. 1107/2009.
 (5)
 Poiché il presente regolamento attua le disposizioni del regolamento (CE) n. 178/2002 che si applicano a decorrere dal 27 marzo 2021, esso dovrebbe applicarsi a decorrere dalla stessa data.
 (6)
 Le misure di cui al presente regolamento sono conformi al parere del comitato permanente per le piante, gli animali, gli alimenti e i mangimi,
 HA ADOTTATO IL PRESENTE REGOLAMENTO:
 Articolo 1
 Oggetto e ambito di applicazione
 1. Il presente regolamento adotta formati standard di dati per la presentazione delle domande di approvazione o di modifica delle condizioni di approvazione delle sostanze attive, ai sensi del regolamento (CE) n. 1107/2009 del Parlamento europeo e del Consiglio, conformemente all'articolo 7 di tale regolamento.
 2. Esso si applica alle domande di cui al paragrafo 1, presentate il 27 marzo 2021 o successivamente a tale data.
 Articolo 2
 Adozione di formati standard di dati
 Sono adottati i formati standard di dati per l'approvazione di una sostanza attiva e per la modifica delle condizioni di tale approvazione, come proposto dall'Autorità, sulla base del pacchetto software IUCLID e collegati al sistema di presentazione centrale da istituire conformemente all'articolo 7, paragrafo 1, del regolamento di esecuzione (UE) n. 2020/1740 della Commissione (4).
 Articolo 3
 Entrata in vigore e applicazione
 Il presente regolamento entra in vigore il terzo giorno successivo alla pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell'Unione europea.
 Esso si applica a decorrere dal 27 marzo 2021.
 Il presente regolamento è obbligatorio in tutti i suoi elementi e direttamente applicabile in ciascuno degli Stati membri.
 Fatto a Bruxelles, il 10 marzo 2021
 Per la Commissione
 La presidente
 Ursula VON DER LEYEN
 (1) GU L 31 dell'1.2.2002, pag. 1.
 (2) Regolamento (UE) 2019/1381 del Parlamento europeo e del Consiglio, del 20 giugno 2019, relativo alla trasparenza e alla sostenibilità dell'analisi del rischio dell'Unione nella filiera alimentare, e che modifica i regolamenti (CE) n. 178/2002, (CE) n. 1829/2003, (CE) n. 1831/2003, (CE) n. 2065/2003, (CE) n. 1935/2004, (CE) n. 1331/2008, (CE) n. 1107/2009, (UE) 2015/2283 e la direttiva 2001/18/CE (GU L 231 del 6.9.2019, pag. 1).
 (3) Regolamento (CE) n. 1107/2009 del Parlamento europeo e del Consiglio, del 21 ottobre 2009, relativo all'immissione sul mercato dei prodotti fitosanitari e che abroga le direttive del Consiglio 79/117/CEE e 91/414/CEE (GU L 309 del 24.11.2009, pag. 1).
 (4) Regolamento di esecuzione (UE) 2020/1740 della Commissione, del 20 novembre 2020, che stabilisce le disposizioni necessarie per l'attuazione della procedura di rinnovo dell'approvazione delle sostanze attive a norma del regolamento (CE) n. 1107/2009 del Parlamento europeo e del Consiglio e che abroga il regolamento di esecuzione (UE) n. 844/2012 della Commissione (GU L 392 del 23.11.2020, pag. 20).