text:
Das St.-Antonius-Krankenhaus im Bottroper Stadtteil Kirchhellen ist ein Krankenhaus der Katholischen Kliniken Emscher-Lippe GmbH im katholischen Leistungsverbund der St. Augustinus Gelsenkirchen GmbH. Es unterhält eine Klinik für Psychiatrie und Psychotherapie mit derzeit 120 Plätzen, eine Psychiatrische Tagesklinik mit 20 Behandlungsplätzen und eine Psychiatrische Institutsambulanz.
 Geschichte
 1908 wurde der Bau des Allgemeinkrankenhauses im damals selbständigen Kirchhellen durch die katholische Kirchengemeinde St. Johannes der Täufer unter Pfarrer Termöllen begonnen und am 4. August 1909 eröffnet. Der ursprüngliche Kostenvoranschlag von 105.000 Goldmark wurde um 60.000 Mark überschritten. Das Grundstück im sogenannten Kirchental stiftete der Herzog von Arenberg, weitere Kosten übernahmen neben der Pfarrei private Spender. Wegen einer Spende über 20.000 Mark im Jahr 1903 des aus Feldhausen stammenden Gladbecker Sägewerksbesitzers Anton Küster (1836–1904) erhielt das Haus seinen Namen nach dem Hl. Antonius von Padua. Von 1909 bis in die 1980er Jahre waren im Krankenhaus Krankenschwestern vom Regulierten Dritten Orden des hl. Franziskus tätig. Im Ersten Weltkrieg diente das Hospital neben der medizinischen Allgemeinversorgung auch als Lazarett für Soldaten.
 Im Herbst 1967 wurde das alte Krankenhaus um einen Neubau mit Behandlungs- und Bettentrakt sowie einer Krankenhauskapelle für 9,2 Mio. DM auf 130 Betten erweitert und modernisiert, später folgte der Bau eines Schwesternwohnheims. Im Jahr 1983 zog die Klinik für Psychiatrie, zunächst noch gemeinsam mit anderen Fachrichtungen, ein. Später folgte der Verlust der Abteilungen für Chirurgie, Gynäkologie sowie der Inneren Medizin.
 Fachrichtungen
 Psychiatrie/Psychotherapie
 Psychiatrische Tagesklinik
 Praxen und Institute
 MVZ Radiologie
 Strahlentherapiezentrum Emscher-Lippe
 Institut für Therapie
 Weblinks
 Website des Krankenhauses
 Einzelnachweise
 Psychiatrische Klinik in Nordrhein-Westfalen
 Krankenhaus in Nordrhein-Westfalen
 Römisch-katholische Organisation (Deutschland)
 Gegründet 1909
 Antonius von Padua als Namensgeber
 Christentum in Bottrop
 Kirchhellen


type: other

text:
Herstelplan voor een betrouwbare en open rechtssysteem – deel 1 – Joost Eerdmans
 Search Herstelplan voor een betrouwbare en open rechtssysteem – deel 1
 Herstelplan voor een betrouwbaar en open rechtssysteem
 Addendum bij punt 6: “Onvolledige vermelding nevenfuncties rechters sanctioneren”
 De rechters-plaatsvervanger de heer Feteris en de heer Kampschoer hebben na het verschijnen van dit Herstelplan hun functie bij PWC inmiddels opgegeven op rechtspraak.nl, onder het kopje “Functie buiten de rechterlijke macht”.
 De recente onthullingen over het buitengewone falen van justitie en de rechterlijke macht in de Schiedammer Parkmoordzaak schokten Nederland. Een onschuldige, ten onrechte voor moord veroordeelde man zat vier jaar vast, terwijl de echte moordenaar in die vier jaar nog meer slachtoffers kon maken. De justitiële dwaling schokte de bevolking en dat was niet voor het eerst de laatste jaren. Het vertrouwen van de Nederlandse burger in het rechtssysteem was namelijk al langer tanende. Waar in 1981 nog een meerderheid van 65% van de Nederlanders vertrouwen had in het rechtssysteem, was daar volgens de European Value Studies in 1999 nog maar een minderheid van 48% van over. Nergens in de Europese Unie, op België na, is het vertrouwen de afgelopen decennia zo sterk afgenomen als in Nederland.
 Het verval van vertrouwen in het rechtssysteem in ons land is dus groot en al tientallen jaren aan de gang.
 De fractie Lijst Pim Fortuyn ziet structurele oorzaken voor het afnemende draagvlak voor het Nederlandse rechtssysteem. De rechterlijke macht en het Openbaar Ministerie combineren een grote mate van macht met een traditie van geslotenheid die heeft geleid tot uitsluiting van burgers. Het Nederlandse rechtssysteem gaat mank aan een gebrek aan toegankelijkheid, onafhankelijkheid, democratische legitimiteit en openbaarheid.
 De onvrede van de burgers met de beslissingen die in het gesloten circuit van het rechtssysteem worden genomen groeit. Winkeliers kijken met afgrijzen naar het toenemend aantal sepots van winkeldiefstallen en burgers doen steeds minder aangifte. Zij begrijpen de willekeur niet meer waarmee aangiftes wel of niet worden opgevolgd door vervolging. Uit vonnissen van rechters is voor niet ingevoerde burgers nauwelijks te begrijpen hoe en waarom men tot een bepaalde beslissing is gekomen. Straffen voor zware misdrijven als moord en doodslag worden door een grote meerderheid van de bevolking als te laag ervaren. Volksvertegenwoordigers die beslissingen van rechters of het Openbaar Ministerie kritiseren worden gemaand hun mond te houden over zaken waar iedereen een mening over mag hebben.
 Burgers moeten meer te zien krijgen van en te zeggen hebben over hun eigen rechtsstaat.
 B.J. Eerdmans, 7 november 2005
 Herstelplan voor een betrouwbare en open rechtsstaat
 Invoering lekenrechtspraak bij misdrijven
 Jury bepaalt straf moord en doodslag
 Slachtoffer, nabestaanden en verdediging krijgen inspraak in opsporing en onderzoek (invoeren action directe)
 Burgers krijgen uitgebreid klachtrecht bij niet-vervolging
 Afschaffen wetgevende rechters, advocaat-rechters en officier-rechters
 Onvolledige vermelding nevenfuncties rechters sanctioneren
 Court-TV en strafprocessen online
 Pers krijgt samenvatting van strafdossier
 Minimumstrafeis voor geweldsmisdrijven
 Nederland is een van de weinige landen ter wereld, zo niet het enige land, waar burgers op geen enkele manier kunnen deelnemen aan de rechtspraak. Burgers worden systematisch op afstand gehouden van hun rechtsstaat door een gesloten groep van professionele juristen die in het eisen en spreken van recht geen inmenging toelaten van buitenstaanders die niet aan de beroepsvereisten voldoen. Rechters en officieren van justitie worden, zonder democratische controle van enige betekenis, direct benoemd voor het leven en kunnen niet ter verantwoording geroepen worden op grond van de inhoud van hun beslissingen.
 De fractie-LPF ziet de afstand tussen de Nederlandse burgers en de Nederlandse rechters als een structurele zwakte van onze rechtsstaat. Deze afstand resulteert onder andere in gerechtelijke beslissingen die zijn geformuleerd in juridisch jargon dat voor burgers zeer moeilijk of in het geheel niet te begrijpen is. De afstand resulteert ook in slecht gemotiveerde vonnissen en straffen voor zware delicten die door de grote meerderheid van de bevolking als te laag worden ervaren.
 Waar burgers rechters niet begrijpen daalt het vertrouwen in de rechtsstaat. European Value Studies laten zien dat in 1981 65% en in 1999 nog maar 48% vertrouwen had in de rechtspraak. Deze meting liet verder zien dat zelfs een meerderheid van de bevolking “niet veel of helemaal geen vertrouwen” heeft in het Nederlandse rechtssysteem: 51%. (uitgezonderd politie). Op België na, was de daling van het vertrouwen nergens in de EU zo sterk als in Nederland. Recente peilingen gehouden na de Schiedammer Parkmoord komen op hetzelfde neer (48% van de Nederlanders heeft nog vertrouwen in het rechtssysteem).
 De LPF-fractie stelt voor om burgers voortaan zelf, in samenwerking met professionele rechters, recht te laten spreken. De grote afstand tussen burgers en rechters moet zo worden verkleind. In onder andere Duitsland, Zweden, Denemarken, België, Noorwegen en Portugal vormt de deelname van gewone burgers aan de rechtspraak sinds lang de garantie voor democratisch gelegitimeerde rechtspraak. Als lekenrechters hebben burgers in deze landen dezelfde rechten en plichten als beroepsrechters, maar ze oefenen het ambt niet beroepsmatig uit. Door burgers de kans te geven naast een professionele rechter zitting te nemen in een gerechtelijk college wordt de Nederlandse rechtsstaat in de eerste plaats ontegenzeggelijk democratischer.
 De LPF-fractie verwacht dat door het toelaten van burgers tot de rechtelijke macht de professionele rechters gedwongen zullen worden hun uitspraken uit te leggen en te beredeneren in ‘gewone mensentaal’, hetgeen een betere controle van de rechtspraak mogelijk maakt. Vergelijkende studies hebben aangetoond dat Duitse vonnissen van Schöffengerichte in alle opzichten beter gemotiveerd zijn dan een Nederlands vonnis.
 Nederlandse vonnissen zijn wat betreft begrijpelijkheid en motivering van beslissingen minimaal. Doordat in Duitsland één professionele rechter, die het vonnis schrijft en uitspreekt, altijd over het vonnis moet overleggen met twee lekenrechters, zijn Duitse rechters genoodzaakt hun vonnis in duidelijke en heldere taal te vatten om controle en, essentieel omdat lekenrechters in het college de meerderheid vormen, instemming door de lekenrechters mogelijk te maken.
 Het laten meespelen door burgerrechters van hun emoties bij het bepalen van de strafmaat zou bovendien het door de LPF gewenste gevolg kunnen hebben van straffen die beter aansluiten bij voornoemde gevoelens in de maatschappij: een overgrote meerderheid van de Nederlanders vindt immers dat Nederlandse rechters te licht straffen. Emoties spelen nu eenmaal een rol in het strafrecht. Waarom zouden de emoties van een rechter dan beter zijn dan die van de ‘gewone’ burger?
 Een internationale vergelijking toont verder aan dat de invoering van burgerrechtspraak kan bijdragen aan het verkleinen van de afstand tussen burgers en rechters en het vertrouwen van burgers in het rechtssysteem kan worden vergroot. Zo had in 2002 76% van de Deense, 61% van de Zweedse en 59% van de Duitse bevolking een groot vertrouwen in de eigen rechtsstaat.
 Rechtspraak door burgers kan zonder wijziging van de Grondwet in het Nederlandse rechtssysteem worden ingepast. Op dit moment zijn burgers zelfs al als lekenrechters actief in de rechtspraak in Nederland: zie de aanwezigheid van “deskundige leken” in de militaire strafkamers. De Nederlandse grondwet laat in artikel 116 expliciet de mogelijkheid open dat aan rechtspraak “mede wordt deelgenomen door personen die niet daartoe behoren”. Invoering van lekenrechtspraak maakt wel een wijziging van de Wet op de Rechterlijke Organisatie noodzakelijk. De in deze wet vastgelegde samenstelling van de verschillende kamers van de gerechtelijke colleges, de rechtbanken en gerechtshoven zal met de komst van burgerrechters immers moeten veranderen.
 De LPF-fractie stelt voor dat één of meer burgers als lekenrechter naast één of meer professionele rechters zitting nemen in een strafkamer. Net als in Duitsland schrijft de professionele rechter het vonnis en komt deze in overleg met zijn lekencollega’s tot een uitspraak. De leken fungeren daarbij als maatschappelijk klankbord voor de professionele rechter.
 Daarnaast is het noodzakelijk dat een gedegen systeem van werving en selectie tot stand wordt gebracht, op basis waarvan burgers tot lekenrechter kunnen worden benoemd. Voor de vorm van deze selectie kan volgens de LPF-fractie het Duitse systeem van ehrenamtliche richters als voorbeeld dienen. Elke Duitser tussen de 25 en 70 jaar komt in aanmerking voor een functie als lekenrechter, uitgezonderd mensen met een juridische (notaris, advocaat)achtergrond of justitiële antecedenten of mensen die vanwege een zorgplicht moeilijk gemist kunnen worden. Zij worden benoemd voor de duur van vier jaar. Eens in de vier jaar wordt in elke gemeente door de gemeenteraad een representatieve lijst van mogelijke lekenrechters opgemaakt. Invoering van lekenrechtspraak leidt tot belangrijke capaciteitsvoordelen; van de drie professionele rechters die nu deel uitmaken van de meervoudige kamer kunnen er, naar Duits voorbeeld, twee worden vervangen door lekenrechters.
 Jury bepaalt straffen moord en doodslag
 Door afdoende te straffen wordt de samenleving een tijd gevrijwaard van een dader en worden potentiële criminelen er van weerhouden misdaden te begaan. Straffen moeten daarnaast de waarde weerspiegelen die door de samenleving wordt gehecht aan het door de misdaad geschonden rechtsgoed.
 Zo’n driekwart van de Nederlandse burgers vindt dat er te licht wordt gestraft, driekwart van de rechters vindt dat er afdoende wordt gestraft. Ziedaar het probleem. De straffen die door rechters worden opgelegd voor geweldsdelicten worden zelfs door 99 % van de Nederlanders als te laag beoordeeld. Dit standpunt wordt ook door criminelen gedeeld. Zo schrijft moordenaar Humphrey Ludwigs in zijn boek “Onder dwang”: “Ik had van tevoren goed over die moord nagedacht. Ik wist dat ik rekening moest houden met vier à vijf jaar gevangenisstraf, maar dat was het me waard.”
 De LPF-fractie vindt de conclusie van het SCP, dat een grote meerderheid van de bevolking geen hoop heeft dat er in de komende 20 jaar iets gaat veranderen aan de te lage straffen, echt verontrustend. Burgers kunnen zich niet alleen niet meer herkennen in de straffen die door rechters worden opgelegd, maar ze hebben de hoop verloren dat er door de rechters van hun rechtsstaat naar hun mening zal worden geluisterd. Dat betekent een belangrijke verzwakking van de democratische legitimiteit van onze rechtsstaat.
 Onderzoek van de LPF-fractie toont aan dat de straffen voor enkelvoudige kale moord in de periode januari 2003 t/m mei 2005 jaar (127 onderzochte zaken) gemiddeld uitkomen op 10,4 jaar. Trek daar éénderde vervroegde invrijheidsstelling (VI) plus nog eens een jaar penitentiair programma (PP) met weekendverlof van af en een moordenaar zit in Nederland gemiddeld niet langer dan 6 jaar aan één stuk in de cel. Eveneens zijn over dezelfde periode 119 enkelvoudige doodslagzaken onderzocht waarbij het gemiddelde uitkwam op 6,5 jaar cel. Met aftrek VI en PP komt dat voor doodslag dus uit op gemiddeld 3,3, jaar aan één stuk in de cel.
 Geselecteerd door het lot moeten Nederlandse burgers voortaan de kans krijgen als lid van een jury te oordelen over de straf van een moordenaar nadat hij door de rechters (professionele en lekenrechters) schuldig is bevonden. De LPF-fractie stelt voor om burgers
 een stem te geven in het proces van straftoemeting door middel van de herinvoering van het instituut van de juryrechtspraak (waar ons land tussen 1810 en 1813 al een korte periode kennis mee heeft gemaakt) voor de meest ernstige delicten die ons wetboek van strafrecht kent, te weten moord en doodslag.
 Met dit systeem van juryrechtspraak wordt gevarieerd op de juryrechtspraak zoals die in een aantal Europese landen bestaat.
 Anders dan voor de introductie van lekenrechtspraak in het Nederlandse rechtssysteem zal voor de invoering van juryrechtspraak in Nederland allereerst een grondwetswijziging noodzakelijk zijn (artikel 117 van de Grondwet zal gewijzigd moeten worden).
 Recent onderzoek heeft aangetoond dat in Amsterdam 63% van de aangiftes door het Openbaar Ministerie wordt geseponeerd. Enkele maanden geleden kwam uit een onderzoek van de middenstandorganisatie MITEX naar voren dat 40% van de aangiftes van winkeldiefstal door het OM vanwege “te gering belang” niet wordt vervolgd. Cijfers over de rechtspraak in 2003 tonen aan dat 40% van de gepakte geweldplegers niet vervolgd wordt. Een geweldpleger heeft, als hij al gepakt wordt (pakkans 50%), dus vervolgens een kans van 40% dat hij niet in het openbaar voor de rechter hoeft te verschijnen. Het aantal onvoorwaardelijke sepots steeg van 26.300 in 2003 tot 27.000 in 2004.
 De LPF stelt dat het op grote schaal niet vervolgen van misdrijven waarvan burgers aangifte hebben gedaan, het vertrouwen van burgers in die rechtstaat ernstige schade toebrengt. Daarom willen steeds minder mensen überhaupt aangifte doen: de meest recente politiemonitor laat zien dat de aangiftebereidheid met minder dan 30% op een historisch dieptepunt is beland.
 De grondslag voor het groot aantal seponeringen is gelegen in het vrije gebruik dat het Openbaar Ministerie kan maken van het opportuniteitsbeginsel van artikel 63 Wetboek van Strafvordering. Dit beginsel laat het OM de vrijheid om wel of niet te vervolgen. Die vrijheid heeft geleid tot een basishouding ten aanzien van vervolgen van aangiftes die het beste kan worden omschreven met de woorden ‘Nee, tenzij’.
 A) De LPF wil het opsporings- en vervolgingsmonopolie van het Openbaar Ministerie doorbreken en de burger het recht geven aanvullende opsporingshandelingen te verlangen. Daarbij wordt aansluiting gezocht bij de rechten die burgers in onder andere Frankrijk, Duitsland, België en de meeste andere landen hebben op basis van de zogenaamde action directe.
 Door een slachtoffer of nabestaande het recht te geven aanvullende onderzoekshandelingen te verrichten kan belangrijke opsporingsinformatie die anders terzijde wordt geschoven wellicht worden gered. Uit gesprekken met slachtoffers en nabestaanden is de LPF-fractie gebleken dat voor opsporing belangrijke informatie waarover zij beschikten soms volledig wordt genegeerd door de verantwoordelijke officier van justitie. De aanvullende opsporingshandelingen kunnen uiteindelijk leiden tot meer bewijs en dientengevolge tot een beslissing om wel in plaats van niet te vervolgen.
 Daarbij wil de LPF benadrukken dat opsporing in eerste instantie een zaak blijft van de overheid. Het recht op deze vorm van action directe zou daarnaast, naar Duits voorbeeld, alleen betrekking moeten hebben op misdrijven die direct schade opleveren voor het slachtoffer, hetgeen bij diefstal en (zware) geweldpleging het geval is. Daarbij meent de LPF dat deze vorm van action directe een belangrijke aanjaagfunctie kan hebben ten aanzien van het OM en haar vervolgings- en opsporingsbeleid.
 B) De verdediging moet tijdens de fase van het onderzoek ter terechtzitting en het gerechtelijk vooronderzoek het recht krijgen om, in geval van verdenking van zware misdrijven, zonder tussenkomst van het OM, getuigen en deskundigen op te roepen. De Schiedammer Parkmoord heeft aangetoond dat de monopoliepositie van het Openbaar Ministerie in het gerechtelijk vooronderzoek ertoe kan leiden dat slechts één kant van de zaak wordt belicht: de kant van het Openbaar Ministerie die de veroordeling van de verdachte beoogt. Deze eenzijdige benadering is gebaseerd op de sterke wettelijke positie van het OM in het onderzoek op de terechtzitting. Op dit moment moeten verzoeken tot het horen van getuigen en deskundigen namelijk allemaal goedgekeurd worden door de officier van justitie. Strafadvocaten zien deze verzoeken 9 van de 10 keer in de prullenbak verdwijnen.
 Burgers krijgen uitgebreid klachtrecht niet-vervolging
 Het Openbaar Ministerie in Nederland heeft een monopoliepositie voor wat betreft de vervolging van misdrijven. Dit vervolgingsmonopolie wordt in Nederland, anders dan in de meeste andere landen om ons heen, gekoppeld aan een ruime discretionaire bevoegdheid in de vorm van het opportuniteitsbeginsel. Het OM mag op basis van dat beginsel zelf bepalen welk misdrijf wel en welk misdrijf niet wordt vervolgd. Deze combinatie van vrijheden en bevoegdheden is uniek in de Europese Unie.
 Burgers die het oneens zijn met de beslissing van het Openbaar Ministerie om een verdachte niet te vervolgen kunnen hierover, op basis van artikel 12 van het Wetboek van Strafvordering, hun beklag doen. Deze bepaling is daarmee gelijk het enige artikel dat Nederlandse burgers direct inspraak geeft in het vervolgingsbeleid. De laatste jaren maken burgers steeds vaker gebruik van het recht op vervolging van artikel 12. Van 1360 zaken in 1999 steeg het aantal artikel 12-verzoeken tot 1770 in 2004, een toename van 30%.
 De LPF meent, redenerend vanuit het uitgangspunt dat de burger meer te zeggen moet krijgen over de rechtspraak, dat het klachtrecht van artikel 12 op een aantal punten uitbreiding en aanpassing behoeft.
 A) Ten eerste moet een slachtoffer of nabestaande zijn beklag voortaan bij de dichtstbijzijnde rechtbank kunnen doen. Op dit moment kan een artikel 12-procedure alleen opgestart worden bij het gerechtshof binnen het rechtsgebied waar de beslissing tot niet-vervolging is genomen. Met andere woorden, de grenzen van het OM-parket zijn bepalend. De LPF-fractie vindt de drempel van het gerechtshof niet alleen te hoog maar ook onlogisch, gezien het feit dat een verdachte die wordt vervolgd voor zijn bezwaar tegen verdere vervolging wèl terecht kan bij de rechtbank. Nederland kent daarbij slechts 5 gerechtshoven tegenover 19 rechtbanken die ook nog eens talrijke nevenvestigingen hebben. Door het mogelijk te maken dat burgers over niet-vervolgen ook kunnen klagen bij de rechtbank (of nevenvestiging van die rechtbank) om de hoek verwacht de LPF de toegankelijkheid van de procedure voor burgers aanzienlijk te vergroten. Zo kan ook voorkomen worden dat strafdossiers te vaak heen en weer moeten worden gesleept en burgers lang moeten reizen om hun pleidooi te houden bij het gerechtshof.
 B) Ten tweede moet elke burger die zijn beklag uitoefent er op kunnen rekenen dat op zijn verzoek binnen dertien weken een beslissing volgt. Elke verdachte heeft in Nederland recht op een eerlijk proces dat binnen redelijke termijn wordt afgerond: twee weken na sluiting van
 het onderzoek ter terechtzitting moet de rechtbank zijn vonnis uitspreken. Elke burger die bezwaar maakt tegen een beslissing van een overheidsorgaan heeft op basis van artikel 8:65 van de Algemene Wet Bestuursrecht recht op een beslissing van de rechtbank binnen zes weken na de sluiting van het gerechtelijk onderzoek; op grond van artikel 4:10 AWB is de uiteindelijke beslistermijn 13 weken. Een slachtoffer of een nabestaande die een klacht over niet verdere vervolging indient heeft op dit moment echter geen recht op een behandeling van en beslissing op zijn klacht binnen redelijke termijn; slachtoffers/klagers verkeren vaak volledig in het ongewisse over het stadium waarin het onderzoek naar hun klacht zich bevindt.
 Op dit moment duren artikel 12-procedures gemiddeld 46 weken. De LPF pleit voor het wettelijk vastleggen van een termijn van 13 weken waarbinnen artikel 12-procedures door een competente rechtbank moeten zijn behandeld. Hiermee wordt de artikel 12-procedure, hetgeen in feite een klachtprocedure is ten aanzien van een beslissing door een overheidsorgaan (in casu het OM), in overeenstemming gebracht met de wettelijke termijnen zoals die ook in de AWB gelden voor administratief bezwaar en beroep.
 C) Ten derde moet een burger in hoger beroep kunnen gaan als zijn klacht over niet-vervolging wordt afgewezen. Ook wat betreft rechtsmiddelen moet de burger die een klacht over niet-vervolging door het OM indient het afleggen tegen de verdachte. Tegen een negatieve beslissing van het gerechtshof op een dergelijke klacht staat namelijk geen rechtsmiddel open. Dit hangt mede samen met het feit dat het behandelen van artikel 12-klachten is voorbehouden aan het gerechtshof dat in de juridische hiërarchie slechts de Hoge Raad boven zich weet. Het toebedelen van competentie aan rechtbanken om klachten over niet vervolging in behandeling te nemen, zoals voorgesteld in voornoemde maatregel, schept tegelijkertijd de mogelijkheid voor verzoekers een beroepsmogelijkheid bij het gerechtshof te creëren. Hiermee krijgen het slachtoffer en de nabestaande dezelfde mate van rechtsbescherming.
 Deze voorstellen zullen als amendement worden ingediend bij het wetsvoorstel van de Minister van Justitie inzake “Wijziging van het Wetboek van Strafvordering ter versterking van de positie van het slachtoffer in het strafproces”.
 De LPF meent dat onafhankelijke rechtspraak een essentiële voorwaarde is voor eerlijke rechtspraak. Elke schijn van partijdigheid, elke vorm van mogelijke belangenverstrengeling, dient door de rechter, of het nou de bestuursrechter, de civiele rechter, de strafrechter of de lekenrechter is, te worden voorkomen. De Nederlandse rechterlijke macht kent op 1800 rechters zo’n 800 rechter-plaatsvervangers. Rechter-plaatsvervangers vervangen de gewone full-time rechters wanneer deze ziek zijn of met vakantie gaan of indien zij gewenst zijn vanwege hun specifieke juridische deskundigheid. Deze functionarissen hebben naast hun functie als rechter een andere betaalde functie, die vaak de voornaamste bron van inkomsten vormt.
 A) Afschaffen wetgevende rechters
 Voor rechters moet de mogelijkheid om tegelijkertijd met het actieve rechterschap ook zitting te nemen in een der Kamers van de Staten-Generaal worden uitgesloten. Leden van de rechtelijke macht dienen niet tegelijkertijd deel uit te maken van de wetgevende macht. Deze rechters zijn daarnaast letterlijk partijdig en gaan daarmee lijnrecht in tegen het principe dat rechters zelfs maar de schijn van partijdigheid dienen te vermijden. Deze vermenging van politiek en rechtspraak wordt overigens ook door rechters zelf als problematisch ervaren, zo bleek uit de WODC-studie naar de nevenfuncties van rechters.
 In de Eerste Kamer hebben op dit moment vier leden zitting die tevens rechter dan wel rechter-plaatsvervanger zijn. Het gaat hier om mr. H.S. Pruiksma, coördinerend vice-president van het Gerechtshof in Leeuwarden en sinds 10 mei 2005 lid van de CDA-fractie in de Eerste Kamer, nota bene verantwoordelijk voor Justitie-beleid; de heer E.C.M. Wagemakers, rechter-plaatsvervanger Gerechtshof te Den Bosch, sinds 2003 lid van de Eerste Kamer voor het CDA, mevrouw mr. D.J.B. de Wolff, raadsheer-plaatsvervanger van het gerechtshof te Den Bosch en sinds 1999 fractievoorzitter van de Eerste Kamerfractie van Groenlinks en de heer E.C.M. Jurgens, rechter-plaatsvervanger bij de rechtbank Amsterdam, sinds 1995 lid van de Eerste Kamer voor de PvDA.
 Naast het probleem van de inherente partijdigheid van politieke rechters vindt de LPF-fractie het ook principieel onjuist dat leden van de wetgevende macht oordelen over wetten die ze daarna als rechter moeten toepassen.
 Helemaal uit den boze acht de LPF-fractie de vermenging van de functies burgemeester en rechter. Een voorbeeld daarvan is burgemeester mr. C.J.D. Waal die naast burgemeester van Sassenheim tevens rechter-plaatsvervanger is bij het gerechtshof Amsterdam.
 B) Afschaffen advocaat-rechters
 Vanwege het feit dat de rechter elke schijn van partijdigheid moeten vermijden mogen rechters geen advocaat zijn (artikel 44 Wet Rechtspositie rechterlijke ambtenaren).
 De LPF vindt het vreemd dat dezelfde maatstaf van onpartijdigheid niet wordt gehanteerd voor advocaten die, als rechter-plaatsvervanger (het zijn er in totaal 288), tevens als rechter optreden. Het ziet zich in deze stellingname gesteund door de rechtelijke macht zelf, waarvan 61% grote moeite heeft met het fenomeen van de rechter-plaatsvervanger die tevens advocaat is. Immers, bij deze omgekeerde combinatie ligt het gevaar van belangenverstrengeling en partijdigheid levensgroot op de loer. De advocaat kan als rechter-plaatsvervanger bijvoorbeeld een zaak voor zich krijgen waarin een kantoorgenoot partijvertegenwoordiger is of waarin een voormalig cliënt partij is.
 Nederland is ook het enige land waar de combinatie advocaat-rechter op grote schaal voorkomt. In de Verenigde Staten wordt met betrekking tot deze situatie gesproken van ‘Hollandse toestanden’.
 Rechter-plaatsvervangers zijn van rechtswege plaatsvervanger in andere arrondissementen. Het is dus niet uitgesloten dat zij als rechter optreden in hetzelfde arrondissement als waar zij advocaat zijn.
 C) Afschaffen officier-rechter
 De LPF-fractie ziet de onafhankelijkheid van de Nederlandse rechter verder bedreigd door een ander merkwaardige omstandigheid in de Nederlandse rechtsstaat: het verschijnsel dat aanklagers tegelijkertijd rechter mogen zijn. De rechter(-plaatsvervanger) die onpartijdig moet zijn kan dus in zijn normale baan tot elk van de twee partijen behoren; hij kan niet alleen advocaat maar ook officier van justitie zijn.
 Enkele voorbeelden: de heer mr. J.H. Wesselink die zowel rechter-plaatsvervanger is bij het Gerechtshof Amsterdam als Advocaat-Generaal bij het parket Den Haag; de heer mr. J.W. Wabeke die zowel hoofdofficier is in het parket Breda als rechter-plaatsvervanger in Den Bosch; de heer mr. J.D.L. Nuis die zowel raadsheer is bij het gerechtshof Amsterdam als plaatsvervangend officier van Justitie bij de parketten Middelburg en Den Haag, de heer mr. H.A. Marquart Scholz die zowel rechter-plaatsvervanger is bij het Gerechtshof Amsterdam als Advocaat-Generaal bij het parket Leeuwarden.
 De argumenten die in het bovenstaande zijn gehanteerd om de afwijzing van de functie van advocaat-rechter te onderbouwen, gelden voor de LPF-fractie ook ten aanzien van de officier-rechter. De combinatie OM-lid van de rechterlijke macht wordt, zo bleek uit WODC-onderzoek uit 2001, door meer dan de helft van de rechters onwenselijk geacht.
 Rechter-plaatsvervangers zijn van rechtswege plaatsvervanger in andere arrondissementen. Het is dus niet uitgesloten dat zij als rechter optreden in hetzelfde arrondissement als waar zij officier zijn.
 De LPF-fractie pleit er voor de Wet Rechtspositie Rechterlijke Ambtenaren zodanig te wijzigen dat de mogelijkheid een baan als rechter te combineren met de functie van lid van de wetgevende macht, advocaat of officier van justitie wordt uitgesloten.
 Onvolledige vermelding neven- en hoofdfuncties rechters sanctioneren
 De lijst van nevenfuncties van rechters en rechter-plaatsvervangers, vermeld op de sitewww.rechtspraak.nl, vormt een belangrijk instrument aan de hand waarvan de integriteit en mogelijke belangenverstrengeling van rechters kan worden beoordeeld. Soms kan een nevenfunctie, uit vrees voor belangenverstrengeling of een gebrek aan onpartijdigheid, voor een partij in een proces aanleiding zijn om een rechter te wraken. De LPF-fractie acht de registratie van nevenfuncties essentieel voor een onafhankelijke en transparante rechtspraak. Om deze registratie echt waarde te laten hebben is het wel noodzakelijk dat die registratie compleet is. De lijst zoals die op de site www.rechtspraak.nl staat weergegeven, voldoet niet aan dat criterium. Op de lijst, die volgens de Raad van de Rechtspraak up-to-date is, worden van een aantal rechters de nevenfuncties niet of niet volledig weergegeven. Een aantal voorbeelden:
 – de heer prof. mr. M.W.C. Feteris, rechter-plaatsvervanger bij het Hof in Den Bosch, waarvan de functie als adviseur bij PwC niet vermeld staat;
 – de heer mr. A.L. Mohr, rechter-plaatsvervanger bij het Hof in Amsterdam, waarvan de functie bij Spigthoff Advocaten en Belastingadviseurs niet vermeld wordt;
 – de heer prof. mr. G.W.J.M. Kampschoër die rechter-plaatsvervanger is bij het Hof in Arnhem en tevens werk verricht voor PwC, hetgeen niet op de lijst is terug te vinden;
 – de heer L.P. Broekveldt, rechter-plaatsvervanger bij het Hof in Arnhem, waarvan de functie bij Trenité van Doorne niet vermeld wordt.
 – de heer mr. E.W.M. Meulemans, rechter-plaatsvervanger bij de rechtbank in Zwolle. Hiervan blijft onvermeld zijn functie als advocaat bij Nysingh Bitter & De Vries Robbé-advocaten, gevestigd te Zwolle.
 Let wel, hiermee is niet gezegd dat deze rechters opzettelijk geen melding maken van hun neven- dan wel hoofdfuncties: feit is wel dat hun nevenfuncties niet op de lijst zijn terug te vinden. Het feit dat de functies niet vermeld staan is ook niet het gevolg van het recente karakter van de onvermelde betrekking, de betrekkingen worden door genoemde rechter-plaatsvervangers al sinds lange tijd vervuld.
 Navraag bij diverse rechtbanken en gerechtshoven leert overigens dat zij niet voldoen aan de wettelijke verplichting van artikel 44 van de Wet Rechtspositie Rechterlijke ambtenaren om een (papieren) lijst met nevenfuncties ter inzage op het gerecht aanwezig te hebben: er wordt steeds verwezen naar de digitale lijst op www.rechtspraak.nl, die dus onvolledig is.
 A) De LPF-fractie wil het niet voldoen aan de wettelijke verplichting voor rechters en rechter-plaatsvervangers om hun neven- en hoofdfuncties met naam en toenaam te vermelden gaan sanctioneren. Het niet voldoen aan deze verplichting moet kunnen leiden tot een schriftelijke waarschuwing door de president van de rechtbank of het gerechtshof en in het uiterste geval ontslag door de Hoge Raad.
 B) Rechters moeten verplicht worden voor aanvang van de zaak aan beide procespartijen een lijst met hun nevenfuncties te verstrekken.
 Deze voorstellen zullen als amendement worden ingediend bij de bespreking van het op dit moment aanhangige wetsvoorstel inzake de wijziging van de Wet rechtspositie rechterlijke ambtenaren (29937).
 Openbaarheid van rechtspraak is in artikel 121 van de Grondwet vastgelegd als één van de grondbeginselen van de Nederlandse rechtsstaat. De openbaarheid dient ter controle van de samenleving op de werkzaamheden van de rechterlijke macht en ter demonstratie naar het publiek dat recht wordt gedaan. Een belangrijk argument voor openbaarheid is ook het feit dat de dader zich in het openbaar moet verantwoorden voor hetgeen hij gedaan heeft.
 Artikel 269 van het Wetboek van Strafrecht regelt dat het onderzoek op de terechtzitting in beginsel openbaar is. Deze openbaarheid heeft nu echter een zeer beperkt karakter, omdat zij ophoudt op bij het achterste stoeltje van de publieke tribune van de rechtszaal. De eerlijke rechtspraak is hier niet mee gediend. Afgezien van het feit dat negen op de tien strafzaken door het Openbaar Ministerie buiten de rechter om wordt afgedaan en zich daarmee überhaupt aan de openbaarheid onttrekt is 78% van de Nederlandse burgers nog nooit bij een strafzaak aanwezig is geweest. 16% heeft slechts één keer in hun leven een rechtszaak bezocht. Slechts in spraakmakende zaken komt de burger via de media informatie toe over strafzaken en deze is dan ook nog vaak onvolledig.
 De LPF-fractie vindt dat er maatregelen moeten worden genomen om de openbaarheid van rechtspraak in Nederland meer dan een symbolisch beginsel te laten zijn. De fractie verwacht dat meer openbaarheid zal leiden tot meer vertrouwen in de rechtspraak; onderzoek toont aan dat burgers die in contact zijn gekomen met rechtspraak meer vertrouwen hebben in het systeem dan personen die er nooit mee in aanraking zijn geweest. Een meerderheid van de burgers die nog nooit een rechtszaak hebben bijgewoond is wèl geïnteresseerd in het volgen van een strafzaak. Daarnaast geeft een echt openbare rechtspraak ook beter invulling aan de functie van generale preventie van straffen: het door straffen voorkomen dat burgers strafbare feiten plegen. Ook de functie van specifieke preventie van het strafrecht wordt er beter mee gediend: de dader die zich in de rechtszaal weet bekeken door de bevolking zal zich meer beschaamd en schuldig voelen dan de dader die in een lege rechtszaal de zoveelste reprimande krijgt van de rechter.
 A) Strafprocessen voor de meervoudige strafkamer (complexe en ingrijpende zaken) moeten voortaan online live worden uitgezonden. Via webcams van de afzonderlijke rechtbanken zullen deze strafzaken online te volgen zijn, waarbij de privacy van verdachte en slachtoffer wel gegarandeerd wordt door anonimisering. Door het tonen van rechtszaken via een live-internet kanaal verwacht de LPF strafprocessen voor een veel groter publiek toegankelijk te maken. De LPF verwacht voor dit voorstel steun van bijna de helft van de Nederlandse rechters, die in de VN-enquete van 2003 hun steun uitspraken voor camera’s in de rechtszaal. Van de persrechters is 54% daar voorstander van. Belangen van het slachtoffer of de staatsveiligheid moeten voor de LPF-fractie natuurlijk nog steeds gronden kunnen zijn om online-uitzending te verbieden.
 B) Strafzaken van groot maatschappelijk belang zoals bijvoorbeeld de zaak tegen Murat D., Lucia de B. en Sonja de J. moeten standaard op televisie, naar het model van het Amerikaanse
 Court-tv, worden uitgezonden. Uit het voornoemde NIPO-onderzoek bleek dat 40% van de geënquêteerden die nog nooit een rechtszaak hadden bijgewoond zeker op televisie naar een dergelijk programma zou gaan kijken. Zonodig zal hier een apart tv-kanaal voor open moeten worden gesteld, te vergelijken met Court-TV in de Verenigde Staten.
 Pers krijgt inzage in samenvatting strafdossier
 Rechters verwijten burgers en politici die commentaar hebben op hun beslissingen steevast een gebrek aan kennis van het dossier (zie vonnis zaak Savannah). Het ontbreken van de kennis over de ins en outs van een specifieke zaak maakt het onmogelijk voor buitenstaanders een goed gefundeerd oordeel te kunnen vormen, zo betogen rechters vaak. De LPF-fractie stelt daarom voor dat voortaan in belangrijke zaken een geanonimiseerde samenvatting van het strafdossier ter beschikking wordt gesteld aan de rechtbankpers.
 De LPF stelt voor aan rechtbankjournalisten, via de daarvoor geschikte media, bij moord- en doodslagzaken door het Openbaar Ministerie een geanonimiseerd dossier van de strafzaak in kwestie ter beschikking te stellen. Hierdoor wordt een vergroting van de openbaarheid bewerkstelligd en een op feiten gefundeerd publiek oordeel over strafzaken mogelijk gemaakt.


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
C 323/32 FR Journal officiel des Communautés européennes 21.12.2002
 1) La décision 2000/400/CE de la Commission, du 10 mai Tribunal (cinquième chambre), composé de M. J. D. Cooke,
 2000, relative à une procédure d’application de l’article 81 du président, et de M. R. García-Valdecasas et M me P. Lindh,
 traité CE (IV/32.150 — Eurovision) est annulée. juges; greffier: M me D. Christensen, administrateur, a rendu le
 15 octobre 2002 un arrêt dont le dispositif est le suivant:
 2) La Commission supportera, outre ses propres dépens, ceux
 exposés par les requérantes et ceux exposés par la partie
 intervenante Reti Televisive Italiane SpA. 1) La décision de la Commission du 30 juin 2000, refusant
 de reconnaître l’éligibilité de la requérante au programme
 3) DSF Deutsches SportFernsehen GmbH supportera les dépens d’encouragement au développement et à la distribution des
 qu’elle a exposés dans le cadre de son intervention. oeuvres audiovisuelles européennes (MEDIA II — Développe-
 ment et distribution) (1996-2000), est annulée.
 4) La partie intervenante Union européenne de radio-télévision
 supportera ses propres dépens ainsi que ceux exposés, dans le
 cadre de ses interventions, par Métropole télévision SA, 2) La Commission supportera ses propres dépens et les dépens
 Antena 3 de Televisión, SA, et par la SIC — Sociedade exposés par la requérante.
 Independente de Comunicação, SA.
 5) La partie intervenante Radiotelevisión Española supportera ses (1 ) JO C 316 du 4.11.2000.
 propres dépens ainsi que ceux exposés, dans le cadre de son
 intervention, par Antena 3 de Televisión, SA.
 6) Gestevisión Telecinco, SA, supportera les dépens qu’elle a
 exposés dans le cadre de l’intervention de l’Union européenne de
 radio-télévision ainsi que de l’intervention de la Radiotelevisión
 Española.
 ( 1) JO C 285 du 7.10.2000, C 302 du 21.10.2000 et C 355 du
 9.12.2000. ARRÊT DU TRIBUNAL DE PREMIÈRE INSTANCE
 du 17 octobre 2002
 dans les affaires jointes T-330/00 et T-114/01, Stefano
 ARRÊT DU TRIBUNAL DE PREMIÈRE INSTANCE Cocchi et Evi Hainz contre Commission des Communau-
 tés européennes ( 1)
 du 15 octobre 2002
 (Fonctionnaires — Procédure de recrutement — Article 29,
 dans l’affaire T-233/00, Scanbox Entertainment A/S contre paragraphe 1, du statut — Priorité des fonctionnaires —
 Commission des Communautés européennes ( 1) Rejet de candidatures émanant d’agents temporaires —
 Nomination d’un fonctionnaire — Principe de non-discrimi-
 (Programme d’encouragement au développement et à la nation — Motivation — Intérêt du service — Article 8,
 distribution des œuvres audiovisuelles européennes (ME- quatrième et cinquième alinéas, du régime applicable aux
 DIA II) — Soutien automatique à la distribution — Entre- autres agents — Devoir de sollicitude — Avis de vacance)
 prise bénéficiaire)
 (2002/C 323/50) (2002/C 323/51)
 (Langue de procédure: le danois)
 (Langue de procédure: le français)
 Dans l’affaire T-233/00, Scanbox Entertainment A/S, établie à
 Farum (Danemark), représentée par M e T. Steffensen, avocat,
 contre Commission des Communautés européennes (agents: Dans les affaires jointes T-330/00 et T-114/01, Stefano Cocchi
 MM. N. Rasmussen et H. Støvlbæk), ayant pour objet une et Evi Hainz, anciens agents temporaires de la Commission
 demande d’annulation de la décision de la Commission, du des Communautés européennes, demeurant à Varèse (Italie),
 30 juin 2000, refusant de reconnaître l’éligibilité de la requé- représentés par Mes G. Vandersanden et L. Levi, avocats,
 rante au programme d’encouragement au développement et à ayant élu domicile à Luxembourg, contre Commission des
 la distribution des oeuvres audiovisuelles européennes Communautés européennes (agents: MM. J. Currall et D. Wael-
 (MEDIA II — Développement et distribution) (1996-2000), le broeck), ayant pour objet:
 ---pagebreak--- 21.12.2002 FR Journal officiel des Communautés européennes C 323/33
 — dans l’affaire T-330/00, d’une part, une demande d’annu- marque communautaire, le Tribunal (deuxième chambre),
 lation des décisions de l’autorité habilitée à conclure les composé de M. R. M. Moura Ramos, président, et de MM. J. Pir-
 contrats du 16 mars 2000 et du 22 février 2000 de ne rung et A. W. H. Meij, juges; greffier: M. J. Plingers, administra-
 pas retenir la candidature, respectivement, de M. Cocchi teur, a rendu le 9 octobre 2002 un arrêt dont le dispositif est
 et de Mme Hainz aux postes déclarés vacants par les avis le suivant:
 de vacance d’emploi, respectivement, COM/R/5530/00 et
 COM/R/5500/00 et, à titre subsidiaire, une demande 1) La décision de la première chambre de recours de l’Office de
 d’annulation de ces avis de vacances et, d’autre part, une l’harmonisation dans le marché intérieur (marques, dessins et
 demande en réparation du préjudice prétendument subi modèles) du 22 septembre 2000 (affaire R 278/2000-1) est
 par les requérants; annulée.
 — dans l’affaire T-114/01, d’une part, une demande d’annu- 2) La partie défenderesse est condamnée aux dépens.
 lation des décisions de nomination prises par l’autorité
 habilitée à conclure les contrats dans le cadre des
 procédures de recrutement ouvertes par les avis de (1 ) JO C 45 du 10.2.2001.
 vacance d’emploi COM/R/5530/00 et COM/R/5500/00
 et, d’autre part, une demande en réparation du préjudice
 prétendument subi par les requérants,
 le Tribunal (cinquième chambre), composé de M. J. D. Cooke,
 président, et de M. R. García-Valdecasas et Mme P. Lindh, juges;
 greffier: M. J. Plingers, administrateur, a rendu le 17 octobre ARRÊT DU TRIBUNAL DE PREMIÈRE INSTANCE
 2002 un arrêt dont le dispositif est le suivant:
 du 9 octobre 2002
 1) Les recours sont rejetés.
 dans l’affaire T-36/01, Glaverbel contre Office de l’harmo-
 2) Chacune des parties supportera ses propres dépens. nisation dans le marché intérieur (marques, dessins et
 modèles) (OHMI) (1)
 ( 1) JO C 372 du 23.12.2000 et C 227 du 11.8.2001.
 (Marque communautaire — Règlement (CE) n o 40/94 —
 Motif appliqué à la surface des produits — Motif absolu de
 refus — Caractère distinctif — Droit d’être entendu)
 (2002/C 323/53)
 ARRÊT DU TRIBUNAL DE PREMIÈRE INSTANCE
 (Langue de procédure: l’anglais)
 du 9 octobre 2002
 Dans l’affaire T-36/01, Glaverbel, établie à Bruxelles, représen-
 dans l’affaire T-360/00, Dart Industries Inc. contre Office
 tée par Me S. Möbus, avocat, contre Office de l’harmonisation
 de l’harmonisation dans le marché intérieur (marques,
 dans le marché intérieur (marques, dessins et modèles) (OHMI)
 dessins et modèles) (OHMI) ( 1)
 (agents: MM. A. di Carlo et G. Schneider), ayant pour objet une
 demande d’annulation de la décision de la première chambre
 (Marque communautaire — Vocable UltraPlus — Motifs de recours de l’Office de l’harmonisation dans le marché
 absolus de refus — Caractère descriptif, caractère distinc- intérieur (marques, dessins et modèles) du 30 novembre 2000
 tif — Article 7, paragraphe 1, sous b) et c), du règlement (affaire R 137/2000-1), le Tribunal (deuxième chambre),
 (CE) no 40/94) composé de M. R. M. Moura Ramos, président, et de MM. J. Pir-
 rung et A.W.H. Meij, juges; greffier: M. J. Palacio González,
 (2002/C 323/52) administrateur, a rendu le 9 octobre 2002 un arrêt dont le
 dispositif est le suivant:
 (Langue de procédure: l’anglais)
 1) La décision de la première chambre de recours de l’Office de
 l’harmonisation dans le marché intérieur (marques, dessins et
 modèles) du 30 septembre 2000 (affaire R 137/2000-1) est
 Dans l’affaire T-360/00, Dart Industries Inc., établie à Orlando, annulée.
 Floride (États-Unis d’Amérique), représentée par Mes J. Gray et
 K.-U. Jonas, avocats, contre Office de l’harmonisation dans le 2) L’Office supportera ses propres dépens ainsi que ceux exposés
 marché intérieur (marques, dessins et modèles) (OHMI) (agent: par la requérante.
 M me V. Melgar), ayant pour objet une demande d’annulation
 de la décision de la première chambre de recours de l’Office de
 l’harmonisation dans le marché intérieur (marques, dessins et (1 ) JO C 118 du 21.4.2001.
 modèles) du 22 septembre 2000 (affaire R 278/2000-1),
 concernant l’enregistrement du vocable UltraPlus comme


type: legislation

text:
 EUROOPAN KOMISSIO
 Bryssel 2.3.2016
 COM(2016) 108 final
 2016/0061(NLE)
 Ehdotus
 NEUVOSTON PÄÄTÖS
 luvan antamisesta tiiviimpään yhteistyöhön tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset
 PERUSTELUT
 1.JOHDANTO
 1.Komissio hyväksyi 16. maaliskuuta 2011 ehdotuksen neuvoston asetukseksi tuomioistuimen toimivallasta, sovellettavasta laista sekä päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta aviovarallisuussuhteita koskevissa asioissa
 1
 ja toisen ehdotuksen neuvoston asetukseksi tuomioistuimen toimivallasta, sovellettavasta laista sekä päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudellisia vaikutuksia koskevissa asioissa
 2
 .
 3
 2.Ehdotettujen neuvoston asetusten oikeusperusta oli Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 81 artiklan 3 kohta. Ehdotukset koskivat yksityisoikeudellisissa asioissa tehtävää oikeudellista yhteistyötä ja liittyivät perheoikeutta koskeviin näkökohtiin. Oikeusperustassa annetaan neuvostolle toimivalta säätää toimenpiteistä yksimielisesti Euroopan parlamenttia kuultuaan.
 3.Komission ehdotuksista keskusteltiin joulukuusta 2012 alkaen neuvoston yksityisoikeustyöryhmässä (aviovarallisuussuhteet ja rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset). Joulukuussa 2012 ehdotuksista keskusteltiin neuvoston kokouksessa ja ministerit sopivat suuntaviivoista, joiden tarkoituksena oli helpottaa ehdotuksista käytäviä neuvotteluja.
 4.Euroopan parlamentti antoi ehdotuksista puoltavan lausunnon 10. syyskuuta 2013
 4
 . Euroopan parlamentin huomautukset otettiin huomioon erityisesti säilyttämällä kummassakin ehdotuksessa eksekvatuurimenettely ja sisällyttämällä niihin samanlaiset täytäntöönpanokelpoisuutta koskevat säännökset kuin perintöasetuksessa
 5
 . Lisäksi ehdotuksiin on sisällytetty säännökset vastaajan saapuville tuloon perustuvasta toimivallasta. Euroopan parlamentin pyynnöstä rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudellisia vaikutuksia koskevaan ehdotukseen sisällytettiin lain ja oikeuspaikan valintaa koskevat säännökset.
 5.Useimmat tekniset kysymykset saatiin ratkaistua joulukuuhun 2014 mennessä, minkä jälkeen oli mahdollista pyrkiä saavuttamaan ehdotuksia koskeva poliittinen yhteisymmärrys. Tässä vaiheessa jäsenvaltioiden suuri enemmistö oli halukas hyväksymään molemmat ehdotukset. Ehdotusten poliittinen arkaluonteisuus aiheutti kuitenkin ongelmia joillekin jäsenvaltioille. Italia esitteli asian puheenjohtajuuskaudellaan oikeus- ja sisäasioiden neuvostolle, joka päätti antaa näille jäsenvaltioille lisää harkinta-aikaa joulukuuhun 2015 saakka. Ongelmat liittyivät pääasiassa siihen, että kaikissa jäsenvaltioissa ei tunnusteta samaa sukupuolta olevien välistä avioliittoa ja/tai rekisteröityä parisuhdetta. Osa näistä jäsenvaltioista katsoi, että neuvostolle esitetty kompromissiteksti tarjosi riittävät takeet sen varmistamiseksi, että niiden tuomioistuinten ei tarvitsisi käsitellä tällaisia niiden oikeusjärjestelmälle vieraita instituutioita. Toiset jäsenvaltiot ilmaisivat kuitenkin huolensa siitä, että vaikka tulevissa säädöksissä ei vaadittaisikaan niitä ottamaan käyttöön niiden kansalliselle lainsäädännölle vieraita instituutioita, näistä instituutioista johtuvien varallisuusoikeudellisten vaikutusten tunnustaminen kyseisten jäsenvaltioiden alueella vaikuttaisi epäsuorasti myös niiden kansalliseen perheoikeuteen ja -politiikkaan. Useimmat jäsenvaltiot pitivät tärkeänä, että ehdotukset hyväksyttäisiin pakettina, jotta voitaisiin taata pariskuntien yhtäläinen kohtelu kaikkialla unionissa.
 6.Vuoden aikana toteutettiin tiiviitä kuulemisia erityisesti Luxemburgin puheenjohtajakauden aikana. Ehdotuksiin tehtiin muutoksia, jotta kaikki jäsenvaltiot voisivat hyväksyä ne. Tarkistettuja kompromissitekstejä tarkasteltuaan neuvosto kuitenkin katsoi 3. joulukuuta 2015 pidetyssä kokouksessaan, että koko unioni ei voisi päästä sopimukseen asetusten hyväksymisestä kohtuullisessa ajassa.
 6
 Monet valtuuskunnat ilmoittivat olevansa silti halukkaita harkitsemaan tiiviimmän yhteistyön aloittamista asetusten soveltamisalaan kuuluvissa asioissa.
 7.Joulukuun 2015 ja helmikuun 2016 välisenä aikana seitsemäntoista jäsenvaltiota (Ruotsi, Belgia, Kreikka, Kroatia, Slovenia, Espanja, Ranska, Portugali, Italia, Malta, Luxemburg, Saksa, Tšekki, Alankomaat, Itävalta, Bulgaria ja Suomi) esitti komissiolle pyynnön, jossa toivottiin tiiviimmän yhteistyön aloittamista näiden jäsenvaltioiden välillä tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät aviovarallisuussuhteisiin ja rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudellisiin vaikutuksiin. Jäsenvaltiot pyysivät komissiota antamaan neuvostolle asiaa koskevan ehdotuksen.
 8.Tämä ehdotus on komission vastaus näihin pyyntöihin.
 2.TIIVIIMMÄN YHTEISTYÖN OIKEUSPERUSTA
 9.Tiiviimmästä yhteistyöstä määrätään Euroopan unionista tehdyn sopimuksen (SEU-sopimuksen) 20 artiklassa ja Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT-sopimuksen) 326–334 artiklassa.
 10.Komission ehdotus neuvoston päätökseksi luvan antamisesta tiiviimpään yhteistyöhön tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin, kattaa sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset. Ehdotuksen oikeusperusta on SEUT-sopimuksen 329 artiklan 1 kohta.
 3.TOIMENPITEET, JOILLA TIIVIIMPI YHTEISTYÖ PANNAAN TÄYTÄNTÖÖN
 11.Komission ehdotus neuvoston päätökseksi koskee luvan antamista tiiviimpään yhteistyöhön alalla, joka koskee tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin. Ehdotus kattaa sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset. Ehdotukset tiiviimmän yhteistyön toteuttamista koskeviksi toimenpiteiksi esitetään samaan aikaan tämän ehdotuksen kanssa. Jäljempänä esitetään näiden toimenpiteiden keskeiset elementit.
 12.Kun otetaan huomioon 3. joulukuuta 2015 annetut neuvoston päätelmät ja niiden jäsenvaltioiden pyynnöt, jotka haluavat aloittaa keskenään tiiviimmän yhteistyön tällä alalla, tiiviimmän yhteistyön toteuttamista koskevien toimenpiteiden tulisi sisältää seuraavat elementit:
 a)ehdotus neuvoston asetukseksi tuomioistuimen toimivallasta, sovellettavasta laista sekä päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta aviovarallisuussuhteita koskevissa asioissa. Tämän ehdotuksen tulisi perustua oikeus- ja sisäasioiden neuvostossa 3. joulukuuta 2015 esitettyyn kompromissitekstiin
 7
 ;
 b)ehdotus neuvoston asetukseksi tuomioistuimen toimivallasta, sovellettavasta laista sekä päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudellisia vaikutuksia koskevissa asioissa. Tämän ehdotuksen tulisi perustua oikeus- ja sisäasioiden neuvostossa 3. joulukuuta 2015 esitettyyn kompromissitekstiin
 8
 .
 13.Aviovarallisuussuhteita ja rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudellisia vaikutuksia koskevilla säännöksillä on samat tavoitteet. Säännöksiä ei kuitenkaan voida muotoilla aivan samalla tavoin, koska näillä instituutioilla on kummallakin omat erityispiirteensä, ja erityisesti sen vuoksi, että rekisteröidyt parisuhteet eivät ole käytössä kaikissa jäsenvaltioissa. Komission vuonna 2011 esittämien ehdotusten yhteydessä tehdyssä vaikutustenarvioinnissa
 9
 todettiinkin, että rekisteröidyssä parisuhteessa olevat kansainväliset parit joutuvat kohtaamaan erityisiä ongelmia sen vuoksi, että rekisteröityä parisuhdetta ei tunneta kaikkien jäsenvaltioiden lainsäädännössä. Tästä syystä säännöt on räätälöitävä erikseen avioliittoja ja rekisteröityjä parisuhteita varten, koska molempia on vaikea säännellä yhdellä ainoalla välineellä. Jotta jäsenvaltioiden viranomaisten olisi helpompi tulkita ja soveltaa asiaa koskevia asetuksia, näitä kahta instituutiota käsitellään eri ehdotuksissa, joilla toteutetaan tiiviimpi yhteistyö tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset. Tämä menettelytapa vastaa myös jäsenvaltioiden vaatimusta, jonka mukaan tiiviimmän yhteistyön tulee vastata olennaisilta osiltaan kahta neuvostolle 3. joulukuuta 2015 esitettyä kompromissitekstiä, jotta voidaan varmistaa mahdollisimman monen jäsenvaltion osallistuminen.
 14.Jo komission vuonna 2011 esittämien ehdotusten ohessa hyväksytyssä tiedonannossa korostettiin, että tämä yksityisoikeuden alalla tehtävä yhteistyö koskee kansainvälisten parien varallisuussuhteita. Komission kahta alkuperäistä ehdotusta käsiteltiin pakettina myös neuvostossa ja Euroopan parlamentissa. SEUT-sopimuksen 329 artiklan 1 kohdan mukaan niiden jäsenvaltioiden, jotka haluavat aloittaa keskenään tiiviimmän yhteistyön, on täsmennettävä suunnitellun yhteistyön soveltamisala. Asianomaiset jäsenvaltiot ovatkin tämän mukaisesti ilmoittaneet haluavansa aloittaa tiiviimmän yhteistyön tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset.
 15.Edellä esitetyn perusteella ehdotetuilla asetuksilla toteutetaan tiiviimpi yhteistyö tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset. Jotta voidaan varmistaa kansalaisten syrjimätön kohtelu, ehdotetut asetukset olisi hyväksyttävä samaan aikaan, ja niitä olisi käsiteltävä pakettina tiiviimmän yhteistyön toteuttamista ja aikanaan siihen osallistumista varten.
 4.ARVIO TIIVIIMMÄN YHTEISTYÖN OIKEUDELLISISTA EDELLYTYKSISTÄ
 4.1.Hyväksymispäätös viimeisenä keinona ja vähintään yhdeksän jäsenvaltion osallistuminen
 16.SEU-sopimuksen 20 artiklan 2 kohdassa määrätään, että neuvosto voi tehdä päätöksen, jolla annetaan lupa tiiviimmälle yhteistyölle, vasta viimeisenä keinona todetessaan, ettei koko unioni voi saavuttaa tälle yhteistyölle asetettuja tavoitteita kohtuullisessa ajassa, ja edellyttäen, että vähintään yhdeksän jäsenvaltiota osallistuu yhteistyöhön.
 17.Kuten edellä todetaan, neuvosto katsoi 3. joulukuuta 2015 pidetyssä kokouksessaan, että koko unioni ei voisi päästä sopimukseen molempien asetusten hyväksymisestä kohtuullisessa ajassa.
 10
 Tämän perusteella neuvosto katsoi, ettei koko unionille ollut mahdollista löytää muuta ratkaisua, minkä vuoksi tiiviimpää yhteistyötä voitaisiin käyttää viimeisenä keinona.
 18.Komissio on saanut tähän mennessä 17 jäsenvaltiolta (Ruotsi, Belgia, Kreikka, Kroatia, Slovenia, Espanja, Ranska, Portugali, Italia, Malta, Luxemburg, Saksa, Tšekki, Alankomaat, Itävalta, Bulgaria ja Suomi) pyynnön, jossa toivotaan tiiviimmän yhteistyön aloittamista näiden jäsenvaltioiden välillä tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät aviovarallisuussuhteisiin ja rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudellisiin vaikutuksiin.
 4.2.Perussopimuksissa tarkoitetut alat
 19.Tiiviimpi yhteistyö voidaan aloittaa SEU-sopimuksen 20 artiklan 1 kohdan mukaan ainoastaan ”muulla kuin unionin yksinomaiseen toimivaltaan kuuluvalla alalla” ja SEUT-sopimuksen 329 artiklan 1 kohdan mukaan jollakin perussopimuksissa tarkoitetulla alalla, yksinomaisen toimivallan piiriin kuuluvia aloja lukuun ottamatta.
 20.Edellä mainitut 17 jäsenvaltiota ovat pyytäneet saada aloittaa keskenään tiiviimmän yhteistyön tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät aviovarallisuussuhteisiin ja rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudellisiin vaikutuksiin, ottamalla käyttöön lainvalintasäännöt tällä alalla. Lainvalintasäännöt eivät sisälly SEUT-sopimuksen 3 artiklan 1 kohdassa esitettyyn, yksinomaisen toimivallan piiriin kuuluvia aloja koskevaan luetteloon. Ne mainitaan erikseen SEUT-sopimuksen 81 artiklan 2 kohdan toimenpideluettelossa, kun taas SEUT-sopimuksen 81 artiklan 3 kohdassa tehdään ero siviili- ja kauppaoikeuden alalla sovellettavien yleisten lainvalintasääntöjen ja perheoikeudellisten toimenpiteiden välillä.
 21.Perheoikeuden alalla sovellettavat lainvalintasäännöt muodostavat näin ollen selkeästi määritellyn alan, joka ei kuulu perussopimuksissa tarkoitetun unionin yksinomaisen toimivallan piiriin ja jolla sen vuoksi voidaan aloittaa tiiviimpi yhteistyö.
 4.3.Unionin tavoitteiden saavuttamisen edistäminen, sen etujen suojaaminen ja yhdentymiskehityksen vahvistaminen
 4.3.1.Yleinen tausta
 22.Komission vuonna 2011 esittämien ehdotusten perustelujen ja niihin liittyvän vaikutustenarvioinnin mukaan tiiviimmän yhteistyön tarkoituksena on luoda selkeät ja kattavat oikeussäännöt, jotka koskevat tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset. Perheoikeuden nykysuuntausten mukaisesti ehdotuksilla pyritään erityisesti antamaan osapuolille tietynasteinen vapaus valita sovellettava laki.
 23.Komissio tilasi vuonna 2003 selvityksen aviovarallisuussuhteista ja avoparien varallisuussuhteista kansainvälisessä ja kansallisessa yksityisoikeudessa.
 11
 Selvitys toi esiin eräitä tähän alaan liittyviä ongelmia. Ne liittyvät erityisesti tilanteisiin, joissa kansalaiset käyttävät oikeuttaan liikkua vapaasti Euroopan unionin alueella. Tämän seurauksena heidän varallisuussuhteisiinsa voitaisiin soveltaa mahdollisesti keskenään ristiriidassa olevia säännöksiä. Komissio antoi vuonna 2006 vihreän kirjan
 12
 aviovarallisuussuhteisiin sovellettavan lainsäädännön määräytymisestä ja erityisesti tuomioistuimen toimivallasta ja vastavuoroisesta tunnustamisesta. Siinä tuotiin esiin nykytilanteeseen liittyviä puutteita.
 24.Komissio myös perusti jäsenvaltioista riippumattoman asiantuntijaryhmän, jonka tehtävänä oli avustaa komissiota tulevien lainsäädäntöehdotusten valmistelussa. Lisäksi komissio järjesti 28. syyskuuta 2009 julkisen kuulemisen, johon osallistui 99 osanottajaa eri jäsenvaltioista. Asiantuntijaryhmän jäsenet, tutkijat, lakimiehet, notaarit ja kansalaisyhteiskunnan edustajat keskustelivat foorumissa siitä, olisiko tarpeen hyväksyä kansainvälisten parien varallisuussuhteita koskeva unionin säädös.
 25.Tukholman ohjelman
 13
 mukaan vastavuoroista tunnustamista olisi ”laajennettava sellaisille aloille, joilla sitä ei tällä hetkellä sovelleta mutta jotka ovat jokapäiväisen elämän kannalta keskeisiä, kuten aviovarallisuussuhteisiin ja puolisoiden erilleen muuttamisen varallisuusoikeudellisiin seurauksiin”.
 26.Komission vuonna 2011 esittämiä ehdotuksia pidettiin yleisesti tarpeellisina, jotta parien varallisuussuhteita voitaisiin käsitellä johdonmukaisesti yhden ja saman sovellettavan lain puitteissa ja yhden viranomaisen toimesta; jotta kansainväliset avioparit voisivat valita varallisuussuhteisiinsa sovellettavan lain; jotta voitaisiin parantaa oikeusvarmuutta sellaisten rekisteröityjen parisuhteiden yhteydessä, joihin liittyy kansainvälinen ulottuvuus, soveltamalla tällaisten parien varallisuussuhteisiin pääsääntöisesti sen valtion lakia, jossa parisuhde on rekisteröity; jotta erilaiset kansalaisia koskevat menettelyt voitaisiin käsitellä samassa tuomioistuimessa ja välttää siten rinnakkaiset menettelyt ja keskenään ristiriitaiset oikeudelliset päätökset; ja jotta voitaisiin parantaa kansainvälisten parien tilanteen ennakoitavuutta yksinkertaistamalla oikeuden päätösten tunnustamiseen ja täytäntöönpanoon liittyviä menettelyjä ja virallisten asiakirjojen liikkuvuutta Euroopan unionissa.
 27.Ehdotukset myös täydentävät olennaisella tavalla asetusta (EU) N:o 650/2012 toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta ja virallisten asiakirjojen hyväksymisestä ja täytäntöönpanosta perintöasioissa sekä eurooppalaisen perintötodistuksen käyttöönotosta. Tämä johtuu siitä, että vainajan omaisuuden ositus edellyttää hyvin usein varallisuussuhteiden purkamista. Eurooppalaisen perintötodistuksen toimivuus paranisi huomattavasti, jos parien varallisuussuhteisiin sovellettaisiin kaikkialla Euroopan unionissa yhdenmukaisia lainvalintasääntöjä.
 28.Komission vuonna 2011 esittämät ehdotukset olivat hyvin merkittäviä, sillä ne koskivat EU:ssa noin 16 miljoonaa kansainvälistä avioparia, jotka esimerkiksi asuvat tai joilla on omaisuutta muualla kuin kansalaisuusjäsenvaltiossaan.
 29.Vuonna 2007 EU:ssa solmittiin noin 300 000 kansainvälistä avioliittoa, ja noin 500 000 kansainvälistä avioliittoa purkautui (avioeron tai toisen puolison kuoleman seurauksena). Kansainvälisten avioliittojen purkautumiseen liittyvän varallisuuden arvo on vuositasolla yli 460 miljoonaa euroa. Vuonna 2007 EU:ssa rekisteröitiin yli 41 000 uutta parisuhdetta, joihin liittyi varallisuutta koskeva kansainvälinen ulottuvuus. Vuosittain noin 10 000 rekisteröityä parisuhdetta päättyy joko eron tai kuoleman seurauksena. Lisäksi rekisteröityjen parisuhteiden lukumäärä kasvaa jatkuvasti muun muassa siksi, että tämä instituutio on nyt käytössä jo 20 jäsenvaltiossa, kun vuonna 2011 se oli käytössä vain 17 jäsenvaltiossa. Tästä syystä myös varallisuussuhteiden purkaminen lisääntyy parisuhteen päättymisen tai toisen osapuolen kuoleman seurauksena.
 4.3.2.Nykytilanne tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset
 30.Kansainvälisen avioliiton tai rekisteröidyn parisuhteen osapuolet joutuvat nykyään kohtamaan erilaisia käytännön hankaluuksia varallisuuteen liittyvän suunnittelun alalla. Unionin kansalaiset muuttavat yhä useammin jäsenvaltiosta toiseen, minkä seurauksena on yhä enemmän kansainvälisiä pareja eli sellaisia pareja, joiden suhteessa on kansainvälinen ulottuvuus: puolisot ovat eri maiden kansalaisia tai asuvat muualla kuin kansalaisuusjäsenvaltiossaan tai heillä on omaisuutta eri jäsenvaltioissa tai he eroavat tai kuolevat muualla kuin kansalaisuusjäsenvaltiossaan. Ongelmana on, että ihmisten on hyvin vaikea tietää, mikä tuomioistuin on toimivaltainen ja mitä lakia heidän henkilökohtaiseen tilanteeseensa ja omaisuuteensa sovelletaan. Tästä on tahattomia epäedullisia seurauksia paitsi heidän hoitaessaan omaisuuttaan, myös silloin, kun pari eroaa tai toinen osapuoli kuolee.
 31.Unionissa on jo annettu säännöt tuomioistuimen toimivallasta ja sovellettavasta laista siviili- ja kauppaoikeuden alalla sekä eräillä perheoikeuden osa-alueilla, mutta varallisuussuhteiden tai kansainvälisten parien osalta tällaisia sääntöjä ei vielä ole olemassa. Siksi näihin kysymyksiin sovelletaan kansallista lakia ja hyvin rajallisesti myös jäsenvaltioiden välillä tehtyjä kansainvälisiä sopimuksia.
 32.Rekisteröidyn parisuhteen osapuolten ongelmien syyt ovat samat kuin avioparien. Rekisteröityihin parisuhteisiin liittyy kuitenkin eräitä merkittäviä lisäongelmia sen vuoksi, että tämä instituutio on käytössä vain 20 jäsenvaltiossa. Kaikissa jäsenvaltioissa ei myöskään ole rekisteröityjen parien varallisuussuhteita koskevaa aineellista lainsäädäntöä, ja vielä harvemmassa jäsenvaltiossa on annettu rekisteröityihin parisuhteisiin sovellettavia sääntöjä tuomioistuimen toimivallasta ja lainvalinnasta.
 33.Ehdotetut asetukset koskevat virallisesti tunnustettuja parisuhteita, erityisesti avioliittoja ja rekisteröityjä parisuhteita. Avoliitot eivät kuulu niiden soveltamisalaan.
 34.Tiiviimmän yhteistyön tarkoituksena on luoda siihen osallistuvissa jäsenvaltioissa selkeät oikeussäännöt, joiden mukaisesti määritellään kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin liittyvä tuomioistuimen toimivalta ja sovellettava laki ja joka kattaa sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset. Näin voidaan helpottaa näitä asioita koskevien oikeuden päätösten ja virallisten asiakirjojen liikkuvuutta jäsenvaltioiden välillä.
 4.3.3.Tiiviimmästä yhteistyöstä saatavat edut tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset
 35.Seitsemäntoista jäsenvaltiota on pyytänyt tiiviimpää yhteistyötä alalla, joka koskee kansainvälisten parien varallisuussuhteita ja kattaa sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset: Ruotsi, Belgia, Kreikka, Kroatia, Slovenia, Espanja, Ranska, Portugali, Italia, Malta, Luxemburg, Saksa, Tšekki, Alankomaat, Itävalta, Bulgaria ja Suomi. Niiden yhteenlaskettu asukasluku on 340 miljoonaa, mikä on 67 prosenttia EU:n väestöstä.
 14
 Tämä tarkoittaa, että tiiviimmästä yhteistyöstä hyötyy huomattava osa EU:n 16 miljoonasta kansainvälisestä avioliitosta
 15
 . Mitä useammat jäsenvaltiot osallistuvat tiiviimpään yhteistyöhön, sitä useammat kansalaiset siitä hyötyvät.
 36.Tiiviimpi yhteistyö tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset, toisi kansalaisille seuraavia etuja:
 a)parien varallisuussuhteita käsiteltäisiin johdonmukaisesti yhden ja saman sovellettavan lain mukaisesti ja yhden viranomaisen toimesta;
 b)kansainväliset parit voisivat valita omaisuuteensa sovellettavan lain;
 c)oikeusvarmuus paranisi kansainvälisten parien kannalta, kun heihin sovellettaisiin – pääsääntöisesti – sen valtion lakia, johon heillä on läheisin yhteys;
 d)erilaiset kansalaisia koskevat menettelyt voitaisiin käsitellä samassa tuomioistuimessa, ja siten vältettäisiin rinnakkaiset menettelyt ja keskenään ristiriitaiset oikeuden päätökset; ja
 e)kansainvälisten parien tilanteen ennakoitavuus paranisi, kun voitaisiin yksinkertaistaa oikeuden päätösten tunnustamiseen ja täytäntöönpanoon liittyviä menettelyjä ja virallisten asiakirjojen liikkuvuutta Euroopan unionissa.
 4.3.4.SEU-sopimuksen 20 artiklan 1 kohdan vaatimusten noudattaminen
 37.SEU-sopimuksen 20 artiklan 1 kohdan mukaan tiiviimmän yhteistyön tarkoituksena on edistää unionin tavoitteiden saavuttamista, suojella sen etuja ja vahvistaa sen yhdentymiskehitystä.
 38.Yksi unionin tehtävistä on tarjota kansalaisilleen vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue, jolla ei ole sisärajoja ja jolla taataan henkilöiden vapaa liikkuvuus (SEU-sopimuksen 3 artiklan 2 kohta). Oikeusalueeseen sisältyy oikeudellisen yhteistyön kehittäminen yksityisoikeudellisissa asioissa, joilla on rajat ylittäviä vaikutuksia, tuomioistuinten päätösten vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen pohjalta (SEUT-sopimuksen 81 artiklan 1 kohta). Tätä varten unioni voi hyväksyä toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on varmistaa ensinnäkin tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano koko unionissa ja toiseksi lainvalintaa ja tuomioistuimen toimivaltaa koskevien jäsenvaltioiden sääntöjen yhteensopivuus (SEUT-sopimuksen 81 artiklan 2 kohdan a ja c alakohta).
 39.Lainvalintaa ja tuomioistuimen toimivaltaa koskevien sääntöjen yhdenmukaistaminen helpottaa tuomioiden vastavuoroista tunnustamista. Se, että eri jäsenvaltioiden tuomioistuimet määrittävät samojen sääntöjen avulla, mikä tuomioistuin on toimivaltainen käsittelemään tietyn asian ja siihen sovellettavan lain, on omiaan lisäämään keskinäistä luottamusta toisissa jäsenvaltioissa annettuihin oikeuden päätöksiin.
 16
 40.Tiiviimpi yhteistyö sitä pyytäneiden jäsenvaltioiden välillä tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset, edistäisi unionin tavoitetta, jonka mukaan olisi varmistettava lainvalintaa ja tuomioistuimen toimivaltaa koskevien jäsenvaltioiden sääntöjen yhteensopivuus. Tällainen tiiviimpi yhteistyö parantaisi niiden jäsenvaltioiden sääntöjen yhteensopivuutta, joiden avulla määritetään kansainvälisten parien varallisuussuhteiden käsittelyyn toimivaltainen tuomioistuin ja laki, jota tuomioistuimen olisi sovellettava. Se parantaisi myös niiden sääntöjen yhteensopivuutta, jotka koskevat yhdessä jäsenvaltiossa tällaisessa asiassa annetun päätöksen tunnustamista ja täytäntöönpanoa toisessa jäsenvaltiossa, verrattuna nykytilanteeseen, jossa ei ole käytössä kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin sovellettavia, lainvalintaa ja tuomioistuimen toimivaltaa sekä oikeuden päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevia yhdenmukaistettuja sääntöjä.
 4.4.Perussopimusten ja unionin oikeuden noudattaminen
 41.SEUT-sopimuksen 326 artiklan nojalla tiiviimmässä yhteistyössä on noudatettava perussopimuksia ja unionin oikeutta.
 42.Tiiviimpi yhteistyö ei vaikuta voimassa olevaan unionin oikeuteen. Se on tarkoitus ottaa käyttöön alalla, joka kuuluu unionin jaetun toimivallan piiriin, mutta jolla ei ole toistaiseksi annettu yhteisiä unionin sääntöjä. Ensimmäinen perheoikeuden alalla annettu unionin säädös on neuvoston asetus (EY) N:o 1347/2000
 17
 , jossa säädetään tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja yhteisten lasten huoltoa koskevissa asioissa avioliitto-oikeuden alaan kuuluvien menettelyjen yhteydessä. Asetuksessa ei kuitenkaan ole sääntöjä avioeroon tai varallisuusoikeudellisiin vaikutuksiin sovellettavasta laista. Tilanteeseen ei tullut muutosta, vaikka neuvoston asetus (EY) N:o 1347/2000 kumottiin ja korvattiin 1. maaliskuuta 2005 alkaen neuvoston asetuksella (EY) N:o 2201/2003
 18
 . Avio- ja asumuseroa koskevat lainvalintasäännöt hyväksyttiin tiiviimmän yhteistyön perusteella asetuksella (EU) N:o 1259/2010
 19
 16 jäsenvaltion kesken. Perintöasioita ja testamentteja koskevat lainvalintasäännöt hyväksyttiin asetuksella (EU) N:o 650/2012
 20
 . Kansainvälisiin pareihin unionissa sovellettavia oikeussääntöjä olisi nyt täydennettävä lainvalintasäännöillä, jotka koskevat kansainvälisten parien varallisuussuhteita ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröidyn parisuhteen varallisoikeudelliset vaikutukset.
 43.Tiiviimpi yhteistyö tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset, ei aiheuttaisi SEUT-sopimuksen 18 artiklassa kiellettyä kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää, koska ehdotetut lainvalintasäännöt olisivat luonteeltaan yleispäteviä ja niitä sovellettaisiin osallistuvien jäsenvaltioiden tuomioistuimissa kaikkiin menettelyihin osapuolten kansalaisuudesta tai asuinpaikasta riippumatta. Toisaalta tiiviimmän yhteistyön ulkopuolelle jäävien jäsenvaltioiden tuomioistuimet soveltavat myös jatkossa kansallisia lainvalintasääntöjään kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjensä mukaisesti.
 4.5.Ei haittaa sisämarkkinoille eikä taloudelliselle, sosiaaliselle ja alueelliselle yhteenkuuluvuudelle; ei esteitä eikä syrjintää kaupankäynnissä eikä kilpailun vääristymistä
 44.SEUT-sopimuksen 326 artiklassa määrätään, että tiiviimpi yhteistyö ei saa haitata sisämarkkinoita eikä taloudellista, sosiaalista ja alueellista yhteenkuuluvuutta. Se ei myöskään saa luoda esteitä eikä aiheuttaa syrjintää jäsenvaltioiden välisessä kaupankäynnissä eikä vääristää niiden välistä kilpailua.
 45.Tiiviimpi yhteistyö, joka koskee kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin liittyviä asioita ja kattaa sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset, ei aiheuta näihin oikeudellisiin edellytyksiin liittyviä ongelmia. Tällä alalla tehtävää tiiviimpää yhteistyötä koskevat ehdotukset päinvastoin helpottavat osaltaan sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa poistamalla vapaan liikkuvuuden esteitä henkilöiltä, joille nyt aiheutuu ongelmia parisuhteiden varallisuusoikeudellisia vaikutuksia koskevien kansallisten lakien eroavuuksien takia. Yhdenmukaistettujen lainvalintasääntöjen tuoma oikeusvarmuus tällä alalla vaikuttaisi myönteisesti pariskuntiin, jotka käyttävät oikeuttaan liikkua vapaasti osallistuvien jäsenvaltioiden välillä.
 46.Koska ehdotetut asetukset koskevat ainoastaan kahden yksilön välisiä suhteita, tiiviimpi yhteistyö ei vaikuttaisi yrityksiin eikä markkinoilla vallitseviin oikeudellisiin suhteisiin eikä myöskään kaupankäyntiin tai kilpailuun unionissa. Tiiviimpi yhteistyö ei vaikuttaisi haitallisesti myöskään alueelliseen yhteenkuuluvuuteen unionissa.
 47.Lainvalintasääntöjen yhdenmukaistamista koskevat ehdotukset yksinkertaistaisivat merkittävästi kansalaisten (ja oikeusalan ammattihenkilöiden) elämää osallistuvissa jäsenvaltioissa, koska he voisivat määrittää varallisuussuhteisiinsa sovellettavan lain ja toimivaltaisen tuomioistuimen ja hyötyä näitä kysymyksiä koskevien päätösten ja virallisten asiakirjojen liikkumisen helpottamisesta.
 48.Vaikka tiiviimpään yhteistyöhön perustuva oikeusvarmuus ja yksinkertaistaminen ei hyödytäkään kaikkia unionin kansainvälisiä pareja, niiden parien tilanne, joiden asiaa käsitellään tiiviimmän yhteistyön ulkopuolelle jäävien jäsenvaltioiden tuomioistuimissa, ei kuitenkaan heikkene nykytilanteeseen verrattuna. Niissä jäsenvaltioissa, jotka eivät osallistu tiiviimpään yhteistyöhön, säilyy nykytilanne, eli ne soveltavat edelleen kansallista lakiaan (myös kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjään) rajat ylittäviin tilanteisiin, jotka koskevat aviovarallisuussuhteita ja rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudellisia vaikutuksia, sen määrittämiseksi, missä tuomioistuimessa nämä kysymykset olisi käsiteltävä ja mitä lakia kyseisen tuomioistuimen olisi sovellettava. Lisäksi tiiviimmän yhteistyön ulkopuolelle jäävät jäsenvaltiot soveltavat nykyiseen tapaan kansallista lakiaan (ja kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjään) sellaisten päätösten tunnustamiseen ja täytäntöönpanoon, jotka on annettu jossakin osallistuvassa jäsenvaltiossa. Osallistuvat jäsenvaltiot puolestaan soveltavat nykyiseen tapaan kansallista lakiaan (ja kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjään) sellaisten päätösten tunnustamiseen ja täytäntöönpanoon, jotka on annettu jossakin tiiviimmän yhteistyön ulkopuolelle jääneessä jäsenvaltiossa. Näin ollen aviovarallisuussuhteiden ja rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudellisten vaikutusten tilanne vastaa muiden sellaisten yksityisoikeuden alalla annettujen välineiden tilannetta, joihin kaikki jäsenvaltiot eivät osallistu. Näitä ovat esimerkiksi asetus 1259/2010 tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla sekä perintöasioita koskeva asetus 650/2012.
 49.Tiiviimmän yhteistyön toteuttamista aviovarallisuussuhteiden ja rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudellisten vaikutusten alalla koskevien asetusten soveltaminen ei myöskään riipu siitä, ovatko osapuolet jonkin osallistuvan jäsenvaltion kansalaisia. Osallistuvien jäsenvaltioiden viranomaisilla (esimerkiksi notaarilla tai tuomioistuimella) on velvollisuus soveltaa asetuksia kaikkiin aviopareihin ja rekisteröityihin pareihin (riippumatta siitä, minkä maan kansalaisia nämä ovat), jotka tuovat niiden käsiteltäväksi varallisuussuhteisiinsa liittyvän kysymyksen. Toisaalta jos pariskunta, jonka osapuolista ainakin toinen on jonkin osallistuvan jäsenvaltion kansalainen, vie asiansa tiiviimmän yhteistyön ulkopuolelle jääneen jäsenvaltion viranomaisten käsiteltäväksi, nämä eivät sovella asetuksia vaan kansallista lainsäädäntöään (myös kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjään) ja ratkaisevat parin varallisuussuhteisiin liittyvät kansainväliset menettelynäkökohdat sen mukaisesti.
 50.Tiiviimpi yhteistyö ei siis aiheuta kansalaisten perusteetonta eriarvoista kohtelua.
 4.6.Tiiviimmän yhteistyön ulkopuolelle jäävien jäsenvaltioiden toimivallan, oikeuksien ja velvoitteiden kunnioittaminen
 51.SEUT-sopimuksen 327 artiklassa määrätään, että tiiviimmässä yhteistyössä kunnioitetaan sen ulkopuolelle jäävien jäsenvaltioiden toimivaltaa, oikeuksia ja velvoitteita.
 52.Yhteisten lainvalintasääntöjen hyväksyminen osallistuvissa jäsenvaltioissa ei vaikuta muiden jäsenvaltioiden sääntöihin. Tiiviimmän yhteistyön ulkopuolelle jäävät jäsenvaltiot soveltavat edelleen omia kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjään, jotka koskevat tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia ja päätösten täytäntöönpanoa kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin liittyvissä kysymyksissä.
 53.Kansainvälisen oikeuden tasolla ei ole olemassa sellaisia tiiviimpään yhteistyöhön osallistuvien ja muiden jäsenvaltioiden välisiä kansainvälisiä sopimuksia, jotka koskisivat tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia ja päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin (ja kattaisivat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset), joihin tiiviimpi yhteistyö vaikuttaisi.
 4.7.Oikeudellisten edellytysten täyttymistä koskevat päätelmät
 54.Edellä esitetyn perusteella komissio katsoo, että kaikki tiiviimmän yhteistyön hyväksymiselle perussopimuksissa asetetut oikeudelliset edellytykset täyttyvät.
 4.8.Perusoikeuksien noudattaminen
 55.Tiiviimpi yhteistyö, joka koskee kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin liittyviä asioita ja kattaa sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset, on Euroopan unionin perusoikeuskirjassa vahvistettujen perusoikeuksien mukaista. Se on sopusoinnussa erityisesti perusoikeuskirjan 9 artiklan kanssa, joka koskee oikeutta solmia avioliitto ja perustaa perhe kansallisten lainsäädäntöjen mukaisesti, ja perusoikeuskirjan 21 artiklan kanssa, jossa kielletään kaikenlainen syrjintä. Tiiviimmän yhteistyön toteuttamista koskevien asetusten lainvalintasääntöjä sovellettaisiin kaikkiin kansainvälisiin pareihin, joita yhdistää jokin institutionaalinen side, kuten avioliitto tai rekisteröity parisuhde, tiiviimpään yhteistyöhön osallistuvissa jäsenvaltioissa ilman minkäänlaista syrjintää.
 4.9.Tiiviimpää yhteistyötä koskevat päätelmät
 56.Komissio katsoo, että tiiviimmän yhteistyön toteuttaminen tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset, toisi monenlaisia etuja verrattuna nykytilanteen säilyttämiseen ja että tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta saatavat edut ovat suuremmat kuin siitä mahdollisesti aiheutuvat haittavaikutukset.
 57.Kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin sovellettavat yhteiset lainvalintasäännöt helpottaisivat merkittävästi monien parien elämää tiiviimpään yhteistyöhön osallistuvissa jäsenvaltioissa. Tämä on myös Tukholman ohjelman mukaista. Siinä Eurooppa-neuvosto katsoi, että lainvalintasääntöjen yhdenmukaistamista olisi laajennettava unionin tasolla niille aloille, missä se on tarpeen, ”kuten aviovarallisuussuhteiden ja puolisoiden erilleen muuttamisen varallisuusoikeudellisiin seurauksiin”
 21
 .
 58.Sen vuoksi komissio ehdottaa, että tiiviimpi yhteistyö sitä pyytävien jäsenvaltioiden välillä hyväksytään. Komissio korostaa, että SEUT-sopimuksen 328 artiklan nojalla kaikki jäsenvaltiot voivat milloin tahansa liittyä tiiviimpään yhteistyöhön tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset. Se kehottaa jäsenvaltioita pyytämään tiiviimpään yhteistyöhön osallistumista, jos ne eivät ole sitä vielä tehneet, jotta siitä saatavia etuja ja hyötyä voidaan tehostaa.
 2016/0061 (NLE)
 Ehdotus
 NEUVOSTON PÄÄTÖS
 luvan antamisesta tiiviimpään yhteistyöhön tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset
 EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, joka
 ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 329 artiklan 1 kohdan,
 ottaa huomioon Belgian, Bulgarian, Tšekin, Saksan, Kreikan, Espanjan, Ranskan, Kroatian, Italian, Luxemburgin, Maltan, Alankomaiden, Itävallan, Portugalin, Slovenian, Suomen ja Ruotsin esittämät pyynnöt,
 ottaa huomioon Euroopan komission ehdotuksen,
 ottaa huomioon Euroopan parlamentin puoltavan lausunnon
 22
 ,
 sekä katsoo seuraavaa:
 (1)Unioni on ottanut tavoitteekseen pitää yllä ja kehittää vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvaa aluetta, jossa taataan henkilöiden vapaa liikkuvuus. Tällaisen alueen luomiseksi asteittain unionin on määrä toteuttaa toimenpiteitä, jotka koskevat oikeudellista yhteistyötä yksityisoikeudellisissa asioissa, joiden vaikutukset ulottuvat rajojen yli.
 (2)Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 81 artiklan mukaisesti näillä toimenpiteillä varmistetaan muun muassa lainvalintaa koskevien jäsenvaltioiden sääntöjen yhdenmukaisuus ja niihin sisältyy erityisesti perheoikeudellisia toimenpiteitä, joilla on rajat ylittäviä vaikutuksia.
 (3)Komissio hyväksyi 16 päivänä maaliskuuta 2011 ehdotuksen neuvoston asetukseksi tuomioistuimen toimivallasta, sovellettavasta laista sekä päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta aviovarallisuussuhteita koskevissa asioissa ja toisen ehdotuksen neuvoston asetukseksi tuomioistuimen toimivallasta, sovellettavasta laista sekä päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudellisia vaikutuksia koskevissa asioissa.
 (4)Neuvosto katsoi 3 päivänä joulukuuta 2015 pidetyssä kokouksessaan, että koko unioni ei voisi päästä sopimukseen asetusten hyväksymisestä kohtuullisessa ajassa.
 (5)Tässä tilanteessa Malta, Kroatia ja Belgia esittivät komissiolle 14, 15 ja 17 päivänä joulukuuta 2015 päivätyt ja Ruotsi, Kreikka, Slovenia, Espanja, Ranska, Portugali, Italia, Luxemburg ja Saksa 18 päivänä joulukuuta 2015 päivätyt pyynnöt, joissa ne ilmoittivat, että haluavat aloittaa keskenään tiiviimmän yhteistyön tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät aviovarallisuussuhteisiin ja rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudellisiin vaikutuksiin, ja että komission olisi esitettävä neuvostolle tätä koskeva ehdotus. Saman pyynnön esittivät komissiolle myös Tšekki 28 päivänä tammikuuta 2016, Alankomaat 2 päivänä helmikuuta 2016, Bulgaria 9 päivänä helmikuuta 2016, Itävalta 16 päivänä helmikuuta 2016 ja Suomi 26 päivänä helmikuuta 2016. Yhteensä seitsemäntoista jäsenvaltiota on pyytänyt tiiviimmän yhteistyön hyväksymistä.
 (6)Tiiviimmän yhteistyön avulla olisi luotava osallistuvissa jäsenvaltioissa selkeät ja kattavat oikeussäännöt, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset, varmistettava kansalaisille oikeusvarmuuden, ennakoitavuuden ja joustavuuden kannalta asianmukaiset ratkaisut ja helpotettava päätösten ja virallisten asiakirjojen liikkuvuutta osallistuvien jäsenvaltioiden välillä.
 (7)Tiiviimmän yhteistyön toteuttamista koskevien jäsenvaltioiden pyyntöjen mukaisesti komissio ehdottaa tiiviimmän yhteistyön toteuttamiseksi kahta aineellista säädöstä, joista toinen koskee aviovarallisuussuhteita ja toinen rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudellisia vaikutuksia. Jotta voidaan kattaa kansainvälisten parien varallisuussuhteita koskevan tiiviimmän yhteistyön koko soveltamisala ja varmistaa kansalaisten syrjimätön kohtelu, nämä kaksi aineellista täytäntöönpanosäädöstä olisi hyväksyttävä samaan aikaan.
 (8)Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 20 artiklassa ja Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 326–329 artiklassa vahvistetut edellytykset täyttyvät.
 (9)Tiiviimmän yhteistyön soveltamisala eli tuomioistuimen toimivalta, sovellettava laki ja päätösten tunnustaminen ja täytäntöönpano asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset, on Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 81 artiklan 2 kohdan a ja c alakohdan ja 81 artiklan 3 kohdan mukaan yksi perussopimuksissa tarkoitetuista aloista. Tämä ala ei kuulu unionin yksinomaisen toimivallan piiriin.
 (10)Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 20 artiklan 2 kohdassa esitetty viimeistä keinoa koskeva edellytys täyttyy, koska neuvosto totesi 3 päivänä joulukuuta 2015, että koko unioni ei voi saavuttaa ehdotettujen asetusten tavoitteita kohtuullisessa ajassa.
 (11)Tiiviimmällä yhteistyöllä tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset, on tarkoitus kehittää oikeudellista yhteistyötä yksityisoikeudellisissa asioissa, joilla on rajat ylittäviä vaikutuksia, tuomioiden vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen pohjalta, ja varmistaa lainvalintaa koskevien jäsenvaltioiden sääntöjen yhteensopivuus. Tämän vuoksi se edistää unionin tavoitteiden saavuttamista, suojelee sen etuja ja vahvistaa sen yhdentymiskehitystä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 20 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
 (12)Tiiviimpi yhteistyö tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset, on perussopimusten ja unionin oikeuden mukaista eikä haittaa sisämarkkinoita eikä taloudellista, sosiaalista ja alueellista yhteenkuuluvuutta. Se ei luo esteitä eikä aiheuta syrjintää jäsenvaltioiden välisessä kaupankäynnissä eikä vääristä niiden välistä kilpailua.
 (13)Tiiviimpi yhteistyö tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset, on erityisesti yksityisoikeudellisissa asioissa tehtävää oikeudellista yhteistyötä koskevan unionin oikeuden mukaista, koska se ei vaikuta aiempaan unionin lainsäädäntöön.
 (14)Tiiviimmässä yhteistyössä tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset, kunnioitetaan niiden jäsenvaltioiden toimivaltaa, oikeuksia ja velvoitteita, jotka eivät osallistu siihen. Tuomioistuimen toimivaltaa, lainvalintaa ja päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevien yhteisten sääntöjen käyttöönotto osallistuvissa jäsenvaltioissa ei vaikuta muiden jäsenvaltioiden sääntöihin. Niiden jäsenvaltioiden tuomioistuimet, jotka eivät osallistu tiiviimpään yhteistyöhön, soveltavat edelleen kansallisia sääntöjään tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset.
 (15)Tässä päätöksessä kunnioitetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjassa ja erityisesti sen 9 ja 21 artiklassa tunnustettuja periaatteita.
 (16)Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 328 artiklan nojalla kaikki jäsenvaltiot voivat milloin tahansa liittyä tiiviimpään yhteistyöhön tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset,
 ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
 1 artikla
 Valtuutetaan Belgian kuningaskunta, Bulgarian tasavalta, Tšekin tasavalta, Saksan liittotasavalta, Helleenien tasavalta, Espanjan kuningaskunta, Ranskan tasavalta, Kroatian tasavalta, Italian tasavalta, Luxemburgin suurherttuakunta, Maltan tasavalta, Alankomaiden kuningaskunta, Itävallan tasavalta, Portugalin tasavalta, Slovenian tasavalta, Suomen tasavalta ja Ruotsin kuningaskunta aloittamaan välillään tiiviimpi yhteistyö tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevissa asioissa, jotka liittyvät kansainvälisten parien varallisuussuhteisiin ja kattavat sekä aviovarallisuussuhteet että rekisteröityjen parisuhteiden varallisuusoikeudelliset vaikutukset, asiaa koskevien perussopimusten määräysten mukaisesti.
 2 artikla
 Tämä päätös tulee voimaan päivänä, jona se hyväksytään.
 Tehty Brysselissä
 Neuvoston puolesta
 Puheenjohtaja
 (1)
 KOM(2011) 126.
 (2)
 KOM(2011) 127.
 (3)
 Perussopimuksiin liitetyn, Tanskan asemaa koskevan pöytäkirjan 1 ja 2 artiklan nojalla Tanska ei osallistunut ehdotetun asetuksen antamiseen, se ei sitonut Tanskaa eikä sitä sovellettu siihen. Perussopimuksiin liitetyn, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin asemasta tehdyn pöytäkirjan 1 ja 2 artiklan mukaisesti Yhdistynyt kuningaskunta ja Irlanti eivät ilmoittaneet haluavansa osallistua ehdotettujen asetusten antamiseen ja soveltamiseen.
 (4)
 A7-0253/2013 ja A7-0254/2013.
 (5)
 Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 650/2012, annettu 4 päivänä heinäkuuta 2012, toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta ja virallisten asiakirjojen hyväksymisestä ja täytäntöönpanosta perintöasioissa sekä eurooppalaisen perintötodistuksen käyttöönotosta.
 (6)
 CS-PRES/2015/14937.
 (7)
 Neuvoston asiakirja 14651/15 + COR1 REV1.
 (8)
 Neuvoston asiakirja 14652/15.
 (9)
 SEC(2011) 327 final.
 (10)
 CS-PRES/2015/14937.
 (11)
 Étude sur les régimes matrimoniaux des couples mariés et sur le patrimoine des couples non mariés dans le droit international privé et dans le droit interne des Etats membres de l'Union, Consortium ASSER-UCL. Ks. http://europa.eu.int/comm/justice_home/doc_centre/civil/studies/doc_civil_studies_en.htm
 (12)
 KOM(2006) 400 lopullinen.
 (13)
 EUVL C 115, 4.5.2010.
 (14)
 Eurostatin tiedot 1.1.2015(http://ec.europa.eu/eurostat/tgm/table.do?tab=table&language=en&pcode=tps00001&tableSelection=1&footnotes=yes&labeling=labels&plugin=1).
 (15)
 Näissä kappaleissa esitetyt tiedot perustuvat EPECin vuonna 2010 laatiman vaikutustenarvioinnin loppukertomukseen aviovarallisuussuhteita ja naimattomien pariskuntien omaisuuteen liittyviä kansainvälisiä näkökohtia koskevista yhteisön säädöksistä (Impact Assessment Study on Community instruments concerning matrimonial property regimes and property of unmarried couples with transnational elements).
 (16)
 Toimenpideohjelma tuomioiden vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen toteuttamisesta siviili- ja kauppaoikeuden alalla, hyväksytty 30.11.2000 (EYVL C 12, 15.1.2001, s. 1).
 (17)
 Neuvoston asetus (EY) N:o 1347/2000 tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja yhteisten lasten huoltoa koskevissa asioissa (EYVL L 160, 30.6.2000, s. 19).
 (18)
 Neuvoston asetus (EY) N:o 2201/2003, annettu 27 päivänä marraskuuta 2003, tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta.
 (19)
 Asetus (EU) N:o 1259/2010, annettu 20 päivänä joulukuuta 2010, tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla.
 (20)
 Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 650/2012, annettu 4 päivänä heinäkuuta 2012, toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta ja virallisten asiakirjojen hyväksymisestä ja täytäntöönpanosta perintöasioissa sekä eurooppalaisen perintötodistuksen käyttöönotosta.
 (21)
 EUVL C 115, 4.5.2010.
 (22)
 EUVL C [...], [...], s. [...].


type: contracts

text:
 Avis juridique important
 |
 21992D0218(06)
 92/113/CEE:Decisión no 3/91 del Comité mixto CEE-Suiza, de 13 de diciembre de 1991, por la que se modifica el Protocolo no 3 relativo a la definición de la noción de « productos originarios » y a los métodos de cooperación administrativa
 Diario Oficial n° L 042 de 18/02/1992 p. 0045 - 0045
 DECISIÓN N° 3/91 DEL COMITÉ MIXTO CEE-SUIZAde 13 de diciembre de 1991por la que se modifica el Protocolo n° 3 relativo a la definición de la noción de «productos originarios» y a los métodos de cooperación administrativa(92/113/CEE)EL COMITÉ MIXTO, Visto el Acuerdo de la Comunidad Económica Europea, con la Confederación Suiza, firmado en Bruselas el 22 de julio de 1972, Visto el Protocolo n° 3 relativo a la definición de la noción de «productos originarios» y a los métodos de cooperación administrativa, en lo sucesivo denominado el «Protocolo n° 3», y en particular su artículo 28, Considerando que la ausencia de producción de harina de maíz (harina «masa») en la Comunidad y en los países de la AELC justifica una adaptación, limitada en principio a dos años, de las normas de origen como queda establecida en el Protocolo n° 3 para los productos de la partida 1905 del SA, DECIDE: Artículo 1La llamada (1) y la nota a pie de página en la lista anexa a la presente Decisión se insertarán a la lista del Anexo III al Protocolo n° 3 del Acuerdo CEE-Suiza. Artículo 2La presente Decisión será aplicable a partir del 1 de diciembre de 1991. Hecho en Bruselas, el 13 de diciembre de 1991. Por el Comité MixtoEl PresidenteR. COHEN ANEXOLista de las elaboraciones o transformaciones a aplicar en las materias no originarias para que el producto transformado pueda obtener el carácter originario >SITIO PARA UN CUADRO>