text:
Franjo Josip I. (Schönbrunn, Beč, 18. kolovoza 1830. – Schönbrunn, Beč, 21. studenoga 1916.), austrijski car i ugarsko-hrvatski i češki kralj (1848. – 1916.).
 Djetinjstvo
 Rođenje Franje Josipa 18. kolovoza 1830. dočekano je s velikim oduševljenjem djeda cara Franje II. i ostalih pripadnika dinastije Habsburg, kojoj je prijetilo izumiranje u muškoj lozi. Njegov otac, nadvojvoda Franjo Karlo, bio je jedini zdravi sin Franje II. kojemu su sva ostala muška djeca umrla u djetinjstvu (dva sina) ili bila mentalno zaostala (Ferdinand I.). Majka Franje Josipa je bila bavarska princeza Sofija i ona će u početku imati veliki utjecaj na budućeg cara.
 U djetinjstvu Franje Josipa Dvor je donio odluku da otac Franje Josipa nije sposoban za cara kao ni mentalno zaostali najstarji sin Franje II., Ferdinand. Ipak Franjo II., pozivajući se na zakone o nasljeđivanju po kojima najstariji sin nasljeđuje krunu, prisilio je ministre i pripadnike dinastije Habsburg priznanje maloumnog Ferdinanda I. za cara. Ta odluka pridonosi odstranjenju iz linije nasljeđivanja oca Franje Josipa, Franje Karla, da bi mladi Franjo Josip što prije mogao postati car.
 Obrazovanje
 Najveći utjecaj na obrazovanje budućeg cara imala je njegova katolički nastrojena majka Sofija te je Franjo Josip sklon katoličkoj vjeri. Za vrijeme školovanja Franjo Josip naučio je češki, francuski, mađarski i talijanski jezik. Dobiva i vojnog učitelja grofa Coroninija koji ga poučava vrlinama vojne discipline i drugim pozitivnim vojničkim vrijednostima. Naučeno Franjo Josip pokazuje u bitci za Santa Luciju u Italiji u svibnju 1848. i impresionira maršala Radetzkog. Vojno školovanje prekinuto je na nivou nižeg časnika u trenutku kada postaje car. Zato će tijekom svoje vladavine Franjo Josip obraćati pažnju i trošiti vrijeme na sve "sitnice" kojima se u vojsci bave niži časnici, a rijetko će vidjeti potpunu stratešku sliku kojom se bave viši časnici. Slični nedostaci pojavljuju se tijekom školovanja u politici koje će također biti iznenada prekinuto njegovom krunidbom za cara.
 Na kraju školovanja car je poliglot prosječnih intelektualnih sposobnosti s velikom samokontrolom koji razmišlja strogo logično, koji odbija sve vrste mistike, ali s nedovršenim vojnim, političkim i pravnim školovanjem. Treba spomenuti i njegovu urođenu sposobnost prepoznavanja kada mu sugovornik laže ili ga pokušava prevariti.
 Osobnost
 Najvrjednija osobnost Franje Josipa bila je samokontrola i podređivanje vlastite dobrobiti Carstva. Čak i u ekstremnim situacijama kao što je bilo ubojstvo njegovog jedinog sina Rudolfa on se odlučuje na prikrivanje ubojstva, koje bi potreslo državu, te izjavljuje da je to bilo samoubojstvo čime zataškava problem. Slične primjere samokontrole pokazuje i tijekom prvih godina vladavine kada kao mladi car sudjeluje u plesovima na dvoru sve do trenutka ženidbe kada odmah prestaje sa zabavama.
 Bila je poznata njegova dobroćudnost i milostivost. Sa samo 19 godina, nakon sloma Mađarske revolucije on zahtjeva milost za pobunjenike i u tomu djelomično uspijeva tako da je po završetku ratnih operacija pogubljeno manje od 150 pobunjenika. Čak je i Artur Gorgij, posljednji vođa revolucije, na kraju dobio carsko pomilovanje. Ta dobroćudnost uvijek ponovno pokazuje se kasnije tijekom života, osim kod neuspjelog atentata 1853. godine kada je bio teško ranjen. Atentatora je sud osudio na smrt i pogubio, ali čuvši za obiteljsku situaciju atentatora, Franjo Josip daje državnu mirovinu njegovoj majci.
 Kao i većina osoba s apsolutnom vlašću car se dao nagovoriti od bliskih prijatelja, obitelji ili ministara na akcije koje u početku nije smatrao pametnim ili poželjnim. Povijesni izvori govore o danu krunidbe kad njegov brat slučajno razbije staklo na crkvi i dolazi u strahu tek okrunjenom caru tražeći pomoć. Tada Franjo Josip uzima kamen u ruku i pita majku smije li ga i on baciti na staklo. Tek nakon dopuštenja kamen će biti bačen. U političkom životu često su drugi vršili pritisak na njega radi donošenja odgovarajućih odluka. Barun Kubeck nam ostavlja u svom dnevniku povijesni izvor o nagovaranju cara da 1851. godine proglasi apsolutizam. Nagovaranje je trajalo duže od 7 mjeseci i na kraju je Franjo Josip potpisao zakon. Ta njegova popustljivost trajat će do kraja života, a na kraju će rezultirati Prvim svjetskim ratom. Nakon Sarajevskog atentata car će biti izložen velikom narodnom, vojnom i političkom pritisku da objavi rat čemu se on žestoko protivio. Nakon mjesec dana pritiska 28. srpnja 1914. godine on potpisuje mobilizaciju, a potpis će popratiti riječima: "Ja sam učinio najbolje što sam mogao, ali sada je sve gotovo".
 Vjerojatno najveća slabost Franje Josipa manjak je vizije razvoja države. Uvijek pokušava riješiti trenutne "jednostavne" probleme dok oni teži nacionalni po njegovom mišljenju nisu rješivi pa ih i ne pokušava riješiti. U zadnja dva desetljeća života potpuno je pasivan što dovodi do novih problema.
 Poznanici o Franji Josipu
 Schwarzenberg, koji je bio prvi premijer mladog cara, već na proljeće 1849. protestira zbog prevelike pažnje koju Franje Josip posvećuje detaljima. Slične primjedbe drugih poznanika će rezultirati popularnom kritikom da on ima način razmišljanja nižeg časnika, a ne cara. Franjo Karlo o svom sinu Franji Josipu komentira:
 Ministri su o sastancima s Franjom Josipom i njegovim odlukama dali njegovu veoma jednostavnu i ne pretjerano pozitivnu sliku: "Tko zadnji priča s carem gotovo je uvijek u pravu". Bez obzira na to oni će kao i svi drugi postati žrtve njegovog osobnog šarma. Potpuno je nevažno bilo ako su posjetitelji bili obični stanovnici, državni službenici ili predsjednici pošto svi ostaju šarmirani. Britanski kralj Edvard VII. će 1907. ostati impresioniran simpatičnim carem (tako će ga i nazvati), a Theodore Roosevelt, 26. predsjednik Sjedinjenih Američkih Država, bit će tako iznenađen da će mu car u jednom trenutku samo kazati: "Vi u meni gledate posljednjeg europskog monarha stare škole". Sam Roosevelt o susretu govori malo drugačije, ali nam ostavlja zanimljivo razmišljanje o caru koji po njegovim riječima "nije jako sposoban čovjek, ali je gospodin".
 Na kraju najbolje mišljenje o Franji Josipu u dvadesetom stoljeću je dao Franjo Josip koji je samog sebe nazvao anakronizmom.
 Obiteljske tragedije
 Nakon nekoliko neuspješnih udvaranja (za princeze od Modene, Pruske i Saske) Franjo Josip odabire uvijek veselu, energičnu Elizabetu Bavarsku (nadimak Sisi) koja je u velikoj suprotnosti s njegovom osobnošću za svoju ženu. Taj brak sklopljen je upravo na inicijativu budućeg cara, što je bio jedini put da se usprotivio svojoj majci, koja je zahtijevala brak s najstarijom od tri bavarske princeze. Idealizirano vjenčanje uskoro postaje noćna mora, pošto Sisi odbija živjeti na dvoru po dvorskim pravilima. Nakon 6 godina braka i rođenja prijestolonasljednika Rudolfa, Sisi napušta Franju Josipa i putuje po Europi. Vratit će mu se samo na kratko 1867. – 68. godine, ali bez obzira na to Franjo Josip će ostati duboko zaljubljen u svoju caricu i tek će pred kraj njenog života početi živjeti s ljubavnicom, glumicom Katharinom Schratt, koja je postala "neokrunjena austrijska carica".
 Kao i većina drugih vladara (Luj XIV., August, Ramzes II., ...) koji su upravljali svojim državama više od pola stoljeća i život Franje Josipa je bio potresen velikim obiteljskim tragedijama. Prva od njih postaje smrt kćeri Sofije u trećoj godini života. Navodno je ta smrt 1857. godine uzrokovala psihičke probleme carice Sisi što će kasnije dovesti do raspada braka.
 Desetljeće nakon te jedine prirodne tragedije, smrt od bolesti, dolazi do krvavih tragedija Franje Josipa. Carev, navodno sterilni, brat Maksimilijan 1863. godine prihvatio je titulu meksičkog cara. Francuske okupacijske trupe koje su pomogle u krunidbi će 1866. godine poraziti tamošnji pobunjenici, a sam Maksimilijan je ubrzo potom zarobljen i strijeljan 19. lipnja 1867. godine.
 Više od dvadeset godina kasnije, Franjo Josip doživljava najteži mogući udarac kada mu je ubijen jedini sin, prijestolonasljednik Rudolf u neslavnoj tragediji Mayerling. Službena istraga o smrti, vođena i blagoslovljena od cara, govorit će o samoubojstvu, ali su mnoga pitanja ostavljena otvorena. Obdukcija izvršena 1992. godine na tijelu Rudolfove ljubavnice, koju je on po službenom izvještaju ubio hicem iz pištolja, dokazala je greške službenog izvještaja iz 1889. godine, pošto je ona bila ubijena udarcima, a ne hicem. Također je kasnije otkriven i stari izvještaj policije koji govori da je Rudolf ubijen sa šest hitaca iz puške. Ubojstvo carevića Rudolfa, koji je bio poznati protivnik dualizma, to jest Ugarske, i vatreni zagovornik napuštanja saveza s Njemačkom, bila je politička noćna mora koja je mogla završiti ratom pa ju možda iz tog razloga Franjo Josip zataškava pričom o samoubojstvu.
 Sljedeća žrtva iz unutarnjeg kruga careve obitelji postaje carica Elizabeta, koju 1898. godine, u Švicarskoj, ubija talijanski anarhist Luigi Lucheni koji šezdesetogodišnju caricu probija nožem, ali ipak njena smrt postaje nevažna kada ju se usporedi s ubojstvom nećaka Franje Josipa i prijestolonasljednika Austro-Ugarske Franje Ferdinanda u Sarajevu 1914. godine. Franju Ferdinanda i njegovu suprugu Sofiju ubio je Gavrilo Princip, smatrajući prijestolonasljednika protivnikom Jugoslavena i glavnog predstavnika okupacijske sile. Ovo ubojstvo, koje se dogodilo pred velikim brojem promatrača, bez obzira na sve careve želje nije moglo biti zataškano, što će na kraju dovesti do početka Prvog svjetskog rata, čemu se car također snažno protivio.
 Pokušaj atentata 1853.
 Dana 18. veljače 1853., car je preživio pokušaj atentata kojeg je izveo mađarski nacionalist János Libényi. Car je šetao s jednim svojim časnikom Maximilianom Karlom Lamoralom O'Donnellom, na jednom od gradskih bastiona, kada mu je Libényi prišao. Napao je cara s leđa i nožem ga ubo u vrat. Car Franjo Josip je gotovo uvijek nosio uniformu s visokim ovratnikom, tako da mu je vrat bio gotovo u potpunosti prekriven ovratnikom napravljenim od čvrstog krutog materijala. Car je bio ozlijeđen i počeo krvariti, ali ovratnik mu je spasio život. Grof O'Donnell je tada odmah napao Libényija sa svojom sabljom. O'Donnell je kasnije postao i službeni grof Habsburške Monarhije (do tada je samo bio grof zbog irskog plemićkog porijekla) i nagrađen je za svoje zasluge u spašavanju cara. Još jedan svjedok, koji je slučajno prolazio, mesar Joseph Ettenreich, također je pomogao i svladao Libényija. Za to ga je car nagradio i proglasio ga plemićem, te je ovaj tako postao Joseph von Ettenreich. Libényi je ubrzo odveden pred sud te osuđen na smrt zbog pokušaja regicida. Smrtna kazna izvršena je na Simmeringer Haideu. Nakon ovog neuspjelog napada, carev brat Maksimilijan, kasniji meksički car, pozvat će sve europske plemićke obitelji na davanje donacije za izgradnju crkve na mjestu napada, koja bi tamo stajala kao simbol i podsjetnik. Crkva se nalazu u Ringstraßeu, blizu Sveučilišta, a znana je kao Votivkirche.
 Vanjska politika
 Nedostatak careve vizije nigdje se nije bolje vidio nego u vanjskoj politici. Njegove pragmatične odluke da bi se riješili trenutačni problemi dugoročno rezultiraju potpunom katastrofom. Početkom vladavine Franje Josipa jedini veliki prijatelj njegove države biva Rusko Carstvo. Kada je 1848. izbila Mađarska revolucija, koja će uskoro dovesti do proglašenja samostalne republike. Uskoro je ta revolucija zaprijetila Franji Josipu, nakon čega je ovaj poslao svoju vojsku u Mađarsku. No, tek kada je Rusko Carstvo 1849. poslalo svoje trupe pod vodstvom Ivana Paskjeviča, revolucija je ugašena i Franjo Josip je uspio sačuvati vlast. Četiri godine kasnije tijekom Krimskog rata (1853. – 1856.), zaboravljajući povijesno neprijateljstvo s Pruskom, on sklapa obrambeni savez protiv Rusije i ulazi na napadački savez s Francuskom, Sardinijom (s kojom je ratovao 1848. – 49. godine) i Velikom Britanijom i to upravo protiv Rusije, čijeg se utjecaja na Istoku bojao. Na kraju će doći čak do mobilizacije vojske za rat i na taj način vezati na sebe pola ruske vojske. Bez obzira na to što kriza prolazi bez objave rata, Rusija to ne će nikada zaboraviti pa od velikog prijatelja postaje nekad otvoreni, a nekad pritajeni neprijatelj.
 Po završetku Krimskoga rata, francuski car Napoleon III. potpisuje tajni ugovor sa sardinijskim šefom vlade Cavourom kojim obećaje pomoć Italiji u borbi s Habsburškom Monarhijom tijekom rata za ujedinjenje, tražeći zauzvrat pokrajinu Savoja. Kada je 1859. ujedinjenje Italije započelo, Franjo Josip I. je doživio dva teška poraza kod Magente i Solferina i tako morao predati Lombardiju Italiji. Već 1864., zajedno s Pruskom, sudjeluje u Austrijsko-njemačkom ratu protiv Danske, gdje odnosi pobjedu, te u diobi spornog teritorija Schleswig-Holstein dobiva Holstein. No, savezništvo s Prusijom raspast će se već nakon dvije godine kada započinje Austrijsko-pruski rat 1866. godine. Kancelar Bismarck sklopio je savezništvo s Talijanima, obećavši im pokrajinu Veneto, i tako napao vojsku Franje Josipa koja je, nakon teškog poraza kod Sadove morala kapitulirati. Potpisivanjem Praškog mira, Franjo Josip gubi Veneto, a ukidanje Njemačke Konfederacije i formiranje Sjevernonjemačke Konfederacije rezultiralo je izbacivanjem Habsburške Monarhije iz Njemačke.
 Situacija na Balkanu nikada nije bila previše povoljna za Austro-Ugarsku, a najveći problemi dogodili su se upravo za vrijeme Franje Josipa. Osmansko Carstvo, "Bolesnik na Bosporu", sve je više slabio, a utjecaj Kneževine Srbije (koja je sve više jačala), širio se na Bosnu i Hercegovinu, interesnu zonu čak četiriju zemalja - Austro-Ugarske, Hrvatske (već je ban Ivan Mažuranić bio zagovornik pripajanja Bosne Hrvatskoj), Srbije i Osmanskog Carstva. Kada je 1875. u Bosni i Hercegovini izbio ustanak koji će dovesti do Velike istočne krize, završene Mirom u San Stefanu 1878. No, europske velesile nisu bile zadovoljne širenjem ruskog utjecaja pa je njemački kancelar Bismarck 1878. sazvao Berlinski kongres na kojem je revidiran Sanstefanski mir. Rezolucijom Berlinskog kongresa, priznata je neovisnost Srbiji (koja će 1882. postati kraljevina), Crnoj Gori, Bugarskoj i Rumunjskoj, a Austro-Ugarska je dobila upravu na Bosnom i Hercegovinom, koja de iure jest ostala pod upravom Osmanskog Carstva, ali je Austro-Ugarska uz upravu dobila i opciju aneksije, koju će iskoristiti 1908. godine, što će izazvati novu krizu i pooštravanje odnosa sa Srbijom. Iako je za vrijeme Obrenovića odnos dvaju država bio normaliziran, dolazak Karađorđevića Petra I. na vlast 1903. (nakon državnog udara) zaoštrio je odnose koje je Franjo Josip morao rješavati brojnim carskim sankcijama.
 Franjo Josip posjetio je Bjelovar, 12. rujna 1888. godine. Povod su bile vojne vježbe na području sela Rače i Drljanovca, oko 20 km od Bjelovara. U carevoj pratnji bio je i prijestolonasljednik Rudolf te nadvojvode Vilim, Josip i Oto. U zgradi tadašnjeg gradskog poglavarstva u Bjelovaru (danas zgrada Gradskog muzeja), na prvome katu susreli su se car Franjo Josip I. i đakovački biskup Josip Juraj Strossmayer. Tijekom susreta, Franjo Josip I. prigovorio je biskupu što je poslao brzojavnu čestitku u Kijev prigodom 900. godina pokrštavanja Rusa. Taj događaj poznat je kao Bjelovarska afera.
 Odnosi s Pruskom/Njemačkom i Sardinijom/Italijom nastavili su teći svojim putem. Očito neprijateljstvo koje rezultira s nekoliko ratova tijekom prvih dvadeset godina vladavine Franje Josipa postaje kasnije upitno prijateljstvo i savezništvo. To prijateljstvo će na kraju dobiti službenu potvrdu iz Berlina kada pod pritiskom da Njemačka izabere između Austro-Ugarske i Rusije, svog prijatelja (pošto su njih dvoje zbog zategnutih odnosa neprijatelji), ona izabire ovog prvog. Vječite sumnje Beča prema talijanskom prijateljstvu će biti potvrđene početkom Prvog svjetskog rata.
 Franjo Josip je osjećao osobnu simpatiju prema Engleskoj ili po njegovim riječima: "Englezi su veoma inteligentni i veoma efikasni političari jer uvijek uspiju postići dobar kompromis među stranama. Koliko su oni različiti od nas u Austriji", ali će pokušaj kralja Edvarda VII. (koji je posjetio Austriju) iz 1907. godine o stvaranju saveza kako bi se Austro-Ugarska odvojila od Njemačke Franjo Josip odbiti zbog pozitivnog mišljenja o caru Vilimu II.
 Iako na odnose s Njemačkom ili Italijom Franjo Josip, niti s najboljom voljom i političkom vizijom, nije mogao utjecati, istočna i balkanska vrata su bila otvorena sve dok ih on svojim dobronamjernim, ali pogrešnim odlukama nije zalupio. U krizi 1853. godine Pruska je sklopila proturuski savez s Austrijom samo da bi ga ubrzo ukinula prikazavši se pravim ruskim prijateljem za razliku od bečkog "izdajnika" spalivši tako mostove Franje Josipa u Petrogradu. Nakon državnog udara u Srbiji 1903. godine Austro-Ugarska je dobila blagoslov velikih sila (na prvom mjesto Rusije) za invaziju Srbije kako bi osvetio "dobrog" ubijenog kralja. Mirotvorno raspoloženi Franjo Josip je to odbio i tako propustio zadnju priliku da spasi svoje Carstvo od povezanih događaja koji će ga uništiti. Njegovu vanjsku politiku u posljednjih 15-ak godina vladavine obilježilo je uglavnom izbjegavanje sukoba sa Srbijom, što je neizbježno, unatoč brojnim ranijim pritiscima, postalo tek nakon Sarajevskog atentata 28. lipnja 1914.
 Unutarnja politika
 Unutarnja politika Franje Josipa I. mogla se ogledati kroz dvije faze. Prva faza, faza carskog apsolutizma, započela je okvirno njegovim dolaskom na vlast 1848., a završila 1860. kada ukida Bachov apsolutizam. Druga faza može se nazvati fazom "demokracije na kapaljku", a trajala je od 1860. do 1916., isprekidana pojedinim periodima strožeg apsolutizma.
 Franjo Josip I. je tako, sporo provodeći reforme u jednoj konzervativnoj Austro-Ugarskoj, ostavljao dojam dobronamjernog i miroljubivog, ali zastarjelog, vladara proizašlog iz nekog drugog vremena i nesposobnog za usklađivanje s novim društvenim tekovinama. Kao i u vanjskoj, tako i u njegovoj unutrašnjoj politici vidimo popuštanje pod pritiskom okoline. To počinje već samom krunidbom 1848. godine kada ministri i carska obitelj nagovaraju Franju Josipa da obeća demokratske reforme ili, preciznije govoreći, njegova krunidbena izjava govori o: "slobodnim državnim institucijama koje moraju prikazivati duh svojeg doba", o "jednakosti svih naroda unutar našeg Carstva" i o "monarhiji koja je spremna podijeliti svoja prava (upravljanja) s narodnim predstavnicima". Slomom revolucije dolazi do ukidanja parlamenta, ali premijer Schwarzenberg još uvijek predlaže stvaranje nekog neodređenog autokratskog ustava. Dnevnik baruna Kubecka iz 1851. godine nam govori o dugotrajnom nagovaranju cara za proglašenje apsolutizma i konačnom uspjehu.
 Iako će kasnije ukinuti apsolutizam, a i zagovornici takve politike će umrijeti, Franjo Josip je takvu apsolutističku politiku zagovarao i intenzivno provodio do 1866. kada je, pod dojmom strijeljanja nadvojvode Maksimilijana u Meksiku počeo sa stvarnom provedbom liberalnije politike.
 Njegov prvi politički čin, po gušenju revolucije, bilo je donošenje Oktroiranog ustava 1849. godine. Ustavom su omogućene neke beneficije neaustrijskim narodima unutar Monarhije, no ipak svi zahtjevi nisu zadovoljeni, Hrvatski se sabor protivio tom ustavu, ali je kao rezultat prisile Beča ustav ipak usvojen. Ukinuti Metternichov apsolutizam (kojega je ukinuo upravo Franjo Josip I.), uskoro će zamijeniti novi Bachov apsolutizam, koji se posebno snažno manifestirao u Hrvatskoj. Dana 31. prosinca 1851., Franjo Josip I. donosi Silvestarski patent kojim ukida Ustav i uvodi carski apsolutizam. Apsolutizam, znan još i kao Bachov apsolutizam, provodio je ministar vanjskih poslova Alexander Bach, koji jest donio i djelomičnu modernizaciju na području uprave, ali je uz pomoć svojih husara provodio snažan apsolutizam koji se pojaviše očitovao u gušenju nacionalnih ideja (aktivnost preporoditelja jenjava upravo s ovom godinom). Devet godina njegovog apsolutizma obilježili su i konflikti s banom Jelačićem oko provođenja apsolutizma, a njegovi vanjskopolitički neuspjesi, kombinirani sa sve jačom krizom, dotukli su i Bachov apsolutizam. Vojni neuspjesi kod Magente i Soflerina produbili su krizu, a najveći pritisak dolazio je upravo iz Banske Hrvatske. Jelačić je preminuo 1859., a kratkotrajna vladavina grofa Coroninija bila je samo uvod za sedmogodišnje banovanje Josipa Šokčevića.
 Već 1860., car saziva pojačano Carevinsko vijeće. Predstavnici tadašnjih hrvatskih zemalja bili su nadbiskup Josip Juraj Strossmayer, (predstavljao Bansku Hrvatsku), Frane Borelli (predstavljao Dalmaciju) i Ambroz Vranyczany (predstavljao Slavoniju). Tamo je Franjo Josip I. postavio temelj za rješavanje krize, a između ostalog, raspravljalo se o ujedinjenju Hrvatske, što su prihvatili Strossmayer i Vranyczany, ali je odbio Borelli. Kao rezultat toga, Franjo Josip 20. listopada 1861. donosi Listopadsku diplomu kojom vraća ustavno stanje. U tom kratkom periodu u kojem je diploma bila važeća, ban Šokčević poslao je nekolicinu zahtjeva Caru od kojih su neki prihvaćeni (hrvatski kao službeni jezik, dvorski dikasterij), ali neki su odbijeni (ujedinjenje). No, kao i jednom do sada, ustavno stanje nije dugo zadržano te car, već 26. veljače 1861., donosi Veljački patent kojim ponovo ukida ustavno stanje i uvodi apsolutizam. U travnju iste godine održano je povijesno zasjedanje Hrvatskoga sabora gdje prijetnju državnom jedinstvu predstavljaju zahtjevi Ante Starčevića i Hrvatske stranke prava, koja tako postaje prva hrvatska stranka koja se zalagala za potpunu samostalnost Hrvatske od Austro-Ugarske.
 Austro-ugarska nagodba
 Godine 1865. održava se još jedan znakovit Hrvatski sabor, gdje je Hrvatska propustila priliku za dobivanje nekih važnih prava (prilika se stvorila zbog krize i slabosti uzrokovane vanjskopolitičkim neuspjehom). Franjo Josip je ubrzo ušao i doživio poraz u ratu s Pruskom, što je ubrzalo pregovore vezane uz unutardržavne promjene. Već 1867. godine, Franjo Josip potpisuje Austro-ugarsku nagodbu, dokument koji je i na službenoj državnoj razini uveo monarhijski dualizam. Zemlja je podijenjena na dva dijela, Cislajtaniju i Translajtaniju, austrijski i ugarski dio, a naziv države promijenjen je u Austro-Ugarska Monarhija. Hrvatska je u toj podjeli i dalje ostala rascjepkana (Dalmacija i Istra pripale su Austriji, a Banska Hrvatska i Slavonija Ugarskoj, s tim da je Banska Hrvatska imala poseban status), no zato je jedina od svih slavenskih zemalja unutar Monarhije dobila pravo na vlastite pregovore. Nagodbeni ban Levin Rauch, predstavnik unionista, sklopio je 1868. godine Ugarsko-hrvatsku nagodbu, dokument koji je regulirao odnose između Banske Hrvatske i Ugarske. Iako je dokument, cjelokupno gledajući, sklopljen u korist Ugarske, Hrvatska je bila jedina zemlja koja je dobila pravo na kakvu-takvu nagodbu (što je bio značajan korak), a ipak je uspjela dobiti neke elemente autonomije. Kao službeni jezik postavljen je hrvatski, a Banska Hrvatska je dobila autonomiju u pravosuđu, bogoslovlju i obrazovanju (važniji resori, tipa financije, i dalje su bili pod kontrolom Ugarske), a na inzistiranje Franje Josipa dobila je i autonomiju vojske. Jedini znakovit problem bio je status grada Rijeke, koja je trebala pripasti Hrvatskoj, ali je dodavanjem Riječke krpice pripala Ugarima. Riječka krpica bio je komad papira na kojem je napisano kako Rijeka pripada Ugarskoj, a na izvorni dokument nagodbe samo je nalijepljen, što ga pravno čini nevažećim, ali je unatoč tome, Ugarska preko tog grada dobila izlaz na more.
 Priznavanje ovog dokumenta izazvalo je burne reakcije u Hrvatskoj, čija je kulminacija bila Rakovička buna Eugena Kvaternika iz 1871. godine. Kvaternik je u Rakovici proglasio samostalnu hrvatsku državu, no brojnim izdajama i spletkama, buna je krvavo ugušena, a njezin predvodnik ubijen. Ipak, Hrvatska mora biti zahvalna Franji Josipu jer je kao jedan od uvjeta o kojima se ne može pregovarati bio postavio da ona bude u Ugarskom dijelu Carstva, ali i da bude autonomna politička cjelina s vlastitim parlamentom i vojskom (od 1868. do raspada Monarhije samo su Austrija, Ugarska i Hrvatska imale vojsku. Nije poznato je li Franjo Josip to učinio zbog povijesnih obveza svoje dinastije ili zahvalnosti zbog pomoći u gušenju revolucije 1848., no činjenica jest da je car omogućio i zahtijevao političku i vojnu autonomiju Hrvatske, čime je ona postala jedina neaustrijska i neugarska zemlja u Monarhiji koja je dobila taj status, a to je velika zasluga upravo samoga cara. Neke teorije tvrde da je pravi razlog ipak bio pragmatični, jer su se u slučaju neslaganja odluke u dvojnoj monarhiji donosili glasovanjem 60 predstavnika Austrijskog, 52 Ugarskog i 8 Hrvatskog parlamenta pa bi u slučaju sukoba dva parlamenta završnu prevagu na stranu Austrije donijela Hrvatska, pod uvjetom da to želi.
 Rješavanjem ugarsko-hrvatskog problema Franjo Josip je odlučio riješiti i češki problem radeći novi kompromis s Bohemijskim parlamentom, nakon kojega bi on bio okrunjen za kralja Bohemije (Češke), koja bi dobila autonomiju veću od Hrvatske, ali manju od Ugarske. Bez obzira na oduševljenje Čeha tim prijedlogom projekt propada 1871. godine zbog žestokog protivljenja Nijemaca (Austrijanaca) i Mađara. Nakon toga neugodnog iskustva Franjo Josip odustaje od pokušaja sređivanja nacionalnih pitanja svoje države smatrajući ih jednostavno nerješivim, no to će se pokazati kao ključni problem koji će s vremenom dovesti do raspada Monarhije. Njegov odnos s Ugarskom te njegov odnos prema njoj, bio je poprilično povoljan za Ugare. Kao okrunjeni kralj zemalja Svetog Stjepana, Franjo Josip je bio obavezan zastupati interese Ugarske prema drugim teritorijama, državama i kraljevstvima, s jedinim austrijskim izuzetkom. U skladu s tim on se povlači iz tamošnje unutarnje politike ili kao na primjer tijekom pregovora između Hrvatske i Ugarske o stvaranju ustava zajedničke države, on zastupa Ugarska stajališta (što je rezultiralo potvrđivanjem Riječke krpice).
 Sljedećih gotovo pola stoljeća Franjo Josip vlada državom kojom najčešće zajedno upravljanju predstavnici austrijskih i ugarskih liberalnih stranaka. Gospodarski napredak države je u skladu s ostalim europskih državama to jest korištenje željeza raste 400% u 40 godina, a slično se događa s poljoprivredom i s kilometrima izgrađenih željezničkih pruga. Jedino se neće riješiti je slavensko pitanje u Monarhiji. Bez obzira na povremene nemire i nacionalne netrpeljivosti to pitanje po mišljenju Franje Josipa nemoguće je riješiti pa on to ni ne pokušava.
 Iako su Ugarske ekspanzionističke težnje još uvijek bile aktivne, možda najveći problem Franji Josipi predstavljala su brojna previranja u Hrvatskoj. Nakon smjene bana Raucha (kojega su Narodnjaci poslali na sud zbog financijskih malverzacija oko prodaje Lonjskog polja) i kratkotrajnog banovanja Kolomana Bedekovića, ban je postao Ivan Mažuranić, književnik, intelektualac i prvi hrvatski ban pučkog porijekla. Njegovo banovanje trajalo je 7 godina (1873. – 1881.), a obilježile su ga brojne reforme, ali i konačni raskol s carem. Franjo Josip podržavao je i poprilično simpatizirao bana Mažuranića, tako da je ovaj imao poprilično slobodne ruke u provođenju nekih reformi, koje se, jasno, nisu direktno ticale bečkoga dvora ili bilo čega što bi produbilo krizu. Mažuranić je tako, odmah po dolasku na bansku titulu, proveo reviziju nagodbe (ukinuo Rauchov sporni zakon koji je zabranjivao i kažnjavao bilo koji oblik javnog protesta ili negodovanja protiv nagodbe), a kasnije je proveo školsku i upravnu reformu, otvorio je Sveučilište u Zagrebu (1874.) i izgradio prvu psihijatrijsku ustanovu na ovom području (Stenjevec). No, Mažuranićeva vanjska i unutarnja teritorijalna politika dovele su do subsekventnog neslaganja s carem. Mažurenićeva otvorena potpora bosanskom ustanku i javni zahtjev za pripojenjem te države Hrvatskoj, kao i njegovo javno zalaganje za pripojenje Vojne krajine Hrvatskoj natjeralo je cara da pred kraj njegovog banovanja pripremi otpusno pismo za Mažuranića. Ovaj ga je preduhitrio te 1880. podnio ostavku, navodeći kao službeni razlog starost i umor, dok je zapravo otišao zbog neuspjeha vezanog uz pripojenje Vojne krajine, a Franjo Josip je za novog bana potvrdio grofa Ladislava Pejačevića. Pejačević je manifestom iz 1881. uspio u onome što je Mažuranić zahtijevao i pripojio Vojnu krajinu Hrvatskoj, što je opet potvrdio i sam car, no Pejačević odlazi s banske pozicije već 1883. kada ga zamjenjuje neslavni Károly Khuen-Héderváry.
 Héderváryjeva dvadesetogodišnja vladavina (1883. – 1903.) donijela je u Hrvatskoj snažnu mađarizaciju, gušenje nacionalnih interesa i strogu politiku ugarskog hegemonizma. Dolazilo je do brojnih prosvjeda (pogotovo studenata i mladih intelektualaca - politička moderna), a svi su oni konačno kulminirali 1895. godine. Dana 14. listopada 1895. godine, car Franjo Josip dolazi u Zagreb kako bi svečano otvorio novu zgradu HNK u Zagrebu. Héderváryjev bezobrazluk započeo je već po dolasku cara u Zagreb, kada ga je ovaj dočekao na glavnom kolodvoru. Prije nego što je ovaj stigao, Héderváry je donio vreću šljunka iz Mađarske i, u trenutku kada je car izlazio iz svog vagona, prosuo tu zemlji i caru rekao: "Sada hodate po mađarskoj zemlji." Nakon toga su krenuli prema zgradi HNK, gdje je car trebao svečano prerezati vrpcu i otvoriti kazalište. Tada su studenti zagrebačkog sveučilišta (među kojima je bio i slavni Vladimir Vidrić, koji je nosio sveučilišnu zastavu, te Stjepan Radić), pred očima cara i bana Héderváryja, uzeli veliku mađarsku zastavu i zapalili ju kao oblik protesta, ne direktno protiv samoga cara, već protiv bana Héderváryja i njegove autokratske politike. Želeći očuvati svoj carski integritet i zaštiti bana, Franjo Josip protjerao navedene studente iz Zagreba, nakon čega su ovi studije dovršavali u Beču ili Pragu. Sukobi i prosvjedi nastavljali su se i dalje, a kulminacija svega bila je 1903. godine (brojne ulične borbe, sukobi studenata, ubojstvo mladića u Zaprešiću 1903.) kada je car bio prisiljen smijeniti bana Héderváryja (iako mu je kasnije dao visoku funkciju u vladi) kako bi smirio situaciju, a za novog je bana potvrdio Teodora Pejačevića.
 Posljednjih 10-ak godina vladavine Franje Josipa bilo je usmjereno uglavnom na vanjsku politiku i sprečavanje (izbjegavanje) rata, tako da je njegovo unutarnjopolitičko djelovanje ostalo na onome s početka XX. stoljeća, bez značajnih reformi i zakona, dok su se glavni sporovi vodili na liniji Zagreb - Budimpešta, a bili su vezani uz ustrajno i uporno provođenje hegemonije na tlu Banske Hrvatske.
 Prvi svjetski rat
 Sarajevski atentat 28. lipnja 1914. dao je povod za Prvi svjetski rat, no to je bila tek treća ratna kriza između Srbije i Austro-Ugarske Monarhije u zadnjih 11 godina. Pošto je samo Franjo Josip mogao potpisati objavu rata, sad već stari i potpuno pasivni car igra svojom neodlučnošću i miroljubivošću odlučujuću ulogu u katastrofi koja slijedi. Nakon ubojstva srpskog kralja i kraljice 1903. godine sve velike sile daruju Austro-Ugarskoj slobodne ruke za vojnu akciju kako bi uspostavila stari politički sistem. Franjo Josip sa svojom duboko urođenom miroljubivom politikom protivi se vojnom napadu pa do njega ne dolazi ni tada ni sljedeće 3 godine tijekom kojih velike sile odbijaju priznati novi režim u Srbiji. Zbog svojih povodljivih osobina Franju Josipa moglo se nagovoriti tijekom ovog razdoblja za vojni napad, ali za to je kao i u ostalim sličnim situacijama njegove vladavine bio potreban pritisak i ministara i vojske. U ovom konkretnom slučaju vojska je zahtijevala rat, a Vlada mir pa se car odlučio za mir.
 Nova kriza između dvije države nastupa nakon aneksije Bosne i Hercegovine kojoj su se žestoko protivili Velika Britanija i Rusija (iako je ruski ministar svojevoljno dao blagoslov). Nakon aneksije, Austro-Ugarska pruža ruku prijateljstva Srbiji u obliku ekonomskih povlastica što će biti odbijeno u Beogradu. Kako se Rusija iz krize povukla zbog ranijeg poraza u ratu s Japanom, a Beč dobiva podršku Berlina, Austro-Ugarska je u ožujku 1909. godine uručila ultimatum Srbiji da zaustavi svoje propagandno-terorističke akcije u Bosni i Hercegovini i Hrvatskoj, a ujedno je Franjo Josip 29. ožujka 1909. godine potpisao naređenje za ratnu mobilizaciju. Već 31. ožujka 1909. godine, Srbija je diplomatski kapitulirala i obećala kako će u budućnosti biti "dobar susjed". Nakon te diplomatske note, Franjo Josip, protivno željama i naređenjima pobješnjelog grofa Franza Conrada von Hötzendorfa, glavnog zapovjednika Austro-Ugarske vojske koji problem želi riješiti ratom protiv diplomatski usamljene Srbije, naređuje demobilizaciju.
 Na kraju politički popustljivost Franje Josipa dovodi do početka Prvog svjetskog rata, pošto glavni zapovjednik srpske vojne obavještajne službe, pukovnik Dragutin Dimitrijević Apis, stoji u središtu svih triju kriza. On je organizirao ubojstvo srpskog kralja 1903. godine, propagandne i terorističke akcije 1903. – 1909. godine i ubojstvo Austro-Ugarskog prijestolonasljednika Franje Ferdinanda u Sarajevu 1914. godine. Nakon ubojstva prijestolonasljednika Franjo Josip se protivio objavi rata, ali ipak pod pritiskom naroda, ministara i vojske on ga potpisuje riječima:
 Franjo Josip nije doživio kraj ovog rata. Preminuo je u palači Schönbrunn, 21. studenog 1916. u 86. godini života te u 68. godini vladavine. Njegov nasljednik, Karlo I., bit će posljednji car Austro-Ugarske Monarhije.
 Titula
 Velika titula austro-ugarskog vladara iz 1914. godine na njemačkom:
 Seine Kaiserliche und Königliche Apostolische Majestät
 von Gottes Gnaden Kaiser von Österreich,
 König von Ungarn und Böhmen, von Dalmatien, Kroatien, Slawonien, Galizien, Lodomerien und Illyrien;
 König von Jerusalem etc.;
 Erzherzog von Österreich;
 Großherzog von Toskana und Krakau;
 Herzog von Lothringen, von Salzburg, Steyer, Kärnten, Krain und der Bukowina;
 Großfürst von Siebenbürgen, Markgraf von Mähren;
 Herzog von Ober- und Niederschlesien, von Modena, Parma, Piacenza und Guastalla, von Auschwitz und Zator, von Teschen, Friaul, Ragusa und Zara;
 Gefürsteter Graf von Habsburg und Tirol, von Kyburg, Görz und Gradisca;
 Fürst von Trient und Brixen;
 Markgraf von Ober- und Niederlausitz und in Istrien;
 Graf von Hohenems, Feldkirch, Bregenz, Sonnenberg etc.;
 Herr von Triest, von Cattaro und auf der Windischen Mark;
 Großwojwode der Woiwodschaft Serbien
 etc., etc
 ili prevedeno na hrvatski:
 Njegovo carsko i kraljevsko apostolsko visočanstvo
 božjom milošću car Austrije,
 kralj Ugarske i Češke, Dalmacije, Hrvatske, Slavonije, Galicije, Lodomerije i Ilirije;
 kralj Jeruzalema itd.;
 nadvojvoda Austrije;
 Veliki vojvoda Toskane i Krakova,
 vojvoda Lorene, Salzburga, Štajerske, Koruške, Kranjske i Bukovine,
 veliki knez Erdelja, markgrof Moravske;
 vojvoda Gornje i Donje Šleske, Modene, Parme, Piacenze i Guastalle, Auschwitza i Zatora, Cieszyna, Furlanije, Dubrovnika i Zadra;
 pokneženi grof Habsburga i Tirola, Kyburga, Gorica i Gradiška;
 knez Tridenta i Brixena;
 markgorf Gornje i Donje Lužice i u Istri;
 grof Hohenemsa, Feldkircha, Bregenza, Sonnenberga itd.;
 vladar Trsta, Kotora i na Slovenskoj krajini;
 veliki vojvoda Srpskog vojvodstva
 itd., itd.
 Izvori
 Literatura
 Alan Palmer: Twilight of the Habsburgs
 István Deák: Beyond nationalism
 Joseph Redlich: Emperor Francis Joseph of Austria
 Hew Strachan: The First World War
 Vanjske poveznice
 Zakon o krunidbi Franje Josipa I. , Sbornik zakonah i naredabah valjanih za kraljevinu Hervatsku i Slavoniju, 1869. kom. I-VIII. str. 13-14, Zagreb 1870.
 Krunidbena zavjernica Franje Josipa I. izdana Hrvatskom saboru u skladu s čl. 2. H-U Nagodbe, Sbornik zakonah i naredabah valjanih za kraljevinu Hervatsku i Slavoniju, 1869. kom. I-VIII. str. 14-17, Zagreb 1870.
 Zakon na vječnu spomen blagopokojnog Franje Josipa donijet od strane Hrvatskog sabora 1917. god. u povodu careve smrti, Sbornik zakonah i naredabah valjanih za kraljevinu Hrvatsku i Slavoniju, 1917. kom. I-XIV. str. 33-34, Zagreb 1918.
 Hrvatska povijest (1790. – 1918.)
 Austro-Ugarska
 Habsburgovci
 Hrvatski vladari
 Austrijski vladari
 Mađarski vladari
 Češki vladari
 Vitezovi Zlatnoga runa


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Avis juridique important
 |
 22002A1129(01)
 Tillægsprotokol om handelsordningen for visse fisk og fiskerivarer, til Europaaftalen om oprettelse af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Den Tjekkiske Republik på den anden side
 EF-Tidende nr. L 324 af 29/11/2002 s. 0061 - 0062
 Tillægsprotokolom handelsordningen for visse fisk og fiskerivarer, til Europaaftalen om oprettelse af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Den Tjekkiske Republik på den anden sideDET EUROPÆISKE FÆLLESSKAB, i det følgende benævnt "Fællesskabet",på den ene side, ogREGERINGEN FOR DEN TJEKKISKE REPUBLIK,på den anden side,SOM TAGER I BETRAGTNING, at Europaaftalen om oprettelse af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Den Tjekkiske Republik på den anden side, i det følgende benævnt "Europaaftalen", blev undertegnet i Bruxelles den 4. oktober 1993 og trådte i kraft den 1. februar 1995,SOM TAGER I BETRAGTNING, at afsnit III, kapitel III i Europaaftalen indeholder bestemmelse om, at der skal føres forhandlinger om gensidige toldindrømmelser i fiskerisektoren,SOM TAGER I BETRAGTNING, at de tekniske forhandlinger med henblik herpå på grundlag af Europaaftalens artikel 21, stk. 5, mellem Fællesskabet og Den Tjekkiske Republik om gensidige toldindrømmelser i fiskerisektoren er ført til ende med et positivt resultat,SOM TAGER I BETRAGTNING, at de forhandlede indrømmelser i fiskerisektoren påvirker de bilaterale indrømmelser i henhold til aftalen, som derfor bør ændres ved en protokol om tilpasning af aftalens handelsaspekter,SOM TAGER I BETRAGTNING, at Fællesskabet og Den Tjekkiske Republik også er blevet enige om en enkel administrativ metode til gradvis at gennemføre de forhandlede toldindrømmelser så snart som muligt,ER BLEVET ENIGE OM FØLGENDE BESTEMMELSER:Artikel 1Fra datoen for denne protokols ikrafttræden foretager begge parter, for så vidt angår de fisk og fiskerivarer, der er defineret i artikel 1 i Rådets forordning (EF) nr. 104/2000, som erstatter den i Europaaftalens artikel 23 omhandlede rådsforordning (EF) nr. 3687/91, en nedsættelse med en tredjedel af den told, som henholdsvis Fællesskabet og Den Tjekkiske Republik anvender på alle fisk og fiskerivarer, med undtagelse af de i artikel 2 nævnte varer.Den 1. januar 2003 foretager begge parter en nedsættelse med endnu en tredjedel af toldsatserne ud fra deres niveau på datoen for denne protokols ikrafttræden.Den 1. januar 2005 eller tidligere, hvis det besluttes efter fælles overenskomst, gælder der fuldstændig frihandel for alle fisk og fiskerivarer, undtagen for de i artikel 2 nævnte. En eventuel aftale om anvendelse af frihandel på et tidligere tidspunkt for alle fisk og fiskerivarer gennemføres i overensstemmelse med artikel 6.Artikel 2Ved denne protokols ikrafttræden afskaffer Fællesskabet det toldkontingent for levende ørreder (KN-kode 0301 91 90 ), som er nævnt i Europaaftalen, og Fællesskabet anvender fuldstændig frihandel for denne vare med oprindelse i Den Tjekkiske Republik.Artikel 3Ved denne protokols ikrafttræden hæver Fællesskabet det toldfri toldkontingent for varer henhørende under KN-kode 0301 93 00 (levende karper) til 4000 tons. Den 1. januar 2003 hæves kontingentet til 4500 tons. Den 1. januar 2004 hæves kontingentet til 5000 tons. Den 1. januar 2005 eller tidligere, hvis dette besluttes ved fælles overenskomst, ophæves kontingentet. En eventuel aftale om tidligere ophævelse af kontingentet gennemføres i overensstemmelse med artikel 6.For mængder, der indføres i Fællesskabet ud over toldkontingentet, finder bestemmelserne i artikel 1 anvendelse.Artikel 4De i artikel 1 nævnte nedsættelser beregnes efter fælles matematiske principper under hensyntagen til, at:a) alle tal med decimaler på 50 og derunder nedrundes til nærmeste hele talb) alle tal med decimaler på over 50 oprundes til nærmeste hele talc) alle toldsatser på under 2 % automatisk fastsættes til 0 %.Parterne udveksler oplysninger om tilfælde, hvor disse principper anvendes.Artikel 5Denne protokol træder i kraft på den første dag i den måned, der følger efter det tidspunkt, hvor parterne har meddelt hinanden, at deres interne procedurer er afsluttet.Artikel 6Denne protokol kan ændres ved afgørelse truffet af associeringsrådet.Hecho en Bruselas, el veintinueve de octubre del dos mil dos./Udfærdiget i Bruxelles den niogtyvende oktober to tusind og to./Geschehen zu Brüssel am neunundzwanzigsten Oktober zweitausendundzwei./Έγινε στις Βρυξέλλες, στις είκοσι εννέα Οκτωβρίου δύο χιλιάδες δύο./Done at Brussels on the twenty-ninth day of October in the year two thousand and two./Fait à Bruxelles, le vingt-neuf octobre deux mille deux./Fatto a Bruxelles, addì ventinove ottobre duemiladue./Gedaan te Brussel, de negenentwintigste oktober tweeduizendtwee./Feito em Bruxelas, em vinte e nove de Outubro de dois mil e dois./Tehty Brysselissä kahdentenakymmenentenäyhdeksäntenä päivänä lokakuuta vuonna kaksituhattakaksi./Som skedde i Bryssel den tjugonionde oktober tjugohundratvå./Dáno v Bruselu dne dvacátého devátého ríjna roku dva tisíce dva.Por la Comunidad Europea/For Det Europæiske Fællesskab/Für die Europäische Gemeinschaft/Για την Ευρωπαϊκή Κοινότητα/For the European Community/Pour la Communauté européenne/Per la Comunità europea/Voor de Europese Gemeenschap/Pela Comunidade Europeia/Euroopan yhteisön puolesta/För Europeiska gemenskapen/za Evropské spolecenství>PIC FILE= "L_2002324DA.006201.TIF">Por la República Checa/For Den Tjekkiske Republik/Für die Tschechische Republik/Για την Τσεχική Δημοκρατία/For the Czech Republic/Pour la République tchèque/Per la Repubblica ceca/Voor de Tsjechische Republiek/Pela República Checa/Tsekin tasavallan puolesta/För Republiken Tjeckien/za Ceskou republiku>PIC FILE= "L_2002324DA.006202.TIF">


type: wikipedia

text:
Josip Vidmar [jósip vídmar], slovenski literarni in gledališki kritik, dramaturg, prevajalec, esejist in politik, * 14. oktober 1895, Ljubljana, † 11. april 1992, Ljubljana.
 Bil je eden od ustanoviteljev OF, odposlanec Zbora odposlancev slovenskega naroda v Kočevju in udeleženec drugega zasedanja Avnoja. Po vojni je bil do 1952/53 predsednik Prezidija Ljudske skupščine LR Slovenije, in zbora narodov zvezne skupščine. Bil je dramaturg v Drami, profesor za teorijo drame na Akademiji za igralsko umetnost in dolgoletni predsednik Slovenske akademije znanosti in umetnosti.
 Življenje
 Rodil se je Josipini in Josipu Vidmarju starejšemu. Je mlajši brat Milana, Mile (por. Favai), Staneta, Ivane (por. z Milanom Skrbinškom) ter starejši brat Cirila in Mete.
 Po petih letih osnovne šole je obiskoval klasično gimnazijo v Ljubljani. Po (nemški) maturi, ki jo je končal z odliko, se je leta 1914 vpisal na visoko tehniško šolo v Pragi, kjer je bil mobiliziran v avstroogrsko vojsko. 15. septembra 1915 je na fronti v Galiciji prebežal na rusko stran in bil do maja 1918 v ruskem ujetništvu v različnih krajih. Po 1. svetovni vojni je študiral filozofijo in literaturo v Pragi, Parizu, Zagrebu in 1928 diplomiral v Ljubljani iz slovenske književnosti in primerjalne literarne zgodovine s teorijo. Doktorirati je nameraval s knjigo o Župančiču, vendar mu Ivan Prijatelj dela ni hotel sprejeti za disertacijo.
 Uveljavil se je najprej kot prevajalec in interpret ruskih literarnih in filozofskih del. Prevajal je iz ruske, nemške (maturitetni jezik), francoske, angleške in hrvaške književnosti, največ dramatike: Gogolja, Gribojedova, Krležo, Molièrea, Nušića, Puškina, Alekseja Tolstoja in dela drugih pisateljev. Prevod Leonida Nikolajeviča Andrejeva Črne maske je postal libreto Kogojeve opere.
 Kot kritik se je uveljavil z oceno Župančičeve drame Veronika Deseniška v Ljubljanskem zvonu (1924). 1922 je z Antonom Podbevškom in Marijem Kogojem ustanovil modernistično revijo Trije labodje, ki pa je po 2. številki zaradi ideoloških razhajanj s Podbevškom prenehala izhajati. Od leta 1925 do 1927 je izdajal revijo Kritika, v kateri so izšli polemični članki o umetnosti. V LZ je polemiziral s katoliškimi intelektualci (Aleš Ušeničnik, Anton Vodnik, Božo Vodušek), kjer je odločno branil stališče, da svetovni nazor ni torišče umetniške presoje. Velja le estetsko merilo, ki je strukturirano v vsečloveški univerzalnosti.
 Njegovo najvplivnejše delo je verjetno Kulturni problem slovenstva, izdano med diktaturo kralja Aleksandra leta 1932. V njem se je zavzel za slovensko nacionalno samobitnost in avtonomnost proti t. i. naprednim liberalnim razumnikom, ki so zagovarjali »jugoslovenarstvo«. Povod je bil esej Otona Župančiča Adamič in slovenstvo, posledica pa Speransova (Kardeljeva) knjiga Razvoj slovenskega narodnega vprašanja. Hkrati pa je sprožil krizo v Ljubljanskem zvonu , zato je 1933 s somišljeniki ustanovil »neodvisno« revijo Sodobnost. Jeseni 1934 je postal dramaturg ljubljanske Drame. Prevajal je operne in dramske tekste, urejal Gledališki list in v njem objavljal kritike o uprizoritvah, ki so bile pozneje objavljene v knjigi Dramaturški listki. Leta 1939 se je kot umetniški vodja lotil režije drame Striček Vanja Antona Pavloviča Čehova. V Drami je služboval do 1942, ko je šel v ilegalo in nato maja tega leta v partizane; njegovo partizansko ime je bilo Saša.
 Po vojni je kot prvi profesor za to področje 1946–50 predaval teoretično dramaturgijo na AIU (kasnejši AGRFT).
 Član Društva slovenskih književnikov (pisateljev) je bil od 1922, slovenskega PEN kluba od ustanovitve 1926, Društva slovenskih književnih prevajalcev od 1955.
 Od 1949 je bil redni član in dobrih 23 let (1952–76) tudi predsednik SAZU (v tej vlogi je 1966–69 predsedoval svetu jugoslovanskih akademij, ki so ga skoraj vse sprejele za dopisnega člana); imel je tudi več kulturnopolitičnih funkcij: bil je upravnik Inštituta za literature SAZU (1950–64), nato predsednik znanstvenega sveta Inštituta za slovensko literaturo in literarne vede (ZRC) SAZU (do 1983). Bil je še predsednik Zveze književnikov Jugoslavije (1952–58), 25 let predsednik gledališkega festivala Sterijino pozorje v Novem Sadu (1956–81), prvo leto tudi Borštnikovega srečanja v Mariboru (1970) in sveta Festivala Ljubljana (1974-78). Bil je predsednik Sveta enciklopedij pri SZDL Slovenije, prvi predsednik Glavnega uredniškega odbora Enciklopedije Slovenije ter častni predsednik v 80. letih obnovljenega Plenuma kulturnih delavcev OF.
 Vodil je simpozij o Ivanu Cankarju ob 100-letnici rojstva (1976), o Otonu Župančiču pa je napisal monografijo za zbirko Znameniti Slovenci, katere program je zasnoval.
 Na ljubljanski univerzi je bil leta 1966 promoviran za častnega doktorja literarnih ved, SAZU pa ga je po izteku predsedovanja 1976 izvolila za častnega člana (pred njim sta bila to samo Tito in Kardelj, ki nista bila redna člana, za njim pa prav tako nekdanji predsednik France Bernik).
 Doprsna kipa so mu odkrili na SAZU in avli ljubljanske Drame.
 Politika
 Pred 2. svetovno vojno se je Vidmar opredelil za sodelovanje s komunisti in se politično angažiral v Društvu prijateljev Sovjetske zveze (1940), po okupaciji Jugoslavije pa v Osvobodilni fronti (sprva imenovane Protiimperialistična zveza delovnega ljudstva Slovenije), katere ustanovni sestanek je bil med 26. in 27. aprilom 1941 v njegovem stanovanju v očetovi hiši. Vidmar je bil kot predstavnik kulturnih delavcev vključen v IO OF, od 14. januarja 1943 do 27. aprila 1953 pa je bil njegov predsednik. Oktobra 1943 je bil kot udeleženec Zbora odposlancev slovenskega naroda v Kočevju izvoljen v delegacijo na 2. zasedanje Avnoja v Jajcu, kjer je v imenu slovenske delegacije predlagal, naj dobi Tito naziv oz. čin maršala. Februarja 1944 je bil izvoljen za predsednika SNOS, formalno najvišjega predstavniško-zakonodajnega organa slovenskega osvobodilnega gibanja. Po vojni je imel številne politične funkcije: zvezni in republiški poslanec (do 1967), predsednik Ustvodajne skupščine LRS, 1946/7–1953 predsednik Prezidija Ljudske skuščine LR Slovenije, član Prezidija in predsednik Sveta narodov Ljudske skupščine FLRJ 1945–53), član Sveta federacije (1967–74 in po 1982), vmes član Predsedstva SRS (1974–82), vseskozi pa član vodstva oz. predsedstva republiške in do 1967 tudi zvezne SZDL.
 Leta 1948 se je pridružil Titu in nasprotnikom Informbiroja z demonstrativnim vstopom v Komunistično partijo. Bil je tudi predsednik Zveznega odbora za miɾ.
 Na Titovo pobudo je povabil v vilo Bistrico nad Tržičem Miroslava Krležo. Povabil je še Marka Ristića in njihovo druženje je pripomoglo k razgraditvi našega socialističnega realizma. V polemiki o socialističnem realizmu proti Borisu Ziherlu in Mihailu Lifšicu (1956–57) je zagovarjal umetniško avtonomijo, v zvezi z razkritjem povojnih pobojev pa je 1975 polemiziral z Edvardom Kocbekom in Heinrichom Böllom. Že leta 1952 je napisal estetsko in »politično« odklonilno kritiko in polemiko knjige Edvarda Kocbeka Strah in pogum, po kateri so Kocbeka prisilno upokojili in nadzorovali do konca življenja. Leta 1988 je zadnjikrat nastopil v javnosti na protestnem literarnem večeru Društva slovenskih pisateljev ob aretaciji "četverice".
 Literarna kritika in polemika
 H kritiki, osnovnemu poklicu, se je vrnil 1952, ko je napisal estetsko in »politično« odklonilno kritiko in polemiko knjige Edvarda Kocbeka Strah in pogum in odklonilno kritiko knjige Juša Kozaka Lesena žlica. Od 1961 do 1968 je kritično spremljal uprizoritve v ljubljanski Drami. Podobno kot v književni kritiki je tudi tu prisegal na literarno gledališče, ni prenašal izmišljenih, »neživljenjskih« konstruktov, odrskega življenja, ki ni upoštevalo vseh treh človeških dimenzij (jaz–moja ožja okolica–družba), in nihilizma. O vprašanjih moderne drame je polemiziral z Vladimirjem Kraljem (1961) in kritziral režijo Mileta Koruna Cankarjevega Pohujšanja v dolini šentflorjanski (1965). Polemično aktualni so bili tudi članki Iz dnevnika in K našemu trenutku (Delo 1965–67, 1971–73), kjer je obravnaval problematična vprašanja v kulturi in umetnost, zlasti svoj odnos do sodobne umetnosti.
 Svoje spomine je skoraj petinosemdesetleten izdal v Obrazih (1979, razširjena izdaja 1985). Obudil je spomin samo na pokojne: brata Milana, Ivana Cankarja, ki ga je obiskoval na Rožniku (tu je pričevanje o Cankarjevem govoru v Narodnem domu), prijatelje Karla Dobido, Marija Kogoja, Ferda Kozaka, Edvarda Kardelja in Borisa Kidriča ter vrsto sodobnikov, ki niso samo vplivali na njegovo življenje, temveč na vse slovenstvo: katoliški krog (France Koblar, France Stelé, Anton Vodnik, Franc S. Finžgar, Izidor Cankar), Ivan Prijatelj, Rihard Jakopič, Anton Lajovic, Alojz Gradnik, Anton Novačan, Ivan Pregelj, Pavel Golia, Oton Župančič, Juš Kozak, Fran Albreht, Miran Jarc, Prežihov Voranc in edina ženska Lili Novy. Analitično je predstavil portretirančevo delo, analiziral svoj odnos do portretiranca in odnos portretiranca do njega. V prvi izdaji je bilo 25 portretirancev plus avtorski »obraz«. V drugi, razširjeni izdaji je dodal še druge že umrle: Srečko Kosovel (obudil svojo ljubezen do njegove sestre Karmele Kosovel), Lojz Kraigher, Stanko Leben, Igo Gruden, Vladimir Bartol (zgodba o nastanku Alamuta), Mile Klopčič, Ciril Kosmač, Miško Kranjec, Edvard Kocbek (kritično politični pogled), France Bevk.
 Vidmarjev labodji spev je Mrtvaški ples (1983), ki ga je napisal po operaciji raka na črevesju v oseminosemdesetem letu. Iz zavesti minljivosti je pričel razmišljati o spevih smrti v slovenski poeziji. Pregledal jih je od Prešerna naprej. V 80. letih je pripravljal delo Slovenstvo in Jugoslovanstvo, ki pa ga ni končal oz. ni izšlo.
 Posmrtno so izšla njegova pisma Karmeli Kosovel, starejši sestri Srečka Kosovela in prijateljici Avgusta Černigoja, ki je študirala klavir v Münchnu, vanjo se je zaljubil po Srečkovi smrti.
 Poročen je bil dvakrat. Prvič z Angelo Kosmatin (od 1921; umrla je leta 1942), s katero je imel sina Tita (1929–1999, pesnik, kasneje kulturni urednik Dela) ter še tri otroke, ki so umrli kot dojenčki. Druga žena je bila Nada Stritar (1917–1990, operna pevka), s katero je imel tri otroke: Roka (1944–), Nado, por. Mlač (1946–2003) in Živo, por. Trbižan (1949–). Nadi je posvetil spis Angleški kralj ter Esej o lepoti. V njem je predstavil temeljne kriterije, ki se jih je držal pri presojanju umetniških del.
 Bibliografija knjižnih izdaj
 Kulturni problem slovenstva (1932)
 Oton Župančič: kritična portretna študija (1935)
 Literarne kritike (1951)
 Dr. France Prešeren. Esej (1954) {{cobiss|ID=1397249))
 Meditacije (1954)
 Dramaturški listki (1962)
 Drobni eseji (1962)
 Polemike (1963)
 Srečanje z zgodovino (1963)
 Literarni eseji (1966)
 Dnevniki (1968)
 Gledališke kritike (1968)
 Ivan Cankar (1969)
 Slovenske razprave (1970)
 K našemu trenutku (1973)
 Oton Župančič (zbirka Znameniti Slovenci) (1978)
 Obrazi (1979) (1985-2.dopolnjena izdaja) (3. - 2011 - izbrala in uredila Živa Vidmar)
 Presoje (1980)
 Esej o lepoti (1981)
 Mrtvaški ples (1983)
 Slovensko pismo (1984)
 Sile časa (1985)
 Pisma Karmeli Kosovel (1997)
 Moj obraz, zbrala in uredila Živa Vidmar (2011)
 Nagrade in priznanja
 partizanska spomenica 1941
 red narodne osvoboditve I, 1944
 red bratstva in enotnosti I
 red zasluge za narod I
 nagrada komiteja za umetnost FLRJ, 1949
 redni član SAZU (1949) v razredu za filološke in literarne vede
 dopisni član JAZU, Zagreb (1951)
 red jugoslovanske zastave I, 1955
 nagrada Zveze književnikov Jugoslavije, 1960
 red junaka socialističnega dela, 1960
 dopisni član SANU, Beograd, 1961
 Officier de l'ordre des arts et des lettres 1964 (Francija, prevzel 1966)
 zuanji član Akademije SR Romunije, 1965
 Sterijeva nagrada, 1965
 Prešernova nagrada, 1966
 častni doktor Univerze v Ljubljani, 1966
 nagrada AVNOJ-a, 1967
 red republike z zlatim vencem, 1968
 dopisni član ANU BiH in MANU (1969)
 nagrada Branka Gavelle, 1971
 red jugoslovanske zvezde z lento, 1975
 red Polonia restituta (Poljska)
 Ordre national de la légion d'honneur, 1975 (Francija, prevzel 1976)
 zuanji (dopisni) član Akademije umetnosti NDR, 1975
 častni član Slavističnega društva Slovenije, 1975
 zlata plaketa ilegalca, 1975
 Župančičeva nagrada, 1975
 Kidričeva nagrada, 1976
 častni član SAZU, 1976
 zlata plaketa, značka in listina Borštnikovega srečanja, 1977
 dopisni član Crnogorske akademije nauka i umjetnosti in Vojvođanske akademije nauka i umetnosti (1981)
 Njegoševa nagrada, 1981 (za knjigo Obrazi)
 Častni občan (meščan) Ljubljane, 1984
 častni predsednik Plenuma kulturnih delavcev OF
 Zunanje povezave
 Josip Vidmar: Dr. France Prešeren: Esej. Ljubljana: DZS, 1954. Wikiverza.
 Josip Vidmar: O Ivanu Cankarju. Ljubljana: CZ, 1976. Wikiverza.
 Josip Vidmar na dLibu.
 Opombe
 Viri
 Patricija Maličev: Živa Vidmar: »Kako, zaboga, ste mogli dopustiti, da so klerikalci prišli na oblast?!« Živa Vidmar o svojem očetu Josipu Vidmarju, slovenski kulturnopolitični osebnosti 20. stoletja. Delo, Sobotna priloga 1. 6. 2011.
 Jožica Grgič: Josip Vidmar: Komunizem – edina razumna izbira Delo 1. 6. 2011.
 Prešernovi nagrajenci
 Slovenski kritiki
 Slovenski politiki
 Slovenski prevajalci
 Častni meščani Ljubljane
 Častni člani Slovenske akademije znanosti in umetnosti
 Predsedniki Slovenske akademije znanosti in umetnosti
 Slovenski akademiki
 Predavatelji na Akademiji za gledališče, radio, film in televizijo v Ljubljani
 Člani Izvršnega odbora Osvobodilne fronte slovenskega naroda
 Udeleženci Zbora odposlancev slovenskega naroda v Kočevju
 Župančičevi nagrajenci
 Ljubljančani
 Slovenski univerzitetni učitelji
 Častni doktorji Univerze v Ljubljani
 Pokopani na Žalah, Ljubljana
 Redni člani Slovenske akademije znanosti in umetnosti
 Diplomiranci Filozofske fakultete v Ljubljani


type: legislation

text:
 8.11.2011
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 289/12
 IZVEDBENA UREDBA KOMISIJE (EU) št. 1120/2011
 z dne 31. oktobra 2011
 o vpisu imena v register zaščitenih označb porekla in zaščitenih geografskih označb (Carciofo Brindisino (ZGO))
 EVROPSKA KOMISIJA JE –
 ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije,
 ob upoštevanju Uredbe Sveta (ES) št. 510/2006 z dne 20. marca 2006 o zaščiti geografskih označb in označb porekla za kmetijske proizvode in živila (1) ter zlasti prvega pododstavka člena 7(4),
 ob upoštevanju naslednjega:
 (1)
 V skladu s prvim pododstavkom člena 6(2) Uredbe (ES) št. 510/2006 je bila vloga Italije za registracijo imena „Carciofo Brindisino“ objavljena v Uradnem listu Evropske unije
 (2).
 (2)
 Ker Komisija ni prejela nobenega ugovora v skladu s členom 7 Uredbe (ES) št. 510/2006, je treba navedeno ime registrirati –
 SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:
 Člen 1
 Ime iz Priloge k tej uredbi se registrira.
 Člen 2
 Ta uredba začne veljati dvajseti dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije.
 Ta uredba je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah.
 V Bruslju, 31. oktobra 2011
 Za Komisijo V imenu predsednika
 Dacian CIOLOȘ
 Član Komisije
 (1) UL L 93, 31.3.2006, str. 12.
 (2) UL C 29, 29.1.2011, str. 27.
 PRILOGA
 Kmetijski proizvodi za prehrano ljudi, našteti v Prilogi I k Pogodbi:
 Skupina 1.6 Sadje, zelenjava in žita, sveži ali predelani
 ITALIJA
 Carciofo Brindisino (ZGO)


text:
 Avis juridique important
 |
 11985I/PRO/13
 Asiakirjat Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisestä Euroopan yhteisöihin - Asiakirja Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisehdoista ja perustamissopimusten mukautuksista - Pöytäkirja 13 ydinenergia-alan tietojen vaihdosta Espanjan kuningaskunnan kanssa
 Virallinen lehti nro L 302 , 15/11/1985 s. 0435
 Asiakirjat Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisestä Euroopan yhteisöihin - Asiakirja Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisehdoista ja perustamissopimusten mukautuksista - Pöytäkirja 13 ydinenergia-alan tietojen vaihdosta Espanjan kuningaskunnan kanssa1 artikla1. Jäsenvaltioille, henkilöille ja yrityksille Euratomin perustamissopimuksen 13 artiklan mukaisesti toimitetut tiedot annetaan liittymisestä alkaen Espanjan kuningaskunnan käyttöön, joka levittää niitä alueellaan rajoitetusti edellä mainitussa artiklassa määrätyin edellytyksin.2. Espanjan kuningaskunta toimittaa liittymisestä alkaen Euroopan atomienergiayhteisön käyttöön rajoitetussa jakelussa olevat, Espanjassa saatavilla olevat ydinenergia-alan tiedot, sikäli kuin kyse ei ole yksinomaan kaupallisista sovelluksista. Komissio toimittaa nämä tiedot mainitun artiklan 1 kohdassa määrätyin edellytyksin yhteisön yrityksille.3. Nämä tiedot koskevat pääasiassa:- ydinfysiikkaa (matala- ja suurenergia)- säteilysuojausta,- nuklidien, erityisesti stabiilien nuklidien sovelluksia,- tutkimusreaktoreita ja niissä käytettäviä polttoaineita,- polttoainekierron alan tutkimuksia (erityisesti vähäuraanisen malmin louhintaa ja käsittelyä, polttoaine-elementtien optimointia tehoreaktoreita varten).2 artikla1. Aloilla, joilla Espanjan kuningaskunta antaa tietoja yhteisön käyttöön, toimivaltaiset laitokset myöntävät pyynnöstä kaupallisin ehdoin käyttölupia yhteisön jäsenvaltioille, henkilöille ja yrityksille, silloin kun niillä on yksinoikeudet yhteisön jäsenvaltioissa haettuihin patentteihin ja sikäli kuin niillä ei ole ulkopuolisiin nähden minkäänlaista velvoitetta tai sitoumusta myöntää yksinomaista tai osittain yksinomaista käyttölupaa kyseisiin patenttioikeuksiin, tai ehdottaa sellaisen myöntämistä.2. Jos yksinomainen tai osittain yksinomainen käyttölupa on myönnetty, Espanjan kuningaskunta rohkaisee ja helpottaa sitä, että tällaisten käyttölupien haltijat myöntävät edelleenkäyttölupia.Yhteisön jäsenvaltioille, henkilöille ja yrityksille kaupallisin ehdoin.Yksinomaiset tai osittain yksinomaiset käyttöluvat myönnetään tavanomaisin kaupallisin ehdoin.


text:
 Anunţ juridic important
 |
 22000D1214(10)
 Jurnalul Oficial L 315 , 14/12/2000 p. 0022 - 0023 ediţie specială în limba cehă capitol 11 volum 05 p. 104 - 105 ediţie specială în limba estonă capitol 11 volum 05 p. 104 - 105 ediţie specială în limba maghiară capitol 11 volum 05 p. 104 - 105 ediţie specială în limba lituaniană capitol 11 volum 05 p. 104 - 105 LV.ES capitol 11 volum 05 p. 104 - 105 MT.ES capitol 11 volum 05 p. 104 - 105 PL.ES capitol 11 volum 05 p. 104 - 105 SK.ES capitol 11 volum 05 p. 104 - 105 ediţie specială în limba slovenă capitol 11 volum 05 p. 104 - 105
 Decizia nr. 80/2000 a Comitetului mixt al SEEdin 2 octombrie 2000de modificare a anexei XXI (Statistică) la Acordul SEECOMITETUL MIXT AL SEE,având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European, astfel cum a fost modificat prin Protocolul de adaptare a Acordului privind Spațiul Economic European, denumit în continuare "acordul", în special articolul 98,întrucât:(1) Anexa XXI la acord a fost modificată prin Decizia nr. 23/2000 a Comitetului mixt al SEE din 25 februarie 2000 [1].(2) Ar trebui încorporat în acord Regulamentul (CE) nr. 1165/98 al Consiliului din 19 mai 1998 privind statisticile pe termen scurt [2],DECIDE:Articolul 1Textul punctului 2 (Directiva 72/211/CEE a Consiliului) din anexa XXI la acord se înlocuiește cu următorul text:"398 R 1165: Regulamentul (CE) nr. 1165/98 al Consiliului din 19 mai 1998 privind statisticile pe termen scurt (JO L 162, 5.6.1998, p. 1).În sensul prezentului acord, dispozițiile regulamentului sunt adaptate după cum urmează:(a) Islanda furnizează datele privind variabilele 120 și 210 din modulele A și D, datele privind variabila 210 din modulul B și datele privind variabilele 120, 123 și 210 din modulul C;(b) Liechtenstein furnizează datele privind variabila 210 din modulul A, datele privind variabilele 135, 210 și 411 din modulul B, datele privind variabila 210 din modulul C și datele privind variabila 210 din modulul D;(c) Islanda și Liechtenstein furnizează datele începând cu primul trimestru al anului 2000."Articolul 2Textele Regulamentului (CE) nr. 1165/98 în limbile islandeză și norvegiană, care se publică în suplimentul SEE al Jurnalului Oficial al Comunităților Europene, sunt autentice.Articolul 3Prezenta decizie intră în vigoare la 3 octombrie 2000, cu condiția să se fi efectuat toate notificările prevăzute la articolul 103 alineatul (1) din acord către Comitetul mixt al SEE [***].Articolul 4Prezenta decizie se publică în secțiunea SEE și în suplimentul SEE ale Jurnalului Oficial al Comunităților Europene.Adoptată la Bruxelles, 2 octombrie 2000.Pentru Comitetul mixt al SEEPreședinteleG. S. Gunnarsson[1] Nepublicată încă în Jurnalul Oficial.[2] JO L 162, 5.6.1998, p. 1.[***] Nu au fost semnalate obligații constituționale.--------------------------------------------------


text:
 Avis juridique important
 |
 31983R2118
 Rådets forordning (EØF) nr. 2118/83 af 25. juli 1983 om indgåelse af aftalen i form af brevveksling mellem Det europæiske økonomiske Fællesskab på den ene side og den danske regering og landsstyret på Færøerne på den anden side om foranstaltninger i forbindelse med laksefiskeriet i det nordlige Atlanterhav
 EF-Tidende nr. L 205 af 29/07/1983 s. 0001
 ***** RAADETS FORORDNING (EOEF) Nr. 2118/83 af 25. juli 1983 om indgaaelse af aftalen i form af brevveksling mellem Det europaeiske oekonomiske Faellesskab paa den ene side og den danske regering og landsstyret paa Faeroeerne paa den anden side om foranstaltninger i forbindelse med laksefiskeriet i det nordlige Atlanterhav RAADET FOR DE EUROPAEISKE FAELLESSKABER HAR - under henvisning til traktaten om oprettelse af Det europaeiske oekonomiske Faellesskab, saerlig artikel 43, under henvisning til forslag fra Kommissionen (1), under henvisning til udtalelse fra Europa-Parlamentet (2), og ud fra foelgende betragtninger: Faellesskabet paa den ene side og den danske regering og landsstyret paa Faeroeerne paa den anden side har foert konsultationer vedroerende laksefiskeriet i det nordlige Atlanterhav; som resultat af disse konsultationer har de to delegationer paraferet en aftale i form af brevveksling; det er i Faellesskabets interesse at godkende denne aftale - UDSTEDT FOELGENDE FORORDNING: Artikel 1 Aftalen i form af brevveksling mellem Det europaeiske oekonomiske Faellesskab paa den ene side og den danske regering og landsstyret paa Faeroeerne paa den anden side om foranstaltninger i forbindelse med laksefiskeriet i det nordlige Atlanterhav godkendes herved paa Faellesskabets vegne. Teksten til aftalen er knyttet til denne forordning. Artikel 2 Formanden for Raadet bemyndiges til at udpege de personer, der er befoejet til at undertegne aftalen med bindende virkning for Faellesskabet. Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gaelder umiddelbart i hver medlemsstat. Udfaerdiget i Bruxelles, den 25. juli 1983. Paa Raadets vegne C. SIMITIS Formand (1) EFT nr. C 116 af 29. 4. 1983, s. 5. (2) Udtalelse afgivet den 8. juli 1983 (endnu ikke offentliggjort i EFT).


text:
Martin Weinek (twieled fl-1964) huwa attur Awstrijak, attur ta' karattru, produttur tal-inbid, entrepreneur u entertainer, probabilment magħruf l-aktar għar-rwol tiegħu fis-sensiela televiżiva Il-Kummissarju Rex (bħala l-Ispettur Fritz Kunz). Huwa jipproduċi l-inbid fl-Awstrija.
 Weinek studja d-drama bejn l-1983 u l-1986 taħt il-Prof. Peter P. Jost.
 Sa mill-1986, kien parti mill-Group 80 tat-teatri ta' Vjenna u kellu parti żgħira fil-film After-season, fejn ħadem il-parti ta' purtinar tal-liftijiet.
 Fl-1987, ħa sehem fil-festival ta' Recklinghausen taħt id-direzzjoni ta' Georg Mittendrein f'The Lechner Edi looks into Paradise u ta' kennies fil-film Müllomania taħt id-direttur Dieter Berner.
 Kull tant żmien, Weinek kien attiv b'film u bit-televiżjoni, bħal per eżempju fl-1989 fis-sensiela televiżiva Calafati Joe.
 Minbarra l-ħajja teatrali, Weinek skopra d-delizzju tat-tkabbar l-inbid ma' martu Eva fl-1993, u għadu jkabbar l-inbid sal-lum fl-għelieqi tagħhom fejn Heiligenbrunn.
 Filmografija
 1989: Calafati Joe (sensiela televiżiva)
 1999-2004, 2008- : Il-Kummissarju Rex (sensiela televiżiva)
 2004: Silentium
 2005: Grenzverkehr
 2006: Unter weißen Segeln (Episodju Träume am Horizont)
 2007: Die Rosenheim-Cops (Episodju Liebe bis zum Ende)
 Ħoloq
 Link ORF (bil-Ġermaniż)
 Weinek als Weinbauer, il-produzzjoni tal-inbid (bil-Ġermaniż)
 Twieldu fl-1964
 Atturi tal-films Awstrijakki
 Produtturi tal-inbid Awstrijakki
 Atturi televiżivi Awstrijakki
 Vitikulturisti


type: other

text:
Az.: 2 U 69/01
 Verkündet am 17.04.2002
 Vorinstanz: LG HRO – Az.: 3 O 461/01
 In dem einstweiligen Verfügungsverfahren hat der 2. Zivilsenat des Oberlandesgerichts Rostock auf die mündliche Verhandlung vom 20.03.2002 beschlossen:
 Von den Kosten des einstweiligen Verfügungsverfahrens nach einem Gegenstandswert von 200.000,- Euro fallen der Beschwerdeführerin 7/8 und dem Beschwerdegegner 1/8 zur Last.
 Nach übereinstimmender Erklärung der Erledigung der Hauptsache streiten die Parteien noch darüber, wer die Kosten des vorliegenden einstweiligen Verfügungsverfahrens zu tragen hat, in dem die Beschwerdeführerin Unterlassung rufschädigender Tatsachenbehauptungen sowie der Veröffentlichung von Geschäftspost im Internet begehrt hat.
 Die Beschwerdeführerin, ein europaweit tätiges Unternehmen aus dem Bereich der Herstellung und des Vertriebes von Holzprodukten für Heim und Garten, belieferte den Beschwerdegegner, der im Rahmen eines Einzelunternehmens unter anderem Saunen plant, liefert und montiert, während einer etwa l Jahr andauernden Geschäftsbeziehung mit Saunen. Als der Beschwerdegegner nach Aufhebung des Rabattgesetzes im Internet unter seiner Adresse: http://www. Fxxxx.de mit Preisen für Produkte der Beschwerdeführerin warb, die unterhalb der von dieser empfohlenen unverbindlichen Herstellerpreise lagen, ersuchte die Beschwerdeführerin ihn mit Schreiben vom 13.09.2001, die eigenen Verkaufspreise ihren empfohlenen Herstellerpreisen anzupassen, “um keine Unruhe im Saunamarkt zu verursachen”. Mit weiterem Schreiben vom 09.11.2001 forderte die Beschwerdeführerin den Beschwerdegegner nochmals auf, seine auf der Homepage angegebenen Verkaufspreise schnellstmöglichst bis zum 23.11.2001 zu ändern. Am 21.11.2001 suchte die Außendienstmitarbeiterin der Beschwerdeführerin A H den Beschwerdegegner auf; die Gesprächsinhalte sind streitig. Am 22.11.2001 rief der Beschwerdegegner bei der Beschwerdeführerin an.
 Im Anschluss an dieses Telefonat mit dem Prokuristen teilte dieser namens der Beschwerdeführerin dem Beschwerdegegner durch Schreiben vom 22.11.2001 mit, dass die Beschwerdeführerin das Vertrauensverhältnis für zerstört erachte und keine Grundlage für eine weitere Zusammenarbeit sehe, weil die Außendienstmitarbeiterin H berichtet und bestätigt habe, der Beschwerdegegner wolle die Fa. O Versand und ggf. auch die Beschwerdeführerin verklagen. Bereits erteilte Aufträge würden noch abgewickelt, neue Bestellungen ab sofort aber nicht mehr angenommen. Zugleich forderte die Beschwerdeführerin den Beschwerdegegner dazu auf, bis zum 30.11.2001 auf seiner Homepage alle Hinweise auf Produkte der W zu löschen und kein Bildmaterial der W GmbH mehr zu verwenden.
 Nach Zugang des Schreibens vom 22.11.2001 erstattete der Beschwerdegegner wegen Behinderung der Geschäftstätigkeit eine Anzeige gegen die Beschwerdeführerin beim Bundeskartellamt. Seine Homepage im Internet ergänzte er zunächst einerseits um den Zusatz “Wir sind von der Fa. W ausgelistet worden, weil wir den Kunden Rabatte gewährt haben. Natürlich werden wir dies so nicht hinnehmen. Wir haben aber bis auf weiteres die Angebote von W uns gelöscht.” Darüber hinaus rückte er das Originalschreiben der Beschwerdeführerin vom 22.11.2001 im Wege des Einscannens vollständig ein. Noch vor Auslieferung der letzten bereits bestellten Sauna Anfang Dezember 2001 löschte der Beschwerdegegner alle Hinweise auf die “W GmbH” auf seiner Homepage und den Wortbestandteil “W” aus dem Banner seiner Internetadresse.
 Die Antragstellerin hat behauptet, der Abbruch der Geschäftsbeziehungen beruhe ausschließlich darauf, dass der Beschwerdegegner gegenüber der Außendienstmitarbeiterin HB überraschend und in der Sache unbegründet angekündigt habe, er werde kurzfristig entscheiden, ob er die Fa. Versand auf 30 Mio DM Schadensersatz verklage und die Beschwerdeführerin selbst mit einbeziehe, weil Produkte der Beschwerdeführerin durch den O Versand unrichtig beworben worden seien. Die Verbreitung der unzutreffenden Behauptung, die Auslistung durch die Beschwerdeführerin sei wegen gewährter Rabatte erfolgt, führe zu erheblichen Nachteilen für die Beschwerdeführerin. Das Einscannen des Originalschreibens vom 22.11.2001 ermögliche es Dritten weltweit, sich die Unterschrift des Prokuristen mittels Datenkopie zu verschaffen und für unlautere Zwecke zu benutzen.
 Die Anträge der Beschwerdeführerin auf Erlass einer einstweiligen Verfügung dahingehend,
 1. dem Beschwerdegegner zu untersagen, wörtlich oder sinngemäß öffentlich zu behaupten, die Beschwerdeführerin beliefere ihn nicht mehr, weil er die unverbindlichen empfohlenen Herstellerpreise bei der Weiterveräußerung nicht einhalte, sondern niedrigere Preise angeboten habe,
 2. es zu unterlassen, Geschäftspapiere der Beschwerdeführerin vollständig oder auszugsweise zu veröffentlichen,
 3. das derzeitige Angebot unter der www-Adresse: http://www.fxxx.de abzuschalten,
 hat das Landgericht Rostock durch Beschluss vom 27.11.2001 zurückgewiesen. Der hiergegen gerichteten Beschwerde hat das Landgericht nicht abgeholfen und die Sache dem Senat zur Entscheidung vorgelegt.
 In zweiter Instanz hat die Beschwerdeführerin ergänzend vorgetragen, zur Zerrüttung des Vertrauensverhältnisses habe auch beigetragen, dass der Beschwerdegegner zwei Mitarbeiterinnen der Beschwerdeführerin in dem Gespräch mit der Außendienstarbeiterin als “Internet-Tussi” und “Vertriebsleiter-Tussi” bezeichnet habe. Dem Prokuristen EB sei bei Aufkündigung der Geschäftsbeziehung das von einer anderen Abteilung gefertigte Schreiben vom 9.11.2001 nicht bekannt gewesen. Durch die Veröffentlichung der aus Sicht der Beschwerdeführerin vertraulich zu behandelnden Geschäftspost im Internet werde diese quasi “an den Pranger gestellt”.
 Nachdem der Beschwerdegegner, der beleidigende Äußerungen in Abrede nimmt, in der Verhandlung vor dem Senat erklärt hat, er werde Originalschreiben der Antragstellerin nicht mehr ins Internet einstellen und bedauere es, falls er Mitarbeiterinnen der Beschwerdeführerin als “Tussi” bezeichnet haben sollte, haben die Parteien das Verfahren in der Hauptsache übereinstimmend für erledigt erklärt.
 Auf die übereinstimmenden Erledigungserklärungen der Parteien war gem. § 91 a Abs. l ZPO unter Berücksichtigung des bisherigen Sach- und Streitstandes nach billigem Ermessen über die Verfahrenskosten zu entscheiden. Danach waren 7/8 der Verfahrenskosten der Beschwerdeführerin und 1/8 dem Beschwerdegegner aufzuerlegen.
 Maßgebend für diese Kostenverteilung ist zunächst, dass die Beschwerdeführerin hinsichtlich des Antrages zu 1), auf den 75 % des Gegenstandswertes des Verfahrens entfallen, unterlegen wäre. Ein Anspruch darauf, es dem Beschwerdegegner zu untersagen, wörtlich oder sinngemäß zu verbreiten, die Beschwerdeführerin habe ihn mit einer Auslistung bestraft, weil er sich nicht an die von ihr empfohlenen unverbindlichen Herstellerpreise halte, sondern seinen Kunden die Waren der Beschwerdeführerin zu einem niedrigeren Preis anbiete, ergab sich aus keinem rechtlichen Gesichtspunkt, insbesondere nicht aus § 823 Abs. l BGB, § 823 Abs. 2 BGB i.V.m. § 186 StGB, § 824 BGB in analoger Anwendung des § 1004 BGB oder aus § 15 UWG.
 Zutreffend hat das Landgericht im angefochtenen Beschluß vom 27.11.2001 ausgeführt, ein Anspruch aus § 823 Abs. l BGB wegen Eingriffs in den eingerichteten und ausgeübten Gewerbebetrieb scheitere, weil es an einem unmittelbaren betriebsbezogenen Eingriff in den Gewerbebetrieb fehle. Etwaige Nachteile, die aus einer möglichen Rufschädigung der Beschwerdeführerin resultieren könnten, ergeben sich nur als Reflex aus der Darstellung der eigenen Liefersituation durch den Beschwerdegegner.
 Die Ausführungen des Beschwerdegegners zu den Gründen der “Auslistung” stellen sich, weil im Kern einem Beweis zugänglich, als Tatsachenbehauptungen dar. Unterlassungsansprüche wären deshalb nur begründet gewesen, wenn die insoweit beweisbelastete Beschwerdeführerin glaubhaft gemacht hätte, daß die beanstandeten Behauptungen unwahr oder aber jedenfalls doch nicht erweislich wahr sind und im letzteren Fall kein berechtigtes Interesse des Beschwerdegegners an der Verbreitung bestand. Diese Voraussetzungen waren indes nicht erfüllt.
 Auf der Grundlage der vorgelegten beiderseitigen Glaubhaftmachungen hätte der Senat weder die Wahrheit noch die Unwahrheit der beanstandeten Tatsachenbehauptungen mit der erforderlichen Sicherheit feststellen können. Die Äußerungen des Beschwerdegegners zu den Hintergründen für den Abbruch der Geschäftsbeziehung stellen sich vielmehr als nicht erweislich wahre Tatsachenbehauptungen dar.
 Zur Bestimmung des “wahren” Grundes für den Abbruch der Geschäftsbeziehungen kommt es nicht nur auf die nach außen zu Tage getretene Bezeichnung durch die Beschwerdeführerin und ihre weiteren Erklärungen an, sondern auch darauf, was ein verständiger Dritter unter Berücksichtigung der Gesamtumstände für ausschlaggebend halten durfte. Danach hätte ein unbefangener Dritter bei verständiger Würdigung der Gesamtumstände durchaus den Schluss ziehen können, der Abbruch der Geschäftsbeziehung beruhe maßgeblich darauf, dass der Beschwerdegegner entgegen den Schreiben der Beschwerdeführerin vom 13.09.2001 und 09.11.2001 eine Anpassung seiner eigenen Lieferpreise an das durch die unverbindlich empfohlenen Herstellerpreise gekennzeichnete Preisniveau für Produkte der Beschwerdeführerin nicht beabsichtigte. Insbesondere aus dem von der Beschwerdeführerin zunächst verschwiegenen Schreiben vom 09.11.2001 ergab sich, dass der Beschwerdeführerin dringlich an einer Änderung der Preisgestaltung durch den Beschwerdegegner gelegen war. Auch der nicht erbetene Besuch der Außendienstmitarbeiterin AH beim Beschwerdegegner am 21.11.2001, der in auffallender zeitlicher Nähe zum Ablauf der von der Beschwerdeführerin auf den 23.11.2001 anberaumten Frist zur Preisanpassung lag, spricht dafür, dass hierdurch zusätzlicher Druck auf den Beschwerdegegner ausgeübt werden sollte. Der Umstand, dass der Beschwerdegegner im Zeitpunkt des Abbruchs der Lieferbeziehung nicht definitiv beabsichtigte, sondern allenfalls erwog, die Beschwerdeführerin auf Schadensersatz zu verklagen, und die Tatsache, dass der Beschwerdegegner das insgesamt als “Liefersperre” empfundene Verhalten der Beschwerdeführerin umgehend am 22.11.2001 zur Anzeige beim Bundeskartellamt brachte, führen ergänzend dazu, dass ein Dritter bei objektiver Betrachtung der Gesamtumstände den Abbruch der Geschäftsbeziehung tatsächlich auf die mangelnde Bereitschaft des Beschwerdegegners zurückführen konnte, seine Preise zu erhöhen.
 Die nicht glaubhaft gemachte Behauptung der Beschwerdeführerin, dem Prokuristen EB sei bei Abbruch der Geschäftsbeziehung das eigene Schreiben der Beschwerdeführerin vom 9.11.2001 unbekannt gewesen, ist demgegenüber unerheblich. Dieses Schreiben dokumentiert insbesondere die Nachhaltigkeit des Interesses der Beschwerdeführerin an der Beachtung ihrer empfohlenen Preise. Daran muß sich die Beschwerdeführerin auch festhalten lassen, und zwar unabhängig von einer konkreten Kenntnisnahme dieses Schreibens durch ihren Prokuristen.
 Bei dieser Sachlage war die Verbreitung der beanstandeten Tatsachenbehauptungen gegenüber Dritten nicht rechtswidrig. Es bestand nämlich ein berechtigtes Interesse des Beschwerdegegners daran, seine Kunden und etwaige Interessenten in allgemein zugänglicher Form nicht nur darüber zu informieren, dass Produkte der W GmbH nicht länger von ihm angeboten werden konnten. Um nicht den Eindruck entstehen zu lassen, er selbst habe durch unlauteres Verhalten oder mangelnde Zahlungsmoral den “Lieferstopp” zu vertreten, durfte er vielmehr zur Wahrung eigener berechtigter Belange den mutmaßlichen Grund für den Abbruch der Geschäftsbeziehung wie geschehen angeben.
 Die Beschwerdeführerin wäre auch hinsichtlich des Antrages, den Beschwerdegegner zu verpflichten, aus seinem Internetangebot das Wort “W” sowie Hinweise auf Produkte der Beschwerdeführerin zu löschen, unterlegen. Unstreitig führte die Beschwerdeführerin ihre letzte Lieferung an den Beschwerdegegner im Dezember 2001 aus; zu diesem Zeitpunkt hatte der Beschwerdegegner aber bereits alle Hinweise auf die GmbH aus seiner www-Adresse und der Homepage gelöscht. Da der Beschwerdegegner nach Auffassung des Senats bis zur Abwicklung der Geschäftsbeziehung durch Auslieferung der letzten Sauna aufgrund der bisherigen vertraglichen Beziehungen der Parteien zueinander berechtigt war, den Wortbestandteil “W” im Internetportal zu führen und auf Produkte der Beschwerdeführerin hinzuweisen, lag eine Beeinträchtigung von Rechtspositionen der Beschwerdeführerin bis zu diesem Zeitpunkt nicht vor. Anhaltspunkte dafür, dass der Beschwerdeführer beabsichtigt, den Namen der Beschwerdeführerin künftig unzulässig zu führen oder mit ihren Produkten unzulässig zu werben, sind nicht ersichtlich.
 Hingegen hätte die Beschwerdeführerin mit dem sich auf 12,5 % des Gesamtverfahrenswertes belaufenden Antrag obsiegt, dem Beschwerdegegner zu untersagen, Originalschreiben der Beschwerdeführerin aus der gewechselten Geschäftskorrespondenz im Internet durch Einscannen zu veröffentlichen. Durch das Einstellen originaler Geschäftspost der Beschwerdeführerin ins Internet verstieß der Beschwerdegegner gegen die ihm aus der Geschäftsbeziehung als Nebenpflicht obliegende vertragliche Verpflichtung zur vertraulichen Handhabung von Geschäftspost, die im Rahmen der bestehenden Geschäftsbeziehung gewechselt wurde und nach dem erkennbaren Willen des Verfassers ausschließlich für den anderen Geschäftspartner bestimmt war. Nach hergebrachter Anschauung, die auch aus Art. 2 Abs. l GG folgt, ist Geschäftspost vertraulich zu behandeln und darf regelmäßig nicht ohne Zustimmung des Absenders zur öffentlichen Kenntnisnahme in Umlauf gebracht werden. Dies gilt umso mehr, wenn durch die allgemeine Verbreitung von Originalschreiben die Gefahr begründet wird, dass Dritte missbräuchlich auf Daten oder Signaturen des Verfassers Zugriff nehmen können. Nach Treu und Glauben obliegt es jedem Geschäftspartner, vertrags-untypische Gefährdungen des anderen Teiles zu vermeiden. Das Schreiben der Beschwerdeführerin vom 22.11.2001 stellt sich als vertraulich zu behandelnder Teil der Geschäftskorrespondenz dar. Für den Beschwerdegegner erkennbar war dieses Schreiben nicht zur allgemeinen Verbreitung bestimmt. Die Einstellung des Schreibens ins Internet beinhaltete auch die Gefahr, dass Dritte weltweit Briefkopf und Signatur des zeichnungsberechtigten Prokuristen der Beschwerdeführerin beliebig kopieren.
 Der in der Veröffentlichung liegende Vertragsverstoß war vorliegend auch nicht zur Wahrnehmung eigener, berechtigter Interessen des Beschwerdegegners gerechtfertigt. Dabei kann letztlich dahinstehen, ob und in welchem Umfang der Beschwerdegegner berechtigt war, zu der von ihm für erforderlich gehaltenen Kundeninformation den sich aus dem Schreiben vom 22.11.2001 ergebenen Standpunkt der Beschwerdeführerin zu referieren. Eines Einsteilens der Geschäftspost ins Internet in Form des “Einscannens” hätte es dazu jedenfalls nicht bedurft: vielmehr hätte der Beschwerdegegner den Standpunkt der Beschwerdeführerin mit eigenen Worten oder durch Zitieren einzelner Passagen mit eigenem Schriftbild wiedergeben können.


type: caselaw

text:
 27.8.2011
 PT
 Jornal Oficial da União Europeia
 C 252/40
 Recurso interposto em 30 de Junho de 2011 — Ecologistas en Acción CODA/Comissão
 (Processo T-341/11)
 2011/C 252/89
 Língua do processo: espanhol
 Partes
 Recorrente: Ecologistas en Acción CODA (Madrid, Espanha) (representante: J. Doreste Hernández, advogado)
 Recorrida: Comissão Europeia
 Pedidos
 A recorrente conclui pedindo que o Tribunal Geral se digne:
 —
 anular a decisão, por falta de resposta dentro do prazo, do Secretariado-Geral da Comissão Europeia que recusa o acesso aos documentos solicitados no GESTDEM 2011/6;
 —
 reconhecer o direito dos ECOLOGISTAS EN ACCION a receber os documentos solicitados e indevidamente recusados:
 a)
 Summary by the Spanish Ministry of Environment of the information submitted to the European Commission concerning the environmental assessment of the construction of the Granadilla Port, transmitted to the Permanent Representation of Spain to the European Union on 4 November 2005,
 b)
 Nota de esclarecimento, complementary information by Gobierno de Canarias, November 2005,
 c)
 Alternative analysis concerning the location of the Granadilla Port by Gobierno de Canarias, July 2005, e
 —
 condenar a recorrida nas despesas.
 Fundamentos e principais argumentos
 Na origem do presente recurso está o pedido de documentação relativa ao meio ambiente tacitamente recusado pela Comissão Europeia.
 A informação recusada são três documentos enviados pela administração espanhola à Comissão Europeia a fim de que se emitisse parecer, de harmonia com o disposto no artigo 6.o, n.o 4, da Directiva 92/43/CEE do Conselho, de 21 de Maio de 1992, relativa à preservação dos habitats naturais e da fauna e da flora selvagens (JO L 206, p. 7), relativamente à construção de um porto em Granadilla (Tenerife, Espanha).
 Em apoio do seu recurso, a recorrente invoca dois fundamentos.
 1.
 Primeiro fundamento: extraído da infracção do Regulamento (CE) n.o 1049/2001 do Parlamento Europeu e do Conselho, de 30 de Maio de 2001, relativo ao acesso do público aos documentos do Parlamento Europeu, do Conselho e da Comissão (JO L 145, 43).
 —
 Alega-se a este respeito, que a recorrida não comunicou por escrito aos ECOLOGISTAS EN ACCION as razões pelas quais recusa o acesso aos três documentos solicitados e deixou ao cuidado do Reino de Espanha a decisão definitiva do pedido de tais documentos, quando esses documentos não são abrangidos por nenhuma das excepções previstas no artigo 4.o n.os 1, 2 e 3, do mencionado regulamento.
 2.
 Segundo fundamento: extraído do violação do Regulamento (CE) n.o 1367/2006 do Parlamento Europeu e do Conselho, de 6 de Setembro de 2006, relativo à aplicação das disposições da Convenção de Aarhus sobre o acesso à informação, participação do público no processo de tomada de decisão e acesso à justiça em matéria de ambiente às instituições e órgãos comunitários (JO L 264, p. 13)
 —
 Segundo a recorrente, dado que os três documentos solicitados são «informação relativa ao meio ambiente», a sua recusa tácita implica uma violação da letra e do espírito do regulamento mencionado e da Convenção de Aarhus.


text:
 25.7.2014
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 219/4
 IZVEDBENA UREDBA KOMISIJE (EU) št. 799/2014
 z dne 24. julija 2014
 o določitvi predlog za letna in končna poročila o izvajanju v skladu z Uredbo (EU) št. 514/2014 Evropskega parlamenta in Sveta o splošnih določbah o Skladu za migracije, azil in vključevanje ter o instrumentu za finančno podporo na področju policijskega sodelovanja, preprečevanja kriminala in boja proti njemu ter obvladovanja kriz
 EVROPSKA KOMISIJA JE –
 ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije,
 ob upoštevanju Uredbe (EU) št. 514/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. aprila 2014 o splošnih določbah o Skladu za migracije, azil in vključevanje ter o instrumentu za finančno podporo na področju policijskega sodelovanja, preprečevanja kriminala in boja proti njemu ter obvladovanja kriz (1) in zlasti člena 54(8) Uredbe,
 po posvetovanju z Odborom za sklada za azil, migracije in integracijo ter za notranjo varnost, ustanovljenim s členom 59(1) Uredbe (EU) št. 514/2014,
 ob upoštevanju naslednjega:
 (1)
 Uredba (EU) št. 514/2014, skupaj s posebnimi uredbami iz člena 2(a) Uredbe (EU) št. 514/2014, predstavlja okvir za sredstva Unije, namenjena financiranju razvoja področja svobode, varnosti in pravice.
 (2)
 V skladu z Uredbo (EU) št. 514/2014 morajo države članice Komisiji za vsak nacionalni program predložiti letno poročilo o izvajanju. Države članice morajo do konca leta 2023 za svoje nacionalne programe predložiti tudi končno poročilo o izvajanju. Da bi bili podatki, ki se predložijo Komisiji, skladni in primerljivi, je treba določiti predlogo za letno in končno poročilo o izvajanju.
 (3)
 Da bi se omogočili takojšnja uporaba ukrepov iz te uredbe in pravočasna odobritev nacionalnih programov, bi morala ta uredba začeti veljati dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije.
 (4)
 Združeno kraljestvo in Irsko zavezuje Uredba (EU) št. 514/2014, zato ju zavezuje tudi ta uredba.
 (5)
 Danske ne zavezujeta niti Uredba (EU) št. 514/2014 niti ta uredba.
 (6)
 Ukrepi iz te uredbe so v skladu z mnenjem Odbora za sklada za azil, migracije in integracijo ter za notranjo varnost –
 SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:
 Člen 1
 Predloge za poročila o izvajanju
 Predloga za letna in končna poročila o izvajanju je določena v Prilogi I.
 Poročila se Komisiji predložijo prek sistema za elektronsko izmenjavo podatkov iz člena 2 Izvedbene uredbe Komisije (EU) št. 802/2014 (2).
 Člen 2
 Ta uredba začne veljati dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije.
 Ta uredba je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v državah članicah v skladu s Pogodbama
 V Bruslju, 24. julija 2014
 Za Komisijo
 Predsednik
 José Manuel BARROSO
 (1) UL L 150, 20.5.2014, str. 112.
 (2) Izvedbena uredba Komisije (EU) št. 802/2014 z dne 24. julija 2014 o določitvi vzorcev za nacionalne programe ter pogojev za sistem elektronske izmenjave podatkov med Komisijo in državami članicami v skladu z Uredbo (EU) št. 514/2014 Evropskega parlamenta in Sveta o splošnih določbah o Skladu za migracije, azil in vključevanje ter o instrumentu za finančno podporo na področju policijskega sodelovanja, preprečevanja kriminala in boja proti njemu ter obvladovanja kriz (glej stran 22 tega Uradnega lista).
 PRILOGA
 PREDLOGA ZA LETNO IN KONČNO POROČILO O IZVAJANJU
 ODDELEK 1
 Cilji programa (člen 54(2) Uredbe (EU) št. 514/2014)
 Posebni cilj (kot je opredeljen v posebnih uredbah): povzemite napredek v izvajanju strategije in doseganju nacionalnih ciljev v proračunskem letu.
 Navedite morebitne spremembe v strategiji ali nacionalnih ciljih oziroma dejavnike, ki bi lahko privedli do sprememb v prihodnosti.
 Navedite morebitna pomembna vprašanja, ki vplivajo na uspešnost nacionalnega programa.
 Nacionalni cilj
 : Navedite glavne ukrepe, ki so bili podprti in izvedeni prek proračunskega leta, uspehe ter prepoznane (in rešene) težave.
 Posebni ukrep (kot je opredeljen v posebnih uredbah): Navedite glavne ukrepe, ki so bili podprti in izvedeni v proračunskem letu, uspehe ter prepoznane (in rešene) težave.
 Informacije v posameznem razdelku morajo biti samostojne in se ne smejo sklicevati na informacije v kakem priloženem dokumentu oziroma vsebovati hiperpovezav.
 POSEBNI CILJ N: Naslov
 Nacionalni cilj n: naslov
 Posebni ukrep n: naslov
 Poročanje o okvirnem časovnem razporedu
 Navedite morebitne spremembe okvirnega časovnega razporeda, določenega v nacionalnem programu.
 Okvirni časovni razpored
 Ime ukrepa
 Začetek načrtovanja
 Začetek izvajanja
 Zaključek
 Posebni cilj n: naslov
 Posebni cilj n:
 ODDELEK 2
 Posebni primeri
 Navedite rezultate zaveze (v številkah za vsako kategorijo)
 Načrt zaveze
 Kategorije
 Obdobje zaveze
 Obdobje zaveze
 Obdobje zaveze
 Skupaj
 ODDELEK 3
 Skupni kazalniki in posebni kazalniki programa (člen 14(2)(f) Uredbe (EU) št. 514/2014)
 Navedite podatke za vsak kazalnik za zadevno proračunsko leto.
 Identifikator kazalnika
 Opis kazalnika
 Merska enota
 Izhodiščna vrednost
 Ciljna vrednost
 Vir podatkov
 Proračunsko leto n
 Proračunsko leto n + 1
 Skupni seštevek
 POSEBNI CILJ n: naslov
 Razložite morebitne dejavnike, ki bi lahko znatno vplivali na doseganje katerih koli ciljev, zlasti pa prepočasen napredek.
 Za vsako proračunsko leto lahko priložite dokument, s katerim pojasnjujete bodisi prepočasen napredek bodisi potencial za preseganje cilja enega ali več kazalnikov.
 ODDELEK 4
 Okvir za izvajanje programa s strani države članice
 4.1 Odbor za spremljanje (člen 12(4) Uredbe (EU) št. 514/2014)
 Navedite glavne odločitve odbora za spremljanje in vprašanja, ki jih ta še obravnava.
 4.2 Skupni okvir za spremljanje in vrednotenje (člen 14(2)(f) Uredbe (EU) No 514/2014)
 Ukrepi spremljanja in vrednotenja, ki jih sprejme pristojni organ, vključno z ureditvijo zbiranja podatkov, dejavnostmi vrednotenja, ugotovljenimi težavami ter ukrepi za njihovo odpravo.
 4.3 Partnersko sodelovanje pri izvajanju, spremljanju in vrednotenju nacionalnega programa (člen 12(3) Uredbe (EU) št. 514/2014)
 Na kratko opišite glavne prispevke in mnenja partnerjev v proračunskem letu.
 4.4 Obveščanje in objavljanje (člen 53 Uredbe (ES) št. 514/2014)
 Navedite povezavo do spletnega mesta programa.
 Navedite glavne informacije in dejavnosti objavljanja, izvedene v proračunskem letu. Priložiti je treba primere gradiva.
 4.5 Usklajenost z drugimi instrumenti Unije (člen 14(2)(e) in 14(5)(f) Uredbe (EU) št. 514/2014)
 Na kratko opišite glavne ukrepe in posvetovanja, ki so bili opravljeni zaradi usklajevanja z naslednjimi drugimi instrumenti Unije:
 —
 evropski strukturni in investicijski skladi (Evropski sklad za regionalni razvoj, Evropski socialni sklad, Kohezijski sklad, Evropski kmetijski sklad za razvoj podeželja, Evropski sklad za pomorstvo in ribištvo),
 —
 drugi skladi ali programi EU (npr. programi „Vseživljenjsko učenje“, „Kultura“ in „Mladi v akciji“),
 —
 instrumenti EU za zunanje odnose (npr. instrument za predpristopno pomoč, evropski instrument sosedstva in partnerstva, instrument za stabilnost), kar zadeva ukrepe v tretjih državah oziroma odnose z njimi.
 4.6 Neposredna dodelitev
 Utemeljite vsak primer neposredne dodelitve.
 ODDELEK 5
 Finančno poročilo (člen 54(2)(a) Uredbe (EU) št. 514/2014)
 5.1 Finančno poročilo po posebnih ciljih
 Tabela
 (v EUR)
 Posebni cilj n: naslov
 Nacionalni cilj n
 Vmesni seštevek nacionalnih ciljev
 Posebni ukrep n
 Skupaj 1 – posebni cilj
 Nacionalni cilj n + 1
 Vmesni seštevek nacionalnih ciljev
 Posebni ukrep n + 1
 Skupaj n
 Posebni primeri
 Skupaj – posebni primeri
 Tehnična pomoč:
 (Maksimum = stalni znesek + (skupna dodelitev) *5 ali 5,5 % v skladu s posebnimi uredbami)
 SKUPAJ
 Izvajanje finančnega načrta nacionalnega programa, pri čemer je naveden skupni prispevek EU za vsako proračunsko leto
 5.2 Finančni načrt za proračunsko leto
 Tabela
 (v EUR)
 LETO
 2014
 2015
 2016
 2017
 2018
 2019
 2020
 SKUPAJ
 Skupaj predvideno
 Skupaj obveznosti
 5.3 Utemeljitev morebitnega odstopanja od najnižjih deležev, določenih v posebni uredbi.
 (Le če stanje ni tako, kot je določeno v odobrenem nacionalnem programu, člen 14(5)(b) Uredbe (EU) št. 514/2014.)
 Podrobno obrazložite odstopanja od najnižjih deležev, določenih v posebnih uredbah.


text:
1791. aasta (MDCCXCI) oli 18. sajandi 91. aasta.
 Sündmused maailmas
 4. märts – Vermontist sai Ameerika Ühendriikide osariik.
 4. detsember – ilmus maailma vanima pühapäevalehe The Observer esimene number.
 Sündmused Eestis
 Tartus hakkas tegutsema linnakodanike klubi "Bürgermusse".
 ...
 Sündinud
 15. aprill – Hans Heinrich Falck, Toomgildi oldermann
 23. aprill – James Buchanan, USA 15. president
 27. aprill – Samuel Morse, USA leiutaja
 14. september – Franz Bopp, Saksa keeleteadlane
 22. september – Michael Faraday, briti teadlane
 25. oktoober – Friedrich Parrot, baltisaksa arstiteadlane ja bioloog
 6. detsember – José Gutiérrez de la Vega, hispaania kunstnik
 Surnud
 5. detsember – Wolfgang Amadeus Mozart, austria helilooja
 Viited
 1791