text:
 19.3.2021
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 L 96/9
 KOMMISSIONENS GENNEMFØRELSESFORORDNING (EU) 2021/469
 af 18. marts 2021
 om accept af en anmodning om behandling som ny eksporterende producent i forbindelse med de endelige antidumpingforanstaltninger, der blev indført på importen af bordservice og køkkenartikler af keramisk materiale med oprindelse i Folkerepublikken Kina, og om ændring af gennemførelsesforordning (EU) 2019/1198
 EUROPA-KOMMISSIONEN HAR —
 under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde,
 under henvisning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1036 af 8. juni 2016 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union (1) (»grundforordningen«),
 under henvisning til Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2019/1198 af 12. juli 2019 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af bordservice og køkkenartikler af keramisk materiale med oprindelse i Folkerepublikken Kina (2), særlig artikel 2, og
 ud fra følgende betragtninger:
 A. GÆLDENDE FORANSTALTNINGER
 (1)
 Den 13. maj 2013 indførte Rådet en endelig antidumpingtold på importen af bordservice og køkkenartikler af keramisk materiale (»den pågældende vare«) med oprindelse i Folkerepublikken Kina (»Kina«) ved Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 412/2013 (3) (»den oprindelige forordning«).
 (2)
 Efter en udløbsundersøgelse i henhold til grundforordningens artikel 11, stk. 2, forlængede Kommissionen den 12. juli 2019 foranstaltningerne i den oprindelige forordning i yderligere fem år ved gennemførelsesforordning (EU) 2019/1198.
 (3)
 Efter en antiomgåelsesundersøgelse i henhold til artikel 13, stk. 3, i forordning (EU) 2016/1036 ændrede Kommissionen den 28. november 2019 gennemførelsesforordning (EU) 2019/1198 ved gennemførelsesforordning (EU) 2019/2131 (4).
 (4)
 I den oprindelige undersøgelse blev der anvendt stikprøveudtagning til at undersøge de eksporterende producenter i Kina i henhold til grundforordningens artikel 17.
 (5)
 Kommissionen indførte individuelle antidumpingtoldsatser på mellem 13,1 % og 23,4 % på importen af den pågældende vare for de stikprøveudtagne eksporterende producenter fra Kina. For de samarbejdsvillige eksporterende producenter, der ikke indgik i stikprøven, blev der fastsat en toldsats på 17,9 %. De samarbejdsvillige eksporterende producenter, der ikke indgik i stikprøven, er opført i bilag I til gennemførelsesforordning (EU) 2019/1198 som erstattet ved gennemførelsesforordning (EU) 2019/2131. Der blev desuden indført en landsdækkende told på 36,1 % på den pågældende vare fra virksomheder i Kina, som enten ikke gav sig til kende eller ikke samarbejdede i forbindelse med undersøgelsen.
 (6)
 I henhold til artikel 2 i gennemførelsesforordning (EU) 2019/1198 kan Kommissionen ændre bilag I til nævnte forordning ved at tildele en ny eksporterende producent den toldsats, der finder anvendelse for de samarbejdsvillige virksomheder, der ikke indgik i stikprøven, dvs. den vejede gennemsnitlige toldsats på 17,9 %, hvis en ny eksporterende producent i Kina over for Kommissionen fremlægger tilstrækkelig dokumentation for:
 a)
 at virksomheden ikke eksporterede den pågældende vare til Unionen i den undersøgelsesperiode, der blev lagt til grund for foranstaltningerne, dvs. fra den 1. januar 2011 til den 31. december 2011 (»den oprindelige undersøgelsesperiode«)
 b)
 at virksomheden ikke er forretningsmæssigt forbundet med nogen af de eksportører eller producenter i Kina, som er genstand for de ved den oprindelige forordning indførte antidumpingforanstaltninger, og
 c)
 at virksomheden faktisk har eksporteret den pågældende vare til Unionen efter udløbet af den oprindelige undersøgelsesperiode eller har indgået en uigenkaldelig kontraktmæssig forpligtelse til at eksportere en betydelig mængde til Unionen.
 B. ANMODNING OM BEHANDLING SOM NY EKSPORTERENDE PRODUCENT
 (7)
 Virksomheden Hunan Legend Porcelain Industry Co., Ltd. (»Hunan Legend« eller »ansøgeren«) indgav en anmodning til Kommissionen om at blive indrømmet behandling som ny eksporterende producent og dermed være omfattet af toldsatsen for de samarbejdsvillige virksomheder i Kina, der ikke indgik i stikprøven, som er på 17,9 %. Ansøgeren hævdede, at virksomheden opfyldte alle tre betingelser i artikel 2 i gennemførelsesforordning (EU) 2019/1198.
 (8)
 For at afgøre, om ansøgeren opfyldte betingelserne for at blive indrømmet behandling som ny eksporterende producent, jf. artikel 2 i gennemførelsesforordning (EU) 2019/1198, sendte Kommissionen først et spørgeskema til ansøgeren med en anmodning om dokumentation for, at denne opfyldte betingelserne for behandling som ny eksporterende producent.
 (9)
 Efter en analyse af besvarelsen af spørgeskemaet anmodede Kommissionen om yderligere oplysninger og dokumentation, hvilket blev fremsendt af ansøgeren.
 (10)
 Kommissionen bestræbte sig på at efterprøve alle de oplysninger, som den anså for nødvendige med henblik på at fastslå, om ansøgeren opfylder betingelserne for at blive indrømmet behandling som ny eksporterende producent. Til dette formål analyserede Kommissionen den dokumentation, som ansøgeren havde fremlagt i sin spørgeskemabesvarelse, konsulterede forskellige onlinedatabaser, herunder Orbis (5) og Qichacha (6), og krydstjekkede virksomhedsoplysningerne med de oplysninger, der var indsendt i tidligere sager, og offentligt tilgængelige oplysninger på internettet. Sideløbende hermed underrettede Kommissionen også EU-erhvervsgrenen om ansøgerens anmodning og opfordrede den til at fremsætte eventuelle bemærkninger. Der blev ikke modtaget bemærkninger fra EU-erhvervsgrenen.
 C. ANALYSE AF ANMODNINGEN
 (11)
 Med hensyn til betingelsen i artikel 2, litra a), i gennemførelsesforordning (EU) 2019/1198, som forudsætter, at ansøgeren ikke har eksporteret den pågældende vare til Unionen i den undersøgelsesperiode, der ligger til grund for foranstaltningerne, dvs. fra den 1. januar 2011 til den 31. december 2011 (»den oprindelige undersøgelsesperiode«), fastslog Kommissionen, at ansøgeren ikke eksisterede som virksomhed på daværende tidspunkt. Hunan Legends vedtægter og virksomhedens erhvervslicens er fra maj 2014. Ansøgeren kunne derfor ikke have eksporteret den pågældende vare til Unionen i undersøgelsesperioden og opfylder dermed denne betingelse.
 (12)
 Med hensyn til betingelsen i artikel 2, litra b), i gennemførelsesforordning (EU) 2019/1198 om, at ansøgeren ikke må være forretningsmæssigt forbundet med eksportører eller producenter, der er omfattet af de antidumpingforanstaltninger, der blev indført ved den oprindelige forordning, fastslog Kommissionen, at Hunan Legend ikke er forretningsmæssigt forbundet med nogen af de eksporterende producenter i Kina, som er genstand for de oprindelige antidumpingforanstaltninger. Ifølge Qichacha ejer Hunan Legends eneste aktionær, Hr. Liang Feiqiao, ikke kapitalandele i nogen virksomhed, der beskæftiger sig med produktion, forarbejdning, salg eller køb af den pågældende vare, udover Hunan Legend. Da Hunan Legend blev grundlagt, så kapitalejerskabet dog anderledes ud. Indtil november 2016 havde en kinesisk eksporterende producent af den pågældende vare, som er pålagt en individuel told på 18,3 %, Hunan Hualian China Industry Co. Ltd. (»Hunan Hualian«), 49 % af kapitalandelene i Hunan Legend, mens Hr. Liang Feiqiao besad de resterende 51 %. I november 2016 overførte Hunan Hualian alle sine kapitalandele til Hr. Liang Feiqiao gennem en aftale om overdragelse af kapitalandele, som var indgået mellem de to parter, og som fastsatte vilkårene og betingelserne for opdelingen. Efter overdragelsen blev Hr. Liang Feiqiao Hunan Legends eneste aktionær, og afhængighedsforholdet mellem ansøgeren og Hunan Hualian blev bragt til ophør.
 (13)
 Hunan Legend begyndte at eksportere i slutningen af 2017 og har eksporteret til Unionen siden 2019, dvs. efter at Hunan Hualian trak sig som aktionær i 2016. De centrale virksomhedsdokumenter, som fastlægger Hunan Legends struktur, og virksomhedens nuværende vedtægter og salgsjournal tyder heller ikke på, at ansøgeren har nogen forretningsmæssigt forbundne virksomheder. Kort sagt har Kommissionen ikke konstateret noget afhængighedsforhold som defineret i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/2447 (7). Ansøgeren opfylder derfor denne betingelse.
 (14)
 For så vidt angår betingelsen i artikel 2, litra c), i gennemførelsesforordning (EU) 2019/1198, som forudsætter, at ansøgeren faktisk har eksporteret den pågældende vare til Unionen efter den oprindelige undersøgelsesperiode eller har indgået en uigenkaldelig kontraktmæssig forpligtelse til at eksportere en betydelig mængde til Unionen, fastslog Kommissionen, at ansøgeren eksporterede til Unionen i 2019, dvs. efter den oprindelige undersøgelsesperiode. Ansøgeren fremsendte fakturaer, en pakkeliste, et konnossement og en kvittering for betaling af en ordre afgivet i 2019 af en virksomhed i Danmark. Ansøgeren opfylder derfor denne betingelse.
 (15)
 Ansøgeren opfylder således alle tre betingelser for at blive indrømmet behandling som ny eksporterende producent, jf. artikel 2 i gennemførelsesforordning (EU) 2019/1198, og anmodningen bør derfor imødekommes. Ansøgeren bør således pålægges en antidumpingtold på 17,9 % for samarbejdsvillige virksomheder, der ikke indgik i stikprøven i den oprindelige undersøgelse.
 D. FREMLÆGGELSE AF OPLYSNINGER
 (16)
 Ansøgeren og EU-erhvervsgrenen blev underrettet om de væsentligste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke det blev anset for hensigtsmæssigt at tildele den antidumpingtoldsats, der finder anvendelse for de samarbejdsvillige virksomheder, der ikke indgik i stikprøven i den oprindelige undersøgelse, til Hunan Legend Porcelain Industry Co., Ltd. (»Hunan Legend«).
 (17)
 Parterne fik mulighed for at fremsætte bemærkninger. Der indkom ingen bemærkninger.
 (18)
 Denne forordning er i overensstemmelse med udtalelse fra det udvalg, der er nedsat ved grundforordningens artikel 15, stk. 1 —
 VEDTAGET DENNE FORORDNING:
 Artikel 1
 Følgende virksomhed tilføjes i bilag I til gennemførelsesforordning (EU) 2019/1198, som indeholder en liste over samarbejdsvillige virksomheder, der ikke indgik i stikprøven:
 Virksomhed
 Taric-
 tillægskode
 Hunan Legend Porcelain Industry Co., Ltd.
 C608
 Artikel 2
 Denne forordning træder i kraft dagen efter offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
 Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
 Udfærdiget i Bruxelles, den 18. marts 2021.
 På Kommissionens vegne
 Ursula VON DER LEYEN
 Formand
 (1) EUT L 176 af 30.6.2016, s. 21.
 (2) EUT L 189 af 15.7.2019, s. 8.
 (3) Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 412/2013 af 13. maj 2013 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af bordservice og køkkenartikler af keramisk materiale med oprindelse i Folkerepublikken Kina (EUT L 131 af 15.5.2013, s. 1).
 (4) Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2019/2131 af 28. november 2019 om ændring af gennemførelsesforordning (EU) 2019/1198 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af bordservice og køkkenartikler af keramisk materiale med oprindelse i Folkerepublikken Kina efter en udløbsundersøgelse i henhold til artikel 11, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1036 (EUT L 321 af 12.12.2019, s. 139).
 (5) Orbis er en global leverandør af virksomhedsoplysninger, der dækker mere end 220 millioner virksomheder på verdensplan. Den leverer hovedsagelig standardiserede oplysninger om private virksomheder og virksomhedsstrukturer.
 (6) Qichacha er en privat, profitorienteret kinesiskejet database, der leverer forretningsdata, kreditoplysninger og analyser vedrørende private og offentlige virksomheder i Kina til forbrugere/fagfolk.
 (7) Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/2447 af 24. november 2015 om gennemførelsesbestemmelser til visse bestemmelser i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 952/2013 om EU-toldkodeksen (EUT L 343 af 29.12.2015, s. 558). Artikel 127 i gennemførelsesforordning (EU) 2015/2447 (EU-toldkodeksen) fastsætter, at to personer betragtes som værende indbyrdes afhængige, hvis en af følgende betingelser er opfyldt: a) den ene er medlem af direktionen eller bestyrelsen for den andens virksomhed eller omvendt, b) de anses juridisk set for interessenter eller kompagnoner, c) de er arbejdsgiver og arbejdstager, d) en tredjemand besidder, kontrollerer eller råder direkte eller indirekte over 5 % eller derover af deres aktier eller anparter med stemmeret, e) den ene af dem kontrollerer direkte eller indirekte den anden part, f) de kontrolleres begge direkte eller indirekte af en tredjemand, g) de kontrollerer tilsammen direkte eller indirekte en tredjemand, h) de er medlem af samme familie. Personer, som forretningsmæssigt er forbundet ved, at den ene er eneagent eller eneforhandler eller enekoncessionshaver for den anden uanset den benyttede betegnelse, anses kun for at være indbyrdes afhængige, hvis de opfylder et af de i forrige punktum anførte kriterier.


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 29. 3. 88 Επίσημη Εφημερίδα των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων Αριθ. C 81/3
 II
 (Προπαρασκευαστικές πράξεις)
 ΕΠΙΤΡΟΠΗ
 Πρόταση κανονισμού (ΕΟΚ) του Συμβουλίου σχετικά με τη σύναψη πρωτοκόλλου για τον καθορισμό
 των δικαιωμάτων αλιείας και της χρηματικής αντιστάθμισης που προβλέπονται στη συμφωνία μεταξύ
 της κυβέρνησης της Δημοκρατίας της Σενεγάλης και της Ευρωπαϊκής Οικονομικής Κοινότητας όσον
 αφορά την αλιεία στα ανοικτά των ακτών της Σενεγάλης για την περίοδο από 29 Φεβρουαρίου 1988
 έως 28 Φεβρουαρίου 1990
 COM(88) 94 τελικό
 (Υποβληθείσα από την Επιτροπή στο Συμβούλιο στις 7 Μαρτίου 1988)
 (88/C 81/03)
 ΤΟ ΣΥΜΒΟΥΛΙΟ ΤΩΝ ΕΥΡΩΠΑΪΚΩΝ ΚΟΙΝΟΤΗΤΩΝ, ΕΞΕΔΩΣΕ ΤΟΝ ΠΑΡΟΝΤΑ ΚΑΝΟΝΙΣΜΟ:
 Έχοντας υπόψη: Άρθρο 1
 Το πρωτόκολλο για τον καθορισμό των δικαιωμάτων αλι
 τη συνθήκη για την ίδρυση της Ευρωπαϊκής Οικονομικής είας και της χρηματικής αντιστάθμισης που προβλέπονται
 Κοινότητας, και ιδίως το άρθρο 43, στη συμφωνία μεταξύ της κυβέρνησης της Δημοκρατίας της
 την πράξη προσχώρησης της Ισπανίας και της Πορτογαλίας, Σενεγάλης και της Ευρωπαϊκής Οικονομικής Κοινότητας
 και ιδίως το άρθρο 155 παράγραφος 2 στοιχείο 6), όσον αφορά την αλιεία στα ανοικτά των ακτών της Σενε
 γάλης, για την περίοδο από τις 29 Φεβρουαρίου 1988 έως τις
 την πρόταση της Επιτροπής, 28 Φεβρουαρίου 1990, εγκρίνεται εξ ονόματος της Κοινό
 τητας.
 τη γνώμη του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου,
 Το κείμενο του πρωτοκόλλου επισυνάπτεται στον παρόντα
 Εκτιμώντας: κανονισμό.
 ότι, σύμφωνα με το άρθρο 17 δεύτερο εδάφιο της συμφω Άρθρο 2
 νίας μεταξύ της κυβέρνησης της Δημοκρατίας της Σενεγάλης Για να ληφθούν υπόψη τα συμφέροντα των Καναρίων
 και της Ευρωπαϊκής Οικονομικής Κοινότητας σχετικά με Νήσων, το πρωτόκολλο που αναφέρεται στο άρθρο 1,
 την αλιεία στα ανοικτά των ακτών της Σενεγάλης ('), όπως καθώς και, στο μέτρο που είναι απαραίτητες για την εφαρ
 τροποποιήθηκε τελευταία από τη συμφωνία που υπογρά μογή του, οι κοινοτικές διατάξεις σχετικά με τη διατήρηση
 φηκε στις 20 Νοεμβρίου 1985 (2), τα δύο μέρη προέβησαν σε
 και τη διαχείριση των αλιευτικών πόρων εφαρμόζονται και
 διαπραγματεύσεις για να καθορίσουν τις τροποποιήσεις ή
 στα σκάφη υπό ισπανική σημαία τα οποία είναι καταχωρη
 προσθήκες που πρέπει να γίνουν στην εν λόγω συμφωνία
 - μένα κατά μόνιμο τρόπο στα μητρώα των αρμόδιων
 στο τέλος της περιόδου εφαρμογής του πρωτοκόλλου
 τοπικών αρχών (registres de base) των Καναρίων Νήσων,
 ότι, στη συνέχεια των εν λόγω διαπραγματεύσεων, μονο- σύμφωνα με τους όρους που καθορίζονται στη σημείωση 6
 γράφηκε στις 28 Ιανουαρίου 1988 πρωτόκολλο για τον του παραρτήματος Ι του κανονισμού (ΕΟΚ) αριθ. 570/86
 καθορισμό των δικαιωμάτων αλιείας και της χρηματικής του Συμβουλίου της 24ης Φεβρουαρίου 1986 για τον ορισμό
 αντιστάθμισης που προβλέπονται στην προαναφερόμενη της έννοιας «προϊόντα καταγωγής» και τις μεθόδους διοικη
 συμφωνία για την περίοδο από τις 29 Φεβρουαρίου 1988 έως τικής συνεργασίας κατά τις συναλλαγές μεταξύ του τελωνει
 τις 28 Φεβρουαρίου 1990· ακού εδάφους της Κοινότητας, της Θέουτα και Μελίλια και
 των Καναρίων Νήσων (3).
 ότι, σύμφωνα με το άρθρο 155 παράγραφος 2 στοιχείο 6)
 της πράξης προσχώρησης, το Συμβούλιο είναι αρμόδιο να Άρθρο 3
 καθορίζει τον κατάλληλο τρόπο για να λαμβάνεται υπόψη Ο Πρόεδρος των Συμβουλίου εξουσιοδοτείται να ορίσει
 το σύνολο ή μέρος των συμφερόντων των Καναρίων τα πρόσωπα που θα υπογράψουν το πρωτόκολλο
 Νήσων, με την ευκαιρία των αποφάσεων που εκδίδει, κατά δεσμεύοντας την Κοινότητα.
 περίπτωση, ενόψει των διαπραγματεύσεων για την ανα
 -
 νέωση ή σύναψη αλιευτικών συμφωνιών με τρίτες χώρες Άρθρο 4
 ότι είναι απαραίτητο, στην προκειμένη περίπτωση, να καθο Ο παρών κανονισμός αρχίζει να ισχύει την τρίτη ημέρα
 ριστεί ο τρόπος αυτός- μετά τη δημοσίευση του στην Επίσημη Εφημερίδα των
 Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων.
 ότι η έγκριση του εν λόγω πρωτοκόλλου είναι προς το συμ
 φέρον της Κοινότητας, Ο παρών κανονισμός είναι δεσμευτικός ως προς όλα τα
 μέρη του και ισχύει άμεσα σε κάθε κράτος μέλος.
 (') ΕΕ αριθ. L 226 της 29. 8. 1980, σ. 17.
 Ο ΕΕ αριθ. L 361 της 31. 12. 1985, σ. 87. Ο ΕΕ αριθ. L 56 της 1. 3. 1986, σ. 1.


type: wikipedia

text:
Prancūzija (, tariama ), oficialiai Prancūzijos Respublika (, tariama ) – valstybė Vakarų Europoje, turinti užjūrio teritorijų Amerikoje, Atlanto, Ramiajame ir Indijos vandenynuose. Europoje šalis iš pietų į šiaurę driekiasi nuo Viduržemio jūros iki Lamanšo sąsiaurio ir Šiaurės jūros, iš rytų į vakarus nuo Reino iki Atlanto vandenyno. Dėl teritorijos formos patys prancūzai savo šalį kartais vadina „Šešiakampiu“ ().
 Europinė Prancūzija pietuose ribojasi su Ispanija, Andora ir Monaku, šiaurėje su Belgija ir Liuksemburgu, šiaurės rytuose su Vokietija, rytuose su Šveicarija ir Italija. Prancūzijos vakarinius krantus skalauja Atlanto vandenynas, pietinius Viduržemio jūra. Prancūzijos užjūrio departamentai turi sienas su Brazilija ir Surinamu (Prancūzijos Gviana), taip pat su Nyderlandų Antilais (Šv. Martyno saloje). Prancūziją su Jungtine Karalyste jungia Eurotunelis.
 Prancūzija yra didžiausia pagal plotą ir antra pagal gyventojų skaičių Europos Sąjungos šalis. Bendras Prancūzijos plotas 643 801 km2, iš jų atitinkamai Europinė Prancūzija 551 500 km2, Užjūrio Prancūzija 92 301 km2. Prancūzijos sausumos plotas 640 427 km2, iš jo Europinės Prancūzijos 549 970 km2, Užjūrio Prancūzijos 90 457 km2. Prancūzijai priklausantys vandenys iš bendro ploto užima 3 374 km2, iš jų atitinkamai Europinėje Prancūzijoje 1 530 km2 ir 1 844 km2 Užjūrio Prancūzijoje.
 Prancūzija yra viena iš šalių, kurios įkūrė Europos Sąjungą. Prancūzija yra šešta pagal dydį pasaulio ekonomika, turinti išvystytą pramonę ir paslaugų sferą, ją kasmet aplanko 83 mln. užsienio turistų. Prancūzija yra Europos Sąjungos, OECD, NATO, ESBO, PPO, Frankofonijos bei G7 narė. Prancūzija yra viena iš JTO įkūrėjų ir turi nuolatinę vietą JT Saugumo Taryboje.
 Istorija
 Pavadinimo kilmė
 Prancūzijos pavadinimas kilęs iš lotyniško žodžio Francia, kuris pažodžiui reiškia „frankų žemės“. Yra įvairių teorijų apie frankų pavadinimo kilmę.
 Prancūzijos valstybės pradžia, iškilimas ir Šimtametis karas
 Nors dabartinės Prancūzijos teritoriją dar antikoje buvo užkariavę romėnai, savarankiška Prancūzijos istorija prasideda Karoliui Didžiajam padalinus savo valstybę anūkams. Pagal Verdeno sutartį 843 m. sudaryta Vakarų Frankų karalystė užėmė panašią dabartinei Prancūzijai teritoriją; nuo X a. šalis pradeda vadintis Prancūzija. Viduramžių Prancūzijos istoriją sudaro palaipsninis karaliaus galios stiprėjimas nuolatinėse kovose su didikais, dalyvavimas kryžiaus žygiuose, eretikų judėjimų (pvz., albigiečių) persekiojimas, taip pat miestų augimas, scholastikos ir gotikinės architektūros plėtra.
 1337 m. prasidėjo Šimtametis karas, kuris su pertraukomis truko beveik šimtą metų. Šis karas buvo paskutinis karaliaus Karolio VII žingsnis vienijant Prancūziją – išvijus anglus iš prancūziškų žemių buvo galutinai pripažinta karaliaus valdžia ir tarp piliečių atsirado tautinės savimonės jausmas. Karas pasibaigė 1453 m.
 Ankstyvieji Naujieji laikai Prancūzijoje (1453−1789 m.)
 Prancūzija iš feodalinės šalies pasidarė centralizuota valstybe (nors ir su daugybe regioninių skirtumų), organizuota aplink absoliutinę monarchiją, kuri rėmėsi Dieviškos karalių teisės doktrina ir valstybinės Bažnyčios parama. Prisijungus Burgundiją ir Bretanę Prancūzijos valstybė pasiekė savo galios viršūnę.
 Kovos su Habsburgais, religiniai karai tarp katalikų ir kalvinistų hugenotų vėl stipriai sukrėtė šalį. Hugenotai buvo žiauriai persekiojami, net surengtos jų žudynės – Baltramiejaus naktis, didikai susiskaldė tarp protestantų Burbonų ir katalikų Gizų. Karaliui pavyko išnaudoti šiuos prieštaravimus, sustiprinti savo valdžią ir Henrikas IV tapo karaliaus valdžios absoliutizmo pradininku.
 Didžioji Prancūzijos revoliucija
 Prancūzijos revoliucija prasidėjo 1789 m. liepos 14 d. Bastilijos šturmu Paryžiuje (dabar tai Prancūzijos nacionalinė šventė). 1792 m. rugpjūtį po Tiuilri rūmų šturmo karalius buvo nuverstas ir monarchiją pakeitė respublika. Revoliucija įkūnijo kokybinį virsmą socialinėje ir politinėje santvarkoje, perėjimą nuo Senojo režimo () – pusiau feodalinės luominės santvarkos, prie modernios neluominės visuomenės, taip pat nuo absoliutinės monarchijos prie konstitucinės-parlamentinės santvarkos. Revoliucija tęsėsi iki 1794 m., kartais revoliucijos pabaigos metai pratęsiami ir iki 1799 m., kai buvo įvesta Napoleono Bonaparto vienvaldystė.
 Napoleono laikai
 1799 m. respubliką į savo valdžią paėmė Napoleonas Bonapartas, mėginęs užkariauti visą Europą. Per mažiau nei dešimtmetį Napoleonas karais bei sąjungomis užvaldė didžiąją dalį vakarų ir centrinės Europos, iki pralaimėjimo Tautų Mūšyje 1813 metais netoli Leipcigo. Vėliau buvo ištremtas į Elbos salą, iš kurios 1815 m. pabėgo ir trumpam atgavo valdžią – šis laikotarpis žinomas kaip Šimto Dienų () laikotarpis. Vėliau buvo galutinai nugalėtas Vaterlo mūšyje 1815 m. kovo 18 d. ir ištremtas į Šv. Elenos salą, kur 1821 m. mirė.
 Prancūzija XIX−XXI amžiuose
 Po Napoleono valdymo Prancūzijoje restauruota Burbonų monarchija, kuri nuversta 1830 m. liepos revoliucijos. Karaliumi tapo Liudvikas Pilypas, kuris savo ruožtu buvo nuverstas 1848 m. revoliucijos. Buvo įsteigta antroji respublika, kuri 1852 m. pertvarkyta į imperiją, valdomą Napoleono III. 1870−1871 m. Prancūzija pralaimėjo karą su Prūsija, jos dalys – Elzasas ir rytų Lotaringija, buvo aneksuotos susikūrusios Vokietijos imperijos. 1870 m. dar karo metu buvo panaikinta imperija ir Prancūzija grįžo prie respublikos valdymo formos.
 XX a. pradžioje Prancūzija pasiekė didžiausią teritorinį išsiplėtimą, kuomet valdė apie 12 347 000 km2 pasaulio teritorijos. Tuo metu tai buvo antroji pagal dydį pasaulio imperija.
 Per Pirmąjį pasaulinį karą (1914−1918) Prancūzija kariavo Antantės sąjungos pusėje prieš Vokietiją ir jos sąjungininkes. Mūšiai vakarų fronte daugiausiai vyko Prancūzijoje, jie pasižymėjo kruvinumu, dažnai naudojant naujas karines technologijas. Žymiausi mūšiai: Pirmasis Marnos mūšis, Verdeno mūšis, Somos mūšis, Antrasis Marnos mūšis. Karas baigėsi Antantės pergale, Prancūzija atgavo Elzasą ir Lotaringiją iš Vokietijos.
 Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui (1939–1945 ), 1939 m. rugsėjo 1 d. Vokietijos invazija į Lenkiją privertė Didžiąją Britaniją ir Prancūziją paskelbti karą. Bet sąjungininkai nepradėjo masinės atakos, o laikėsi gynybines pozicijos, tad karą vadino „Keistuoju karu“ (). 1940 m. gegužės mėnesį prasidėjo Mūšis dėl Prancūzijos. Vokietija okupavo tris penktadalius Prancūzijos, likusią teritoriją palikdama Viši režimui, kuris buvo nacių marionetinė valstybė. 1944 m. Prancūzija buvo išvaduota.
 Po trumpo laikinos vyriausybės, vadovaujamos Šarlio de Golio, valdymo, 1946 m. spalio 13 d. buvo priimta nauja konstitucija ir įkurta Ketvirtoji Respublika, kuriai vadovavo parlamentu besiremianti vyriausybė. Per kitus 16 metų iširo Prancūzijos kolonijinė imperija.
 Indokinijoje prancūzai kovojo su nacionalinio išsilaisvinimo judėjimu Viet Min ir per Pirmąjį Indokinijos karą po Dienbjenfu mūšio prarado visą regioną: Vietnamas buvo padalintas į dvi valstybes, o Laosas ir Kambodža tapo nepriklausomomis valstybėmis. 1958 m. gegužės mėnesį Alžyre valdžią užgrobė Prancūzijos armija ir kolonistai, kurie priešinosi nuolaidoms arabų nacionalistams. Prancūzų vyriausybė žlugo, o Šarlio de Golio dėka buvo išvengta pilietinio karo. 1962 m. baigėsi Alžyro karas, po kurio Alžyras tapo nepriklausomas. Nuo 1958 iki 1969 m. Prancūzijos prezidentu buvo Šarlis de Golis. 1958 m. rugsėjį prancūzai priėmė Penktosios Prancūzijos Respublikos konstituciją, susilpninusią prezidento valdžią.
 Politinė sistema
 Prancūzijos Respublika yra unitarinė valstybė su stipria prezidento valdžia. Penktosios Respublikos konstitucija buvo priimta 1958 m. rugsėjo 28 d. Ji smarkiai padidino prezidento ir vykdomosios valdžios galias, atimdama jas iš parlamento. Prezidentas renkamas tiesioginių visuotiniu balsavimu 5 metams. Vyriausybei vadovauja prezidento pasiūlytas ministras pirmininkas.
 Prancūzijos parlamentas yra dvejų rūmų įstatymų leidžiamasis organas, apimantis Nacionalinę Asamblėją () ir Senatą. Nacionalinės Asamblėjos atstovai atstovauja vietinėms rinkimų apygardoms ir yra tiesiogiai renkami 5 metų laikotarpiui. Asamblėja turi galią patvirtinti arba paleisti ministrų kabinetą, tad politinė partija ar jų koalicija, turinti daugumą Asamblėjoje, lemia vyriausybės sudarymą.
 Senatoriai renkami rinkikų kolegijos 6 metų terminui, perrenkant pusę senatorių kas 3 metai, pradedant nuo 2008 m. rugsėjo. Senato įstatymų leidžiamosios galios yra apribotos; dvejų rūmų nesutarimo atveju Nacionalinė Asamblėja priima galutinį spendimą, išskyrus konstitucinę teisę ir kai kuriais lois organiques (įstatymų, tiesiogiai numatytų konstitucijos) atvejais.
 Administracinis suskirstymas
 Prancūzija suskirstyta į 13 žemyninės Prancūzijos regionų (régions de France métropolitaine) ir 5 užjūrio regionus (régions d’outre-mer); regionus sudaro 96 departamentai. Taip pat yra kolektyvinės teritorijos (collectivités territoriales) bei Pietų ir Antarkties teritorijos.
 Europinės Prancūzijos regionai
 Žemyniniai regionai ir jų sostinės:
 Aukštutinė Prancūzija (Hauts-de-France; Lilis)
 Bretanė (Bretagne; Renas)
 Burgundija-Franš Kontė (Bourgogne-Franche-Comté; Bezansonas)
 Centras-Luaros Slėnis (Centre-Val de Loire; Orleanas)
 Grand Estas (Grand Est; Strasbūras)
 Il de Fransas (Île-de-France; Paryžius)
 Korsika (Corse; Ajačas)
 Luaros kraštas (Pays-de-la-Loire; Nantas)
 Naujoji Akvitanija (Nouvelle-Aquitaine; Bordo)
 Normandija (Normandie; Kanas)
 Oksitanija (Occitanie; Tulūza)
 Overnė-Rona-Alpės (Auvergne-Rhône-Alpes; Lionas)
 Provansas-Alpės-Žydrasis Krantas (Provence-Alpes-Côte d’Azur; Marselis)
 Prancūzijos užjūrio regionai
 Yra 5 Prancūzijos užjūrio regionai (régions d’outre – mer):
 Gvadelupė (Guadeloupe; Bas Teras)
 Martinika (Martinique; For de Fransas)
 Prancūzijos Gviana (Guyane française; Kajenas)
 Reunjonas (La Réunion; Sen Deni)
 Majotas (Mayotte; Mamudzu)
 Užjūrio valdos
 5 užjūrio bendrijos (collectivités d’outre-mer, Ramiajame ir Atlanto vandenyne):
 Prancūzijos Polinezija
 Šv. Bartolomėjaus sala
 Sen Martenas
 Sen Pjeras ir Mikelonas
 Volisas ir Futūna
 Prancūzijos Pietų Sritys (Terres australes et antarctiques françaises)
 Geografija
 Prancūzijos žemyninė dalis, kuri savo teritorijos forma primena šešiakampį, yra 547 030 km2, su visomis užjūrio valdomis − 674 843 km2. Prancūzijos krantus skalauja Viduržemio jūra pietryčiuose ir Atlanto vandenynas (Biskajos įlanka) vakaruose. Prancūzija ribojasi su (skliausteliuose − sienos ilgis): Andora (56,6 km), Belgija (620 km), Vokietija (451 km), Italija (488 km), Liuksemburgu (73 km), Monaku (4,4 km), Ispanija (623 km) ir Šveicarija (573 km). Už Europos ribų Prancūzija dar ribojasi su: Nyderlandais (Nyderlandų Antilais) Karibų saloje San Martene (10 km), Brazilija (673 km) kaip ir su Surinamu (510 km) Prancūzijos Gvianos užjūrio departamente. Pakrančių ilgis – 3427 km (Atlanto vandenyno ir Viduržemio jūros), sausumos sienų ilgis – 4082 km.
 Reljefas
 Prancūzijos paviršius ypatingas tuo, jog šalies viduryje vyrauja lygumos, o aukščiausi kalnai driekiasi palei valstybės sienas. Kalnai labai įvairūs, vieni seni ir žemi, kiti − jauni ir aukšti. Senus kalnus ir kai kurias aukštumas (pvz., Bretanės) sudaro kietos kristalinės uolienos. Prancūzijoje taip pat yra aukščiausia Europoje smėlio kopa − 102,5 m.
 60 % Prancūzijos teritorijos yra ne didesniame aukštyje kaip 250 m. Beveik visą tokią žemę sudaro banguotos lygumos, tarpais su uolienų atodangomis, kalvomis ir dideliais upių slėniais. Anksčiau išilgai Biskajos įlankos buvo neįžengiamos pelkės, bet jos buvo nusausintos ir apsodintos pušimis. Bretanės ir Normandijos regionai šiaurės vakaruose kalvotesni, jų kranto linijos labai vingiuotos. Likusi dalis kalnuota − stambiausi kalnų masyvai yra Pirėnai pietvakariuose, Centrinis masyvas ir Alpės pietryčiuose. Pietinėje šalies dalyje didelį plotą apima Centrinis masyvas, susidaręs prieš 300 milijonų metų ir užimantis 15 % šalies teritorijos, didžiausias aukštis − 1886 m. (Piui de Sansi). Šiaurrytinėje šalies dalyje driekiasi Vogėzų kalnai, švelniai apvaliomis viršūnėmis. Jiems jau daugiau kaip 200 milijonų metų. Į pietus nuo Vogėzų Šveicarijos link tęsiasi Juros kalnai.
 Jau 10 000 metų regione nėra veikiančių ugnikalnių, beliko daug užgesusių kūgių, uolienų atodangų ir smailiaviršūnių kalvelių.
 Aukščiai:
 Žemiausia vieta: Ronos upės delta − 2 m,
 Aukščiausia vieta: Monblanas 4 810 m.
 Vandens telkiniai
 Dauguma didžiųjų upių − Luara, Sena, Garona, Dordonė − teka į Atlanto vandenyną, sudarydamos plačius ir derlingus slėnius, o žiotyse − ilgas estuarijas. Šiaurės ir vakarų upės vandeningos ištisus metus, daugelis jų sujungta kanalais. Nėra abejonių, kad Prancūzija turi ilgiausia kanalų tinklą visoje Europoje − net 8000 km. Iš Alpių į Viduržemio jūrą teka vandeningiausia Prancūzijos upė − Rona. Šiaurės rytuose šalies siena teka Reinas, šiaurėje yra Mozelio, Maso, Šeldės aukštupiai. Dauguma upių prasideda Centriniame masyve. Alpių ir Pirėnų upės teka giliais slėniais, vandeningiausios vasarą. Upėms kurios teka per lygumas būdinga lietaus vandens mityba, o kurios išteka iš Alpių − sniego ir ledynų tirpsmo.
 Didelių ežerų šalyje nėra. Didžiausi ežerai telkšo Alpėse, tarp jų ir didžiausiu laikomas Ženevos ežeras, tačiau didžioji jo dalis priklauso Šveicarijai. Nedideli ežerai telkšo Alpėse, Centriniame masyve. Lygumose natūralių ežerų beveik nėra, o Atlanto vandenyno pakrantėse, Garonos žemumoje, Ronos deltoje gausu druskingų ežerų ir maršų.
 Miškingumas
 Miškai dengia 27 % šalies teritorijos. Dauguma jų auga kalnuose. Šiaurėje ir vakaruose būdingi plačialapių miškai, kuriuose auga kaštonai, ąžuolai, beržai, liepos, bukai, aukščiau kalnuose auga ir spygliuočiai. Pietiniuose regionuose auga palmės, pinijos, citrusiniai krūmai. Laukinės gyvūnijos išlikę nedaug, tik Alpėse dar sutinkamos lapės, elniai, stirnos, miškuose yra šernų. Gausu paukščių, Prancūzijos pakrančių maršose susirenka gausūs būriai praskrendančių paukščių.
 Europinėje Prancūzijoje yra įsteigti 6 nacionaliniai parkai, dar 3 yra jos užjūrio valdose (Prancūzijos Gvianoje, Reunjone ir Gvadelupoje). Taip pat įvairiuose šalies regionuose įsteigti regioniniai parkai.
 Klimatas
 Didžioji Prancūzijos dalis yra vidutinių platumų klimato zonoje. Pietrytinėje šalies dalyje vyrauja subtropinis Viduržemio jūros klimatas. Nors ten lietinga žiema ir sausa vasara, didžiosios Prancūzijos dalies klimatas priklauso nuo vietos ir reljefo, taip pat didelę įtaką daro Šiaurės Atlanto srovė. Apskritai beveik visoje Prancūzijoje klimatas yra švelnus. Vidutinė metinė temperatūra yra tarp 10 °C (šalies šiaurėje, Lotaringijoje, Žuroje, Alpėse ir žemiau) ir 16 °C (Viduržemio jūros pakrantėje, Korsikoje).
 Klimato skirtumus galima pamatyti skirtingose šalies dalyse:
 Šiaurės vakaruose, ypač Normandijoje ir Bretanėje, vyrauja jūrinis klimatas. Žiemos yra švelnios ir dažnai be sniego. Vasaros yra gana vėsios ir drėgnos.
 Šiaurės rytuose vyrauja daugiau žemyninės oro srovės. Ypač Lotaringijoje ir Vogėzų kalnuose, žiemos gali būti šaltos. Reino ir Mozelio upių slėniuose klimatas yra tinkamas vyno gamybai.
 Prancūzijos centre kritulių kiekis yra nedidelis. Vasaros ir žiemos temperatūrų skirtumas nėra toks didelis, kaip Rytų Europoje. Ganėtinai vėsesnė temperatūra yra Centriniame masyve.
 Pietvakariuose klimatą lemią Atlanto vandenynas, kuris yra drėgnas, bet ganėtinai šiltas ir saulėtas. Vasaros yra ganėtinai sausos. Žiema ir rudenį iškrenta daugiau kritulių.
 Pietryčiuose vyrauja Viduržemio jūros klimatas. Žiemos būna lietingos, taip pat šiame regione vyrauja kitokia augmenija. Vasara gali užklupti sausra.
 Ekonomika
 Prancūzija priklauso pirmaujantiems pramoniniams kraštams. Turėdama 1744,4 mlrd. dolerių BVP (2003) Prancūzija yra šešta pagal dydį pasaulio ekonomika, po JAV, Japonijos, Vokietijos, Kinijos ir Jungtinės Karalystės. Pasaulio prekybos organizacijos duomenimis, Prancūzija pagal eksporto apimtis 2003 m. užėmė penktą vietą. Bendrasis vidaus produktas augo nuo 1995 iki 2005 m. kasmet vidutiniškai 2,1 %, o 2005 m. pasiekė 1689,4 mlrd. Palyginant su Europos Sąjungos BVP, pagal perkamosios galios paritetą, Prancūzija pasiekė 111,4 indeksą (ES-25: 100) (2003 m.). 90 % jos ploto dirbama, todėl ji pirmaujanti šalis žemės ūkio produkcijos srityje. Prancūzija taip pat yra stambi pramoninė valstybė, turinti aukštos kvalifikacijos darbo jėgą. Valstybinis minimalus darbo užmokestis užtikrina darbuotojams 8,71 € valandinį užmokestį. Vienas iš penkių prancūzų dirba ir gyvena kaime. Pagrindinių pramonės šakų, ypač energetikos pramonė, iki šiol yra kontroliuojama valstybės. Prancūzija yra svarbi branduolinės energijos gamintoja. Šalyje apie 80 % elektros energijos yra pagaminama atominėse elektrinėse. Taip Prancūzija, šalia Lietuvos, 2005 m. pradžioje pagamino didžiausią procentą branduolinės energijos pasaulyje. Vyno gamyba yra viena iš svarbiausių Prancūzijos pramonės šakų. Taip pat joje yra išplėtota sunkioji, chemijos pramonė, gaminami automobiliai, lėktuvai, tanklaiviai. Garsėja vaistų, parfumerijos, kosmetikos, tekstilės, galanterijos prekėmis.
 Turizmas
 Turizmas yra taip pat labai svarbi pramonės šaka. Šalį 2018 m. aplankė 89,4 mln. užsienio turistų. Prancūzija yra labiausiai turistų lankoma pasaulio šalis, po jos eina Ispanija (83,5 mln. 2019 m.) ir Jungtinės Amerikos Valstijos (79,3 mln. 2019 m.). Turistus šalis traukia savo miestais (ypač turistų lankomas yra Paryžius), paplūdimiais, pajūrio kurortais, slidinėjimo kurortais ir kaimo regionais, kuriuose žmonės grožisi jų grožiu ir ramybe. Į Aukštutinių Pirėnų departamento miestą Lurdą taip pat atvyksta religiniai piligrimai, kurių čia per metus apsilanko apie kelis milijonus. Labiausiai turistų lankomos vietos (pagal 2017 reitingą lankytojų per metus) yra: „Disneyland Paris“ (14,8 mln.), Luvras (8 mln.), Versalio rūmai (7,7 mln.), Eifelio bokštas (6,2 mln.), Žoržo Pompidu centras (3,3 mln.), Orsė muziejus (3,1 mln.).
 Gyventojai
 Pagal gyventojų skaičių Prancūzija užima trečiąją vietą Europoje po Rusijos bei Vokietijos ir devynioliktą vietą pasaulyje. Priešingai nei daugelyje Europos valstybių, 2009 m. duomenimis, gimstamumas Prancūzijoje yra smarkiai didesnis nei mirtingumas, todėl gyventojų skaičius didėja ne tik dėl imigracijos, bet ir dėl natūralaus prieaugio. Pasak 2009 m. apskaičiavimų, vidutinė gyvenimo trukmė šalyje yra 80,98 ir pagal šį rodiklį valstybė užima aštuntą vietą pasaulyje. 14 metų ir jaunesni žmonės sudaro 18,6 % Prancūzijos populiacijos, o vyresni nei 65 m. − 16,4 %.
 Nuo priešistorinių laikų Prancūzija buvo prekybos, migracijų bei įsiveržimų kryžkelėje. Keturios pagrindinės Europos etninės grupės – prokeltai, keltai (galai bei bretonai), lotynai ir germanai (frankai, burgundai, vikingai, vestgotai) maišėsi tarpusavyje. Be to nuo XIX a. plūstelėjo nauja migrantų banga, daugiausia tai buvo italai, ispanai, belgai, portugalai, lenkai, armėnai, taip pat žydai iš Rytų Europos.
 Po antrojo pasaulinio karo prasidėjo gana didelė imigracija iš trečiojo pasaulio šalių, ypač daug žmonių atvyko iš buvusių Prancūzijos kolonijų. Pažymėtina ir tai, jog imigrantai iš kitų Europos valstybių daug greičiau integruojasi į valstybės ekonominį, kultūrinį bei socialinį gyvenimą, nei trečiojo pasaulio atvykėliai. 2004 m. iš viso į Prancūziją imigravo 140 033 žmonės. Iš jų 90 250 buvo iš Afrikos ir 13 710 − iš Europos. Migracijų bangos Prancūziją padarė viena iš etniškai įvairiausių šalių Europoje. Valstybėje gyvena maždaug 6 milijonai šiaurės Afrikiečių ir 2,5 milijono juodaodžių. Taip pat yra apskaičiuota, kad Prancūzijoje gyvena maždaug 4,9 milijono užsienyje gimusių emigrantų, iš kurių 2 milijonai turi Prancūzijos pilietybę.
 Kalbos
 Nuo 1992 m. vienintelė oficiali kalba šalyje yra prancūzų. Neskaitant nykštukinių šalių, Prancūzija yra vienintelė vakarų Europos šalis, turinti tik vieną oficialiai pripažintą kalbą. Nepaisant to, valstybėje yra vartojamos 77 regioninės kalbos. Dar neseniai valdžia skatino šių kalbų nenaudoti, bet dabar jos yra netgi mokomos kai kuriose mokyklose. Pasak 1999 m. apklausos, prancūzų kalba yra gimtoji 86 % šalies suaugusiųjų. Tarp nepilnamečių procentas yra didesnis, nes daugelis imigrantų savo vaikus moko būtent prancūzų, o ne savo gimtosios kalbos.
 Pasak 2005 m. apklausos, 36 % Prancūzijos gyventojų gali susikalbėti angliškai, 13 % − ispaniškai ir 8 % − vokiškai. Į šiuos duomenis neįtraukti gyventojai, kuriems šios kalbos yra gimtosios. Populiariausios imigrantų kalbos yra armėnų, portugalų, italų ir ispanų.
 Religija
 Pasak 2007 m. apklausos, 51 % Prancūzijos gyventojų yra katalikai, 31 % − agnostikai arba ateistai, 10 % − kitų religijų atstovai, 4 % − musulmonai, 3 % − protestantai, 1 % − budistai, 1 % − judėjai. Anot 2005 m. apklausos, 34 % Prancūzijos gyventojų „tiki, kad egzistuoja Dievas“, 27 % „tiki, jog yra kokia nors dvasia arba dvasinė energija“ ir 33 % „netiki jokiais dievais, dvasiomis ar dvasinėmis energijomis“. Pagal šiuos duomenis, Prancūzija yra viena iš mažiau religingų Europos Sąjungos valstybių ir turi patį didžiausią netikinčių jokiais dievais, dvasiomis ir dvasinėmis energijomis žmonių procentą. Pasak kito tyrimo, atlikto 2006 m., 32 % šalies gyventojų save laiko ateistais ir dar 32 % teigia, kad jie yra „skeptiškai žiūri į Dievo egzistenciją, bet nėra ateistai“.
 Miestai
 Didžiausias šalies miestas yra Paryžius, kurio aglomeracijoje gyvena apie 12 mln. žmonių (Il de Fransas). Kitas stambias aglomeracijas, turinčias daugiau nei 1 mln. gyventojų, sudaro Marselis, Lilis ir Lionas. Dešimt didžiausiu Prancūzijos miestų (dešinėje pusėje aglomeracijos) pagal gyventojų skaičių 2006 m.:
 Kultūra
 Prancūzijos kultūra yra viena įtakingiausių Europos kultūrų, kurios vaidmuo sustiprėjo viduramžiais ir ypač XVII a. madas ir taisykles Europai diktavo Paryžius, kuris išlaiko mados ir meno sostinės reputaciją iki šių dienų. Tuo metu susisiekimo, aristokratų ir paprasčiausiai išsilavinusių žmonių bendravimo kalba tapo prancūzų. Intelektualinis Prancūzijos gyvenimas klesti jau nuo XVIII a. enciklopedininkų laikų. XIX ir XX a. sandūroje Prancūzijoje atsirado meno judėjimas − impresionizmas.
 Prancūzijoje gimė ir kūrė tokie žymus žmonės kaip:
 rašytojai Aleksandras Diuma, Viktoras Hugo, Žiulis Vernas, Moljeras, Deni Didro, Marselis Prustas, Šarlis Pero,
 filosofai Rene Dekartas, Volteras, Blezas Paskalis, Anri Bergsonas, Žanas Fransua Liotardas, Šarlis Monteskjė,
 mokslininkai Lui Pasteras, Pjeras Ferma, Žanas Fransua Šampoljonas,
 keliautojai Žakas Kartje, Adolfas Žoanas, Lui Antuanas de Bugenvilis,
 menininkai Edgaras Dega, Gustavas Dorė,
 architektai Gustavas Eifelis, Filiberas Delormas, Le Korbiuzjė,
 dailininkai Anri de Tuluz Lotrekas, Eduardas Manė, Klodas Monė, Polis Sezanas,
 kompozitoriai Šarlis Kamilis Sen Sansas, Šarlis Guno, Žoržas Bizė.
 Literatūra
 Viduramžiais, atskiruose Prancūzijos regionuose autoriai rašė savo stiliumi ir gramatika. Svarbus XVI a. rašytojas buvo François Rabelais kuris plėtojo prancūzų kalbos žodyną ir metaforas. XVII a. pjeses rašė Pjeras Korneilis, Žanas Rasinas, Moljeras. Filosofines ir moralines knygas rašė Blezas Paskalis, Renė Dekartas, kurios paveikė aristokratiją.
 Prancūzų literatūra ir poezija klestėjo XVIII ir XIX a. XVIII a. garsiausi autoriai buvo Volteras, Deni Didro ir Žanas Žakas Ruso. Šarlis Pero buvo vaikų istorijų rašytojas. Žymiausi jo darbai: „Batuotas katinas“, „Pelenė“, „Miegančioji gražuolė“. Garsiausi XIX a., gerai žinomi autoriai ir jų kūriniai Prancūzijoje ir už jos ribų, buvo Viktoras Hugo („Paryžiaus katedra“), Aleksandras Diuma („Trys muškietininkai“ ir „Grafas Montekristas“) ir Žiulis Vernas („Dvidešimt tūkstančių mylių po vandeniu“).
 Kinas
 Prancūzija turi stiprius istorinius ryšius su kinu. 1895 m. kiną išrado prancūzai broliai Ogiustas ir Lui Liumjerai. Prancūzijoje paprastai sukuriama daugiausiai kino filmų iš visų Europos šalių. Kanų kino festivalis yra vienas reikšmingiausių ir garsiausių kino festivalių pasaulyje.
 Prancūzijoje gimė keli svarbūs kino judėjimai, tarp jų Naujoji banga. Šalyje dirba ne tik garsūs prancūzų režisieriai, bet ir menininkai iš kitų Europos bei pasaulio valstybių, todėl Prancūzijos kinas neretai persipina su kitų šalių kinematografija. Prancūzų kino kūrėjai taip pat padarė nemažą įtaką kitų šalių kinui.
 Prancūzijos kino teatruose dominuoja Holivudo filmai, tačiau lyginant su kitomis Vakarų pasaulio šalimis (išskyrus JAV), Prancūzijoje pajamos, gaunamos iš amerikietiškų filmų, sudaro mažiausią visų kino teatrų pajamų dalį – 50,1 % (palyginimui, Vokietijoje – 77,3 %, Japonijoje – 69,4 %. Pajamos iš prancūziškų filmų sudaro 34,8 % visų Prancūzijos kino teatrų pajamų – geriausias nacionalinio kino rezultatas iš visų išsivysčiusių šalių (išskyrus JAV; palyginimui Ispanijoje – 13,7 %, JK – 8,3 %.
 Architektūra
 Nėra atskiros prancūziškos architektūros, ji vystėsi kartu su kitomis kaimyninėmis Europos šalimis. Prancūzijoje yra statinių iš įvairių epochų ir laikotarpių kaip Romos imperijos laikų, romanikos, gotikos, renesanso, baroko, rokoko, ampyro ir modernistinių.
 Dailė
 Prancūzijos renesanso dailė XVI a. pradėjo vystytis veikiama italų ir flamandų dailininkų įtakos, kuriuos kvietėsi Prancūzijos karaliai. Prancūzijoje gyvenimo pabaigoje gyveno ir mirė Leonardas da Vinčis. Svarbiausiais prancūzų renesanso tapytojais vadinami Žanas Klujė ir jo sūnus Fransua. XVII a. garsiausiais Prancūzijos klasikinio baroko dailininkais buvo Italijoje kūrę Nikola Pusenas ir Klodas Lorenas. Prancūzijoje kūrė Simonas Vujė, Žoržas de La Turas. XVII a. pabaigoje Prancūzijos dailėje didelę reikšmę turėjo pirmasis Liudviko XIV oficialus dailininkas Šarlis Lebrenas.
 XVIII a. Prancūzijoje išsivystė rokoko stilius, kurio garsiausiai atstovais buvo Antuanas Vato, Fransua Bušė, Žanas Šardenas, Žanas Onorė Fragonaras. Populiaria XVIII a. tapytoja moterimi buvo Elizabet Vižė Lebren. XVIII a. pabaigoje napoleoninės eros klasicizmo reikšmingiausiu dailininku buvo Žakas Lui Davidas, XIX a. klasikinės dailės tradicijas pratęsė Ž. O. D. Engras. Ryškiais XIX a. pradžios prancūzų romantizmo kūrėjais buvo Eženas Delakrua ir Teodoras Žeriko. XIX a. viduryje suklestėjo prancūzų realistinė tapyba, kūrė Gustavas Kurbė, Kamilis Koro ir Barbizono mokyklos tapytojai. XIX a. Prancūzijos akademizmo garsiais tapytojais buvo Viljamas Adolfas Bugro, Aleksandras Kabanelis, Žanas Leonas Žeromas.
 XIX a. pabaigoje Prancūzijoje susiformavo impresionistinė dailė, kurios garsiausiais atstovais buvo Eduaras Manė, Klodas Monė, Ogiustas Renuaras, Kamilis Pisaro, Edgaras Dega. Po to sekė neoimpresionistinė dailės fazė, kurią atstovavo Žoržas Sera, bei postimpresionistiniai tapytojai Polis Sezanas, Polis Gogenas ir Anri de Tuluz Lotrekas. XIX a. pabaigoje kūrė primityvistas Anri Ruso, simbolistinės krypties tapytojai (Odilonas Redonas, Gustavas Moro ir nabių grupės dailininkai). Tuo metu iškilo Prancūzijos skulptūros menas. Skulptorius Ogiustas Rodenas tapo garsiausiu moderniųjų laikų Europos skulptoriumi, garsėjo skulptoriai Aristidas Majolis, Antuanas Burdelis.
 XX a. pirmojoje pusėje Paryžius tapo pasaulio meno centru. Jame susiformavo modernistinio meno srovės fovizmas, kubizmas, siurrealizmas. Daug Prancūzijos XX a. dailininkų vertinami vienais reikšmingiausių XX a. menininkų. Tai Anri Matisas, Žoržas Brakas, Marselis Diušanas, Roberas Delonė, Fransis Pikabija, Fernanas Ležė, Morisas Utrilo ir kiti. Po antrojo pasaulinio karo Paryžiaus reikšmė meno pasaulyje sumenko. XX a. antroje pusėje Prancūzijos dailę atstovavo Balthus, Žanas Diubufė, Ivas Kleinas, Nikė de San Fal.
 Paryžiuje įsikūręs lankomiausias pasaulio meno muziejus − Luvras. Kiti vieni populiariausių muziejų: Orsė muziejus ir Pompidu centras Paryžiuje.
 Muzika
 Prancūzija ilgai buvo laikoma Europos meno ir muzikos centru. Šalis turi įvairią vietinę liaudies muziką, taip pat stilius, kuriuos sukūrė imigrantai iš Afrikos, Lotynų Amerikos ir Azijos. Paryžiaus Dievo Motinos katedroje XII a. pabaigoje dirbo vieni iš anksčiausiai vardais žinomų Europos kompozitorių Leoninas ir Perotinas. XIV a. garsėjo poetas ir kompozitorius Gijomas de Mašo.
 Klasikinės muzikos srityje, Prancūzijoje kūrė daug žymių kompozitorių. XVII a. svarbiausiu Prancūzijos baroko kompozitoriumi buvo iš Italijos kilęs Žanas Batistas Liuli. Po jo garsiais baroko kompozitoriais buvo Markas Antuanas Šarpantjė, Fransua Kuperenas, Žanas Filipas Ramo. XIX a. romantizmo epochos metu iš Prancūzijos iškilo keletas garsių kompozitorių. Tai Hektoras Berliozas, Žoržas Bizė, Šarlis Guno, Žakas Ofenbachas, Kamilis Sen Sansas, Danielis Oberas, Žiulis Masnė, Emanuelis Šabrijė, Leo Delibas. Prancūzijoje kūrė iš Italijos kilęs Luidžis Kerubinis ir iš Belgijos kilęs Sezaras Frankas. XIX ir XX a. sandūroje kūrė Klodas Debiusi, Morisas Ravelis, Gabrielis Forė, Erikas Sati, Polis Diuka. XX a. elektroninės muzikos pionieriumi buvo Edgaras Varezas, išgarsėjo kompozitoriai Fransis Pulenkas, Olivjė Mesianas, Pjeras Bulezas.
 Šiuolaikinė populiarioji muzika yra prancūzų hip hopas, elektroninė muzika ir popmuzika. Vienas žinomiausių prancūzų elektroninės muzikos atlikėjų yra Žanas Mišelis Žaras, kurio muzika pasiekė plačią prancūzų auditoriją. Prancūzų elektroninės muzikos atlikėjai „Air“, „Daft Punk“, Laurent Garnier, David Guetta, „Stromae“ ir „Justice“ sulaukė sėkmės tiek lokaliu, tiek tarptautiniu mastu. Dainininkės Mylène Farmer, Patricia Kaas, Nolwenn Leroy gerai žinomos frankofoniškame pasaulyje.
 Sportas
 Prancūzijoje 1938 m. vyko III pasaulio futbolo čempionatas, 1960 m. – I Europos futbolo čempionatas, 1984 m. – VII Europos futbolo čempionatas, 1998 m. – XVI pasaulio futbolo čempionatas, 2016 m. XV Europos futbolo čempionatas.
 Taip pat skaityti
 Prancūzijos ryšiai
 Prancūzijos transportas
 Prancūzijos ginkluotosios pajėgos
 Prancūzijos ir Lietuvos tarptautiniai santykiai
 Prancūzijos šventės
 Prancūzijos sportas
 Žemyninė Prancūzija
 Prancūzijos užjūrio valdos
 Prancūzijos Pietų Sritys
 Pastabos
 Šaltiniai
 Nuorodos
 Internetinė svetainė apie Prancūziją (anglų, ispanų, prancūzų ir vokiečių k.)
 Prancūzijos gidas: informacija turistams
 Internetinė svetainė apie Prancūzijos kultūrą
 Valstybės


type: caselaw

text:
 29.10.2005
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 C 271/4
 URTEIL DES GERICHTSHOFES
 (Große Kammer)
 vom 5. Juli 2005
 in der Rechtssache C-376/03 (Vorabentscheidungsersuchen des Gerechtshof 's Hertogenbosch [Niederlande]): D. gegen Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen (1)
 (Steuerrecht - Vermögensteuer - Anspruch auf einen Freibetrag - Unterschiedliche Behandlung von gebietsansässigen und gebietsfremden Steuerpflichtigen - Abkommen zur Vermeidung der Doppelbesteuerung)
 (2005/C 271/08)
 Verfahrenssprache: Niederländisch
 In der Rechtssache C-376/03 betreffend ein Vorabentscheidungsersuchen nach Artikel 234 EG, eingereicht vom Gerechtshof 's-Hertogenbosch (Niederlande) mit Entscheidung vom 24. Juli 2003, beim Gerichtshof eingegangen am 8. September 2003, in dem Verfahren D. gegen Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen hat der Gerichtshof (Große Kammer) unter Mitwirkung des Präsidenten V. Skouris, der Kammerpräsidenten P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas und A. Borg Barthet sowie der Richter J.-P. Puissochet und R. Schintgen, der Richterin N. Colneric und der Richter S. von Bahr (Berichterstatter), M. Ilešič, J. Malenovský, J. Klučka und U. Lõhmus — Generalanwalt: D. Ruiz-Jarabo Colomer; Kanzler: M.-F. Contet, Hauptverwaltungsrätin — am 5. Juli 2005 ein Urteil mit folgendem Tenor erlassen:
 1.
 Die Artikel 56 EG und 58 EG stehen einer Regelung nicht entgegen, nach der ein Mitgliedstaat gebietsfremden Steuerpflichtigen, deren Vermögen im Wesentlichen in ihrem Wohnsitzstaat belegen ist, die Vergünstigung eines Freibetrags versagt, die er den gebietsansässigen Steuerpflichtigen gewährt.
 2.
 Es verstößt nicht gegen die Artikel 56 EG und 58 EG, dass eine Vorschrift eines bilateralen Abkommens zur Vermeidung der Doppelbesteuerung wie die im Ausgangsverfahren in Rede stehende in einer Situation und unter Umständen wie denen des Ausgangsverfahrens nicht auf den Staatsangehörigen eines nicht an diesem Abkommen beteiligten Mitgliedstaats erstreckt wird.
 (1) ABl. C 289 vom 29.11.2003.


text:
28. 2. 90 Jornal Oficial das Comunidades Europeias N? C 49/21
 Proposta de
 REGULAMENTO (CEE) N? . . . DO CONSELHO
 de. . .
 que fixa, para a campanha de comercialização de 1990/1991, os preços de intervenção
 derivados do açúcar branco, o preço de intervenção do açúcar bruto, os preços mínimos da
 beterraba A e da beterraba B, os preços limiar, o montante do reembolso para a perequação das
 despesas de armazenagem, bem como os preços aplicáveis em Espanha e em Portugal
 (90/C 49/16)
 O CONSELHO DAS COMUNIDADES EUROPEIAS, do preço de base da beterraba e que o preço mínimo a fixar
 para a beterraba B é, em princípio, igual a 68 % do referido
 Tendo em conta o Tratado que institui a Comunidade preço de base, sem prejuízo do disposto no n? 5 do artigo 28?
 Económica Europeia, do referido regulamento;
 Tendo em conta o Acto de Adesão de Espanha e de Portugal Considerando que, nos termos do n? 2 do artigo 14? do
 e, nomeadamente, o n? 1 do seu artigo 89? e o n? 2 do seu Regulamento (CEE) n? 1785/81, o preço limiar do açúcar
 artigo 234?, branco é igual ao preço indicativo acrescido das despesas de
 transporte calculadas forfetariamente a partir da zona mais
 Tendo em conta o Regulamento (CEE) n? 1785/81 do excedentária da Comunidade até à zona de consumo defici-
 Conselho, de 30 de Junho de 1981, que estabelece a tário mais afastada na Comunidade e de um montane
 organização comum de mercado no sector do açúcar (1), com forfetário que tenha em conta a quotização das despesas de
 a última redacção que lhe foi dada pelo Regulamento (CEE) armazenagem; que, dada a situação do abastecimento na
 n? 1069/89 ( 2 ),e, nomeadamente, o n? 5 do seu artigo 3?, o Comunidade, é necessário ter em conta as despesas de
 n? 5 do seu artigo 5?, o n? 4 do seu artigo 8? e o n? 5 do seu transporte entre os departamentos do Norte da França e
 artigo 14?, Palermo;
 Tendo em conta a proposta da Comissão, Considerando que o preço limiar do açúcar bruto deve ser
 derivado do preço limiar do açúcar branco tendo em conta
 Considerando que o Regulamento (CEE) n? . . . do Conse- os montantes forfetários para a transformação e o rendi-
 lho, de . . . de . . . de 19., que fixa, para a campanha de mento;
 comercialização de 1990/1991, determinados preços no
 sector do açúcar e a qualidade-tipo das beterrabas (3), fixou o Considerando que o preço limiar do melaço deve ser fixado
 preço de intervenção do açúcar branco em 53,10 ecus por de modo a que as receitas das vendas de melaço possam
 100 quilogramas válido para as zonas não deficitárias; atingir o nível das receitas das empresas que foram tomadas
 em consideração aquando da fixação do preço de base da
 Considerando que o n? 1 do artigo 3? do Regulamento beterraba;
 (CEE) n? 1785/81 prevê que os preços de intervenção Considerando que o artigo 5? do Regulamento (CEE)
 derivados do açúcar branco devem ser fixados para cada uma n? 1358/77 do Conselho (4) prevê que o montante do
 das zonas deficitárias; que, para esta fixação, é adequado ter reembolso no âmbito da perequação das despesas de arma-
 em conta as diferenças regionais do preço do açúcar que zenagem é fixado, por mês e por unidade de peso, tendo em
 podem ser estimadas, no caso de uma colheita normal e de consideração os encargos de financiamento com uma taxa de
 livre circulação do açúcar, com base nas condições naturais juro de 9 %, os encargos de seguro e as despesas específicas
 de formação dos preços de mercado; da armazenagem;
 Considerando que é previsível uma situação de abastecimen- Considerando que, para a fixação dos preços válidos em
 to deficitário nas zonas de produção de Itália, da Irlanda e do Espanha e Portugal, se devem aproximar aos preços comuns
 Reino Unido; os preços fixados para estes dois Estados-membros para a
 campanha de comercialização de 1986/1987, em conformi-
 Considerando que o n? 5 do artigo 3? do Regulamento dade com os artigos 70? e 238? do Acto de Adesão,
 (CEE) n? 1785/81 prevê a fixação de um preço de inter-
 venção para o açúcar bruto; que é necessário estabelecer este
 preço a partir do preço de intervenção para o açúcar ADOPTOU O PRESENTE REGULAMENTO:
 branco;
 Artigo 1 ?
 Considerando que o Regulamento (CEE) n? . . . fixou o
 preço de base da beterraba em 40,07 ecus por tonelada; que o Para as zonas deficitárias da Comunidade, exceptuando
 n? 2 do artigo 5? do Regulamento (CEE) n? 1785/81 prevê Portugal, o preço de intervenção derivado do açúcar branco é
 que o preço mínimo a fixar para a beterraba A é igual a 98 % fixado em:
 a) 54,31 ecus por 100 quilogramas para todas as zonas do
 Õ) JO n? L 177 de 1. 7. 1981, p. 4. Reino Unido;
 (2) JO n? L 114 de 27. 4. 1989, p. 1.
 (3) Ver página . . do presente Jornal Oficial. (*nÕ n? L 156 de 25. 6. 1977, p. 4.
 ---pagebreak--- N? C 49/22 Jornal Oficial das Comunidades Europeias 28. 2. 90
 b) 54,31 ecus por 100 quilogramas para todas as zonas da b) Para Portugal:
 Irlanda;
 aa) O preço de intervenção do açúcar branco é fixado
 c) 55,04 ecus por 100 quilogramas para todas as zonas de em 52,56 ecus por 100 quilogramas;
 Itália.
 bb) Os preços da beterraba são fixados em
 — 42,90 ecus por tonelada para o preço de
 base,
 Artigo 2 ?
 — 42,10 ecus por tonelada para o preço mínimo da
 O preço de intervenção do açúcar bruto é fixado em 44,02 beterraba A,
 ecus por 100 quilogramas. — 30,08 ecus por tonelada para o preço mínimo
 da beterraba B, sem prejuízo da aplicação do
 n? 5 do artigo 28? do Regulamento (CEE)
 Artigo 3? n? 1785/81.
 1. O preço mínimo da beterraba A, válido na Comuni- 2. Os preços da beterraba referidos no n? 1 dizem
 dade, exceptuando Espanha e Portugal, é fixado em 39,27 respeito ao estádio de entrega, centro de colheita, e apli-
 ecus por tonelada. cam-se à qualidade-tipo tal como é definida no artigo 3? do
 Regulamento (CEE) n? . . .
 2. Sem prejuízo da aplicação do n? 5 do artigo 28? do
 Regulamento (CEE) n? 1785/81, o preço mínimo da
 beterraba B, válido na Comunidade exceptuando Espanha e Artigo 5?
 Portugal, é fixado em 27,25 ecus por tonelada.
 O preço limiar é fixado em:
 a) 64,50 ecus por 100 quilogramas de açúcar branco;
 Artigo 4? b) 55,15 ecus por 100 quilogramas de açúcar bruto;
 1. Para Espanha e Portugal, os preços aplicáveis no sector c) 6,90 ecus por 100 quilogramas de melaço.
 do açúcar são fixados do seguinte modo:
 a) Para Espanha: Artigo 6?
 aa) O preço de intervenção do açúcar branco é fixado O montante do reembolso referido no artigo 8 ? do Regula-
 em 61,70 ecus por 100 quilogramas; mento (CEE) n? 1785/81 é fixado em 0,48 ecu por 100
 quilogramas de açúcar branco por mês.
 bb) Os preços da beterraba são fixados em:
 — 47,16 ecus por tonelada para o preço de
 base, Artigo 7?
 — 46,36 ecus por tonelada para o preço mínimo da
 O presente regulamento entra em vigor no terceiro dia
 beterraba A,
 seguinte ao da sua publicação no jornal Oficial das Comu-
 — 34,34 ecus por tonelada para o preço mínimo nidades Europeias.
 da beterraba B, sem prejuízo da aplicação do
 n? 5 do artigo 28? do Regulamento (CEE) É aplicável para a campanha de comercialização de 1990/
 n? 1785/81; /1991.
 O presente regulamento é obrigatório em todos os seus elementos e directamente aplicável em
 todos os Estados-membros.
 Feito em . . .
 Pelo Conselho


jurisdiction: US

text:
 248 Md. 498 (1968)
 237 A.2d 454
 HELFRICH, ET AL.
 v.
 MONGELLI, ET AL.
 [No. 26, September Term, 1967.]
 Court of Appeals of Maryland.
 Decided January 18, 1968.
 *499 The cause was argued before HAMMOND, C.J., and HORNEY, MARBURY, McWILLIAMS and FINAN, JJ.
 W. Lee Thomas, with whom were Royston, Mueller, Thomas & McLean on the brief, for appellants.
 A. Owen Hennegan, Jr., for appellees.
 FINAN, J., delivered the opinion of the Court.
 The subject property in this zoning appeal consists of less than one acre, fronting on the north side of Frederick Road at Overhill Road, in the First Election District of Baltimore County. In April of 1959 appellees purchased the subject property along with a larger tract adjacent on the north. Subsequent to the purchase, hearings were held by the County Planning Board and the County Council prior to adoption of a comprehensive zoning map for the First Election District. During this time appellees requested and received R-A (Residence, apartments) classification for the larger tract. As to the small corner property appellees made no such request and it was classified R-6 (One and two-family residential). After the comprehensive map took effect in 1960, appellees sold the R-A zoned land and it was later developed into garden-type apartments.
 In 1965 appellees petitioned for reclassification of the subject property from R-6 to R-A, with a special exception for the construction of a two story professional office building, which was to be architecturally in conformity with the adjacent apartment units. The application was granted by the deputy zoning commissioner, and the County Board of Appeals affirmed this decision, *500 finding evidence of both original error and substantial change. Protestants appealed to the Baltimore County Circuit Court, which rejected petitioners' arguments of confiscation and original error, but found that the evidence before the Board was sufficient to establish a fairly debatable issue of substantial change in the neighborhood. Accordingly, it affirmed the Board of Appeals.
 As is customary with zoning appeals, the Court must now engage in the somewhat arduous task of creating a verbal reproduction of the "neighborhood," within which the subject parcel is situated. At the outset, it must be noted that at the time the comprehensive map was adopted in 1960, several nonconforming uses existed on both sides of the subject property, both north and south of Frederick Road, and to a large degree they are still in use.
 Directly east of the property is a small grocery store, then several residences, including the residence-offices of an accounting and law practice, then an insurance agency, and a restaurant-tavern known as the Ridgeway Inn, and behind the Inn, a nursing home. Opposite the property is an attractive and well kept animal hospital attached to the veterinarian's home.
 Going west from the property, on the northwest corner of Frederick and Overhill Roads, is a cottage in state of disrepair, and west of that a large residence and an outbuilding used for light manufacturing. On the south side of Frederick Road are located several detached residences and further west the Five Oaks Swimming Pool, which at the time of the map adoption in 1960 was a nonconforming public pool, but subsequently became a private club. West of the pool is a restaurant, the Candle Light Lodge.
 With one exception, all of the aforementioned uses lie on land zoned R-6 or R-10. The nursing home is situated on R-A land, however, it is a permitted special exception. The Ridgeway Inn, Candle Light Lodge, insurance office, manufacturing building and grocery store were all existing nonconforming uses, although testimony revealed that the insurance office has closed down. The professional offices-dwelling is a permitted use in a residential zone, and the animal hospital is a permitted special *501 exception to an R-10 zone. The only additions to the described uses existing in 1960 were a 1963 special exception and variance for the improvement of the nursing home and a 1960 special exception to enclose an existing porch on Ridegway Inn.
 The issues before the court below were threefold: (1) Was there a mistake in the original zoning of the subject tract when the comprehensive zoning map was adopted by the Baltimore County Council on April 5, 1960? (2) Has there been a change in the neighborhood sufficient to justify a zoning reclassification from R-6 to R-A? (3) Does the existing R-6 zoning classification so deprive the appellees of the use of their property as to amount to confiscation?
 We have no difficulty in agreeing with the lower court's findings on the first issue that there was no mistake in the Comprehensive Zoning Map of 1960, and on the third issue to the effect that the existing classification does not amount to confiscation of the subject property. However, on the second issue of change in the character of the neighborhood, we think the lower court was in error and should be reversed.
 We will first discuss issues one and three involving original error and confiscation, both of which the lower court correctly answered in the negative.
 Error
 Judge Menchine, in his opinion in the court below stated:
 "This Court finds that there is not a scintilla of evidence to support the conclusion of the Board that the R6 zoning applied to the subject tract was the product of a legislative error. The testimony makes it quite clear that R6 classification was applied to the subject tract and to extensive frontage on both sides of Frederick Road; that the classification included a number of non-conforming commercial uses, with an intent and purpose to maintain residential status in the area free from threat of further commercial exploitation. It is clear that this intentional legislative course had achieved its purpose, in that all development occurred within the constraints imposed by the comprehensive *502 zoning and all attempts to change zoning in the area have been unsuccessful."[1]
 We agree with the lower court's finding that there was no error in the Comprehensive Zoning Map of 1960.
 Confiscation
 The appellees purchased the subject property for the purchase price of $11,000 in 1960. Appellees' own witness testified that the property, if sold for development for residential purposes under the R-6 classification, should reasonably be expected to bring from $7,500 to $9,000. Other witnesses quoted estimates under R-6 classification from $16,000 to $19,000. These values are a far cry from confiscation.
 The rear of the subject property is inflicted with a substantial flood plain which creates a drainage problem. At the hearing before the Board of Appeals, appellees produced a registered engineer who testified as an expert that before the property could be subdivided into three lots, the county would require extensive drainage improvements. Together with other expenses such as dedication of a roadway and construction of gutter and curbs, the appellees would thus be forced to expend an estimated $10,500 in engineering costs for less than one acre of residential land. For this reason, appellees contend that the Board would have been guilty of confiscation had it prevented the reclassification to R-A.
 Undoubtedly, the appellees would enjoy a greater economic gain from the sale or use of the property under an R-A classification; however, this Court has repeatedly held that the fact that rezoning may result in the realization of greater profits *503 from use of the land or that hardship may follow from the retention of the existing classification is not sufficient justification for rezoning. See Agneslane, Inc. v. Lucas, 247 Md. 612, 614, 233 A.2d 757 (1967); Board of County Commissioners v. Kay, 240 Md. 690, 695, 215 A.2d 206, 208 (1965); Board of County Comm. of Prince George's County v. Edmonds, 240 Md. 680, 689, 215 A.2d 209 (1965); Baltimore City v. Borinsky, 239 Md. 611, 622, 212 A.2d 508, 514 (1965); Reiskin v. Montgomery County Council, 229 Md. 142, 146, 182 A.2d 34 (1962).
 Change
 The lower court found sufficient evidence of change in the neighborhood in which the subject property is located to make the question of change of character of the neighborhood "fairly debatable"[2] and thus did not disturb the Board's reclassification from R-6 to R-A. We think that finding should be reversed. The lower court indicated that the following changes had occurred in the neighborhood since the adoption of the Comprehensive Zoning Map of 1960: (1) the widening of Frederick Road; (2) changes in the already nonconforming Ridgeway Inn; (3) the development of the Baltimore campus of the University of Maryland; (4) the development of Catonsville Community College and (5) the acquisition by the Board of Education of the Kerr property for use as an elementary school.
 The record shows that the widening of Frederick Road stopped about 200 feet from the subject property and that where it was widened it consisted of increasing the width from approximately 33 feet to 48 feet under a public works agreement. In addition, there was testimony that the State Roads Commission had plans for widening the road to 66 feet from the Baltimore *504 City line to Ellicott City but there was also evidence that no one knew when funds might become available for this project.
 Certainly the improvements to Frederick Road do not significantly alter the basic character of the neighborhood as did the vast improvements to Stevenson Lane in Jobar Corp. v. Rodgers Forge, 236 Md. 106, 202 A.2d 612 (1964). In Jobar, prior to the comprehensive map adoption in 1955, Stevenson Lane was a partially private 12 to 15 foot roadway, connected neither to York Road nor Bellona Avenue. In fact, it did not even exist in front of the subject property. At the time of the application in 1961, however, the road had become fully paved, extended from York Road to Charles Street and provided a 70 to 80 foot right-of-way. Conversely, the mere widening of an already existing paved thoroughfare, as in the instant case, does not of itself constitute a basic change in the character of the neighborhood.
 The changes in Ridgeway Inn, an already nonconforming use, consisted primarily of enclosing the porch. This amounts to no more than a permissible intensification of an existing nonconforming use[3] and hardly amounts to a change that would affect the character of the neighborhood.
 There is nothing whatsoever in the record to show the proximity, if any, of the subject property or the neighborhood in which it is situated, to the Baltimore campus of the University of Maryland or to Catonsville Community College, other than that they are in the general area.
 The Kerr tract, condemned for the construction of an elementary school, is identified as being within two blocks of the subject property. We presume this means more than one block away and not more than two. The contention raised by the appellees that the construction of an elementary school will constitute a change affecting the character of the neighborhood is answered by the fact that schools constitute a permissive use under § 200.3 and § 200.6 of the Baltimore County Zoning *505 Regulations. Cf. Baker v. Montgomery County, 241 Md. 178, 185, 215 A.2d 831, 835 (1966).
 Certainly, the record, insofar as the location of the last three mentioned institutional uses are concerned, falls far short of the changes occasioned by the institutional uses found in Meginniss v. Sheppard-Pratt, 246 Md. 704, 229 A.2d 417 (1967), wherein the Towson State College property was across the street from the subject property and The Greater Baltimore Medical Center almost directly south.
 There is little to persuade us in the recounting of the number of nonconforming commercial uses in the neighborhood. The fact that they were in existence prior to the adoption of the Comprehensive Zoning Plan of 1960 would indicate a legislative intent to maintain the residential character of the neighborhood free from further commercial encroachment. The philosophy of zoning supports the theory that nonconforming uses will gradually be eliminated and not conversely that the neighborhood will eventually succumb to nonconforming domination. See Baltimore v. N.A.A.C.P., 221 Md. 329, 157 A.2d 433 (1960); Grant v. City of Baltimore, 212 Md. 301, 129 A.2d 363 (1957); Schiff v. Board of Zoning Appeals, 207 Md. 365, 114 A.2d 644 (1955); 2 Metzenbaum, Law of Zoning Ch. X-g (2d ed. 1955).
 Appellees' witness, Mr. Gavrellis, replying to a question concerning change in the neighborhood stated:
 "My recollection, without referring to a map, * * *, is that all development has occurred within the constraints imposed by the zoning map, and that several attempts to change the zoning have not been successful."
 This would indicate that there have been only such changes in the subject area as were anticipated by those who enacted the comprehensive plan. See County Council v. Gendleman, 227 Md. 491, 177 A.2d 687 (1962); Serio v. City of Baltimore, 208 Md. 545, 119 A.2d 387 (1956).
 We are of the opinion that the record in this case is so lacking in evidence of change affecting the character of the neighborhood as to render the question not "fairly debatable" and *506 that the lower court was in error in affirming the decision of the Board granting reclassification.
 Order reversed, appellees to pay costs.
 NOTES
 [1] On many occasions this Court has stressed the onerous burden of proof on one seeking a zoning reclassification and the strong presumption of correctness favoring original zoning and comprehensive rezoning. See Agneslane, Inc. v. Lucas, 247 Md. 612, 618, 233 A.2d 757, 760 (1967); Mack v. Crandell, 244 Md. 193, 233 A.2d 248 (1966); Pallace v. Inter City Land Co., 239 Md. 549, 212 A.2d 262 (1965); Pahl v. County Board of Appeals, 237 Md. 294, 206 A.2d 245 (1965); Montgomery County v. Ertter, 233 Md. 414, 197 A.2d 135 (1964); Shadynook Improvement Assoc. v. Malloy, 232 Md. 265, 269, 192 A.2d 502, 504 (1963); Kracke v. Weinberg, 197 Md. 339, 347, 79 A.2d 387, 391 (1951).
 [2] This Court has repeatedly held that if a zoning body has before it sufficient evidence of change in a neighborhood as to make the question of the change of character of the neighborhood fairly debatable, the finding of the zoning body will not be disturbed. See Agneslane, Inc. v. Lucas, 247 Md. 612, 619, 233 A.2d 757 (1967); Ragan v. Hildesheim, 247 Md. 609, 612, 233 A.2d 761, 763 (1967); Board v. Turf Valley, 247 Md. 556, 233 A.2d 753 (1967); Bosley v. Hospital, 246 Md. 197, 227 A.2d 746 (1967); Finney v. Halle, 241 Md. 224, 236, 216 A.2d 530, 536 (1966).
 [3] Kent County v. Abel, 246 Md. 395, 405, 228 A.2d 247 (1967); Jahnigen v. Staley, 245 Md. 130, 225 A.2d 277 (1967).


text:
Kategorický imperativ je základem přirozené morálky, kterou rozebírá v Základech metafyziky mravů a v Kritice praktického rozumu Immanuel Kant. Jeho hodnocení mravnosti vychází z motivů jednání, nikoli z jeho důsledků. Je rozvedením Zlatého pravidla, které odvozuje morální soudy z preferencí člověka. Protože se však preference jednotlivých lidí mohou lišit a jsou v průběhu života proměnlivé, nemůže Zlaté pravidlo být spolehlivým, natož pak univerzálním morálním pravidlem. Spolehlivým vodítkem mravního rozhodování může být podle racionalistů pouze rozum.
 Zdůvodnění kategorického imperativu
 Kant si všiml, že bez omezení může být za dobrou na světě považována pouze dobrá vůle. Zlá vůle totiž může vše, i to, co se zdá být dobré, použít škodlivě, ať už se jedná o přírodní talenty, nebo o dary štěstěny. Zároveň Kant kritizuje Aristotelovo založení etiky v eudaimonii (blaženosti): kdyby totiž cílem přírody byla blaženost, pak se k ní rozum zdá být nejhorší cestou, lepší by se jevil instinkt. Každý člověk tak má sice náklonnost k blaženosti, ale teprve když blaženost podporuje z povinnosti, má podle Kanta jeho jednání morální hodnotu. Ta tedy neleží v následcích; jednání je mravně dobré, pokud je představa zákona pohnutkou vůle a ne účinkem. Princip, který vůli donucuje příkazem rozumu, je imperativ; imperativy pak Kant rozděluje na hypotetické a kategorické.
 Hypotetický imperativ – má vztah k jinému účelu, říká tedy, chceš-li X, udělej Y.
 Kategorický imperativ – předvádí jsoucno samo pro sebe, bez vztahu k jinému účelu; je nepodmíněný a kategorický: platí pro každého člověka nezávisle na čemkoliv jiném, vždy a všude.
 Samotný kategorický imperativ přitom vychází z rozumu, v němž má povahu nepodmíněné povinnosti. V tomto smyslu je v něm transcendentální moment, který leží v idei obecného zákona.
 Formulace kategorického imperativu
 Znění imperativu (jeden z možných překladů jedné z formulací): „Jednej jen podle té maximy (zásady), od níž můžeš zároveň chtít, aby se stala obecným zákonem.“
 Neboli: „Jednej podle zásady, o které bys chtěl, aby se stala obecným zákonem.“ V principu to znamená chovat se tak, jak bychom si představovali chování ostatních lidí. Když tedy napříklád váhám, zda něco v obchodě ukrást, měl bych se ptát, zda mohu chtít, aby všichni lidé kradli. Protože takový požadavek je v rozporu s rozumem (i zloděj krade s očekáváním, že jemu již ukradený předmět znovu ukraden nebude), nemůže být krádež mravně správná. Ptáme-li se tedy, zda je nějaký čin morální, měli bychom se podle Kanta ptát: „Mohu chtít, aby všichni jednali tak, jako já teď?“
 Maxima – je u Kanta subjektivní praktická zásada, která ma charakter principu posuzování. Maximou je například: „Buď čestný“, „Buď ochotný pomoci“ atp. Maxima tedy vyjadřuje praktický postoj lidí, přičemž není nutné, aby si maximy byl jedinec vědom, je dána implicitně v jeho postojích.
 Jiná formulace zní: „Jednej tak, abys používal lidství jak ve své osobě, tak i v osobě každého druhého vždy zároveň jako účel a nikdy pouze jako prostředek.“
 Znamená to, že lidé jako svobodné racionální bytosti mají právo být zodpovědní za své vlastní činy. Pokud bychom druhého člověka použili jako prostředku k nějakému cíli, upřeli bychom mu toto výsadní právo a neumožnili mu jednat jako svobodná bytost.
 Kritika kategorického imperativu
 Kantovo založení etiky na diktátu rozumu potlačuje mravní cit, spontánní potřebu jednat dobře, a proto například Nietzsche tvrdí, že pravý svět se u Kanta, fanatika morálky, proměnil ve studenou mlhu jako v Královci, kde Kant strávil celý život. Vážnější kritika však pochází od Maxe Webera, který v přednášce Politika jako povolání odlišil etiku smýšlení, kterou připisoval Kantovi, a etiku odpovědnosti, která se podle něj musí řídit předvídatelnými důsledky každého jednání; právě těmi důsledky, které Kant ze své etiky vykázal. Další kritice Kanta podrobil Georg Simmel, který mu vyčetl, že se zabývá pouze jednotlivými akty jednání a nehledí na skutečné a vzdálenější záměry jednání. Jan Sokol však tuto Kantovu „chybu“ hodnotí jako snahu dát lidskému rozhodování pevné a neotřesitelné vodítko, díky níž se však problém jednajícího člověka redukuje na správnost rozhodnutí, a staví jej tak do pozice diváka na dostizích, který jednou vsadí a pak už jen přihlíží, jak vše dopadne.
 Reference
 Související články
 Zlaté pravidlo
 Externí odkazy
 Etika
 Immanuel Kant


type: other

text:
A/B Engskoven taber swap-sag med et brag - Min Andelsbolig
 A/B Engskoven taber swap-sag med et brag
 Hvis du i tvivl, så sig nej – til det smarte finansielle produkt, som banken eller realkreditinstituttet har tilbudt foreningen, men som du ikke helt forstår.
 Det er konklusionen, efter at Højesteret i sidste uge traf endelig afgørelse i sagen mellem A/B Engskoven ved Skødstrup og Jyske Bank. Minandelsbolig.dk har læst dommen, som faldt ud til Jyske Banks fordel, og den er forbløffende klar. Selv i de tilfælde hvor banken faktuelt har givet forkerte oplysninger til foreningen, finder Højesteret ikke, at det har betydning for udfaldet af dommen.
 Striden handlede om et såkaldt renteswap, som foreningen købte i 2006. En renteswap er en mulighed for at gardere sig mod rentestigninger, samtidig med at man får den økonomiske gevinst ved et kort lån: Hvis renten stiger, får man til gengæld penge udbetalt på swap’en. Ulempen ved renteswap’en er, at man til gengæld skal betale mere, hvis renten falder.
 Og det var præcis, hvad der skete – renten faldt endda meget. Det har mange andre andelsforening end Engskoven brændt fingrene på. Det helt store problem kom, da det blev afgjort, at swappens værdi skulle indgå i foreningernes regnskab. Da renten faldt, var værdien af swap’erne negativ, hvilket betød at andelskronen faldt, hvormed medlemmerne måtte indkassere store tab ved fraflytning.
 I de første år efter finanskrisen i 2008 var der en udbredt forventning om, at de banker, der havde solgt renteswaps, ville blive dømt for at have givet dårlig og mangelfuld rådgivning. Men den forventning er ikke blevet opfyldt, og den nye dom slår fast med syvtommersøm, at der ikke er noget at komme efter, som en tidligere statsminister ville have udtrykt det.
 Dommerne hæfter sig i første række ved, at andelsboligforeningen dengang gik efter at sikre sig mod en rentestigning, som der var almindelige forventninger om ville indtræffe. Desuden finder Højesteret, at Jyske Bank klart informerede om, at der var en risiko, og at rådgivningen i øvrigt overholdt den tids regler om rådgivning fra bankers side.
 Det specielle i dommen er, at det også fremgår, at Jyske Bank på en række områder ikke havde styr på, hvad den solgte og hvorfor:
 Hverken Jyske Bank eller nogen anden vidste i 2006, om den positive eller negative værdi af en swap skulle med i foreningernes regnskab. Det meddelte Byggestyrelsen først i 2010, og man skulle helt frem til 2013, før Højesteret stadfæstede det i en dom. Spørgsmålet har enorm betydning for foreningernes enkelte medlemmer, fordi det i praksis kan afgøre, om de kan flytte uden at tabe en formue.
 Engskoven tegnede samtidig med swap’en serviceaftale, der under nogle definerede vilkår gav banken mulighed for at opsige swap’en og kræve dens negative værdi indbetalt. Det kunne have været fatalt for foreningen og dens medlemmer. Det indså banken dog senere og undlod at bruge denne mulighed, da den ellers efter aftalen havde ret til det.
 Jyske Bank oplyste til Engskoven, at den negative påvirkning af swap’en ved et rentefald ville være den samme som den positive påvirkning af en tilsvarende rentestigning. Det er ikke tilfældet – det potentielle tab er større end den potentielle gevinst. Men Højesteret fandt det ikke relevant, da foreningen alligevel ikke havde tænkt sig at afvikle swap’en før tid.
 Jyske Bank informerede heller ikke om, at swap’ens værdireguleringer knyttede sig til en anden formel rentesats end boligrenten. Dermed var der en risiko for, at foreningen kom til at betale højere renter, uden at swap’en tjente sit praktiske formål med at kompensere for denne udgift. Højesteret lægger vægt på, at dette tab ikke er opstået i praksis.
 Det fremgår ikke, om Jyske Bank i forbindelse med sin rådgivning har oplyst Engskoven om, at renten mest sandsynligt ville stige. Højesteret skriver dog, at ”der var generelt forventning om, at renten ville stige yderligere.” Faktum er imidlertid, at renteprognoser kommer med meget stor usikkerhed. Ud fra dette ville den saglige rådgivning være, at foreningen skulle tage højde for, at både rentestigninger og rentefald var meget sandsynlige scenarier.
 Med den viden og de regler, der findes i dag, skal og kan bankerne give en væsentlig bedre rådgivning ved salg af netop swaps. Lige dém er der næppe nogen forening, der vil købe i dag. Men det ligger i dommen, at man også skal passe på, også med andre komplicerede finansielle produkter:
 Meget langt hen ad vejen handler man på eget ansvar – også selv om man ikke er en professionel virksomhed, men blot en forening baseret på frivillig og ulønnet arbejdskraft.
 Læs om A/B Engskovens syn på sagen og afgørelsen på foreningens hjemmeside.


type: contracts

text:
 Avis juridique important
 |
 21982A0513(04)
 Protocole additionnel à l' accord entre la Communauté économique européenne et Haïti concernant le commerce des produits textiles, faisant suite à l' adhésion de la République hellénique à la Communauté
 Journal officiel n° L 204 du 12/07/1982 p. 0022
 +++++PROTOCOLE ADDITIONNEL A L'ACCORD ENTRE LA COMMUNAUTE ECONOMIQUE EUROPEENNE ET HAITI CONCERNANT LE COMMERCE DES PRODUITS TEXTILES , FAISANT SUITE A L'ADHESION DE LA REPUBLIQUE HELLENIQUE A LA COMMUNAUTE LE CONSEIL DES COMMUNAUTES EUROPEENNES , D'UNE PART , LE GOUVERNEMENT DE HAITI , D'AUTRE PART , VU L'ADHESION DE LA REPUBLIQUE HELLENIQUE A LA COMMUNAUTE ECONOMIQUE EUROPEENNE LE 1ER JANVIER 1981 , VU L'ACCORD ENTRE LA COMMUNAUTE ECONOMIQUE EUROPEENNE ET HAITI CONCERNANT LE COMMERCE DES PRODUITS TEXTILES , SIGNE LE 15 JANVIER 1980 , CI-APRES DENOMME " ACCORD " , ONT DECIDE DE DETERMINER D'UN COMMUN ACCORD LES AJUSTEMENTS ET MESURES TRANSITOIRES A INTRODUIRE DANS L'ACCORD PAR SUITE DE L'ADHESION DE LA REPUBLIQUE HELLENIQUE A LA COMMUNAUTE ECONOMIQUE EUROPEENNE ET DE CONCLURE LE PRESENT PROTOCOLE ET ONT DESIGNE A CET EFFET COMME PLENIPOTENTIAIRES : LE CONSEIL DES COMMUNAUTES EUROPEENNES : HORST G . KRENZLER , DIRECTEUR A LA DIRECTION GENERALE DES RELATIONS EXTERIEURES DE LA COMMISSION DES COMMUNAUTES EUROPEENNES ; LE GOUVERNEMENT DE HAITI : JEAN DARDEAU , AMBASSADEUR EXTRAORDINAIRE ET PLENIPOTENTIAIRE , CHEF DE LA MISSION DE LA REPUBLIQUE D'HAITI AUPRES DES COMMUNAUTES EUROPEENNES ; LESQUELS SONT CONVENUS DES DISPOSITIONS QUI SUIVENT : ARTICLE PREMIER LE TEXTE DE L'ACCORD MODIFIE COMME SUIT , Y COMPRIS L'ANNEXE ET LES PROTOCOLES QUI EN FONT PARTIE INTEGRANTE , EST REDIGE EN LANGUE GRECQUE ET FAIT FOI AU MEME TITRE QUE LES TEXTES INITIAUX . ARTICLE 2 1 . L'ACCORD EST MODIFIE COMME SUIT : A ) LE PROTOCOLE C PARAGRAPHE 2 EST REMPLACE PAR LES DISPOSITIONS SUIVANTES : " 2 . LORSQUE LA COMMUNAUTE CONSTATE , DANS LE CADRE DU SYSTEME DE CONTROLE ADMINISTRATIF INSTITUE , QUE LE NIVEAU DES IMPORTATIONS DE PRODUITS D'UNE DES CATEGORIES ENUMEREES DANS L'ANNEXE ET ORIGINAIRES DE HAITI DEPASSE , PAR RAPPORT A 102 % DU VOLUME TOTAL DES IMPORTATIONS EFFECTUEES AU COURS DE L'ANNEE PRECEDENTE POUR LES PRODUITS DE CETTE CATEGORIE DANS LES TERRITOIRES SUR LESQUELS LE TRAITE INSTITUANT LA COMMUNAUTE ECONOMIQUE EUROPEENNE S'APPLIQUAIT AU 31 DECEMBRE 1980 , LE TAUX DE : - 0,2 % SI LA CATEGORIE DE PRODUITS RELEVE DU GROUPE I , - 1,5 % SI LA CATEGORIE DE PRODUITS RELEVE DU GROUPE II , - 4 % SI LA CATEGORIE DE PRODUITS RELEVE DES GROUPES III , IV OU V , ELLE PEUT DEMANDER L'OUVERTURE DE CONSULTATIONS SELON LES MODALITES ETABLIES A L'ARTICLE 5 DE L'ACCORD , EN VUE DE DEFINIR UN NIVEAU DE LIMITATION SATISFAISANT POUR LES PRODUITS DE CETTE CATEGORIE " ; B ) LE PROTOCOLE C PARAGRAPHE 6 EST REMPLACE PAR LES DISPOSITIONS SUIVANTES : " 6 . DES LIMITES QUANTITATIVES NE PEUVENT ETRE INTRODUITES AU NIVEAU REGIONAL QUE LORSQUE LES IMPORTATIONS D'UN PRODUIT DETERMINE DANS UNE REGION DE LA COMMUNAUTE DEPASSENT , PAR RAPPORT AUX QUANTITES DETERMINEES EN APPLIQUANT LA FRACTION 100/102 ( CENT DIVISE PAR CENT DEUX ) AUX QUANTITES DEFINIES SELON LES MODALITES DU PARAGRAPHE 2 , LE POURCENTAGE SUIVANT AFFECTE A CES REGIONS : ALLEMAGNE : 28,5 % BENELUX : 10,5 % FRANCE : 18,5 % ITALIE : 15 % DANEMARK : 3 % IRLANDE : 1 % ROYAUME-UNI : 23,5 % GRECE : 2 % " . 2 . POUR LE CALCUL DU " VOLUME TOTAL DES IMPORTATIONS EFFECTUEES AU COURS DE L'ANNEE PRECEDENTE " VISE AU PARAGRAPHE 1 SOUS A ) , LES CHIFFRES RETENUS POUR LES IMPORTATIONS EFFECTUEES A PARTIR DE LA GRECE , TANT EN 1980 QU'EN 1981 , SONT CEUX ENREGISTRES EN 1980 . ARTICLE 3 LE PRESENT PROTOCOLE FAIT PARTIE INTEGRANTE DE L'ACCORD . ARTICLE 4 LE PRESENT PROTOCOLE EST ADOPTE SELON LES PROCEDURES DEFINIES PAR CHACUNE DES PARTIES CONTRACTANTES . IL ENTRE EN VIGUEUR LE 1ER JANVIER 1981 , A LA CONDITION QUE LES PARTIES CONTRACTANTES SE NOTIFIENT MUTUELLEMENT , AVANT CETTE DATE , L'ACCOMPLISSEMENT DES PROCEDURES NECESSAIRES A CET EFFET . APRES LA DATE CONSIDEREE , LE PROTOCOLE ENTRE EN VIGUEUR LE PREMIER JOUR DU SECOND MOIS QUI SUIT CETTE NOTIFICATION . ARTICLE 5 LE PRESENT PROTOCOLE EST REDIGE EN DOUBLE EXEMPLAIRE , EN LANGUES ALLEMANDE , ANGLAISE , DANOISE , FRANCAISE , GRECQUE , ITALIENNE ET NEERLANDAISE , CHACUN DE CES TEXTES FAISANT EGALEMENT FOI .


text:
 19.6.2010
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 C 161/31
 Wniosek o wydanie orzeczenia w trybie prejudycjalnym złożony przez Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio (Włochy) w dniu 2 kwietnia 2010 r. — Sandra Castronovo przeciwko Ministero dell’Interno
 (Sprawa C-169/10)
 (2010/C 161/43)
 Język postępowania: włoski
 Sąd krajowy
 Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio
 Strony w postępowaniu przed sądem krajowym
 Strona skarżąca: Sandra Castronovo
 Strona pozwana: Ministero dell’Interno
 Pytania prejudycjalne
 Czy z art. 43 i 49 traktatu WE zgodne są przepisy krajowe (wprowadzone w dekrecie Bersaniego, dekrecie ustawodawczym nr 223 z dnia 4 lipca 2006 r. zastąpionym ustawą nr 248 z dnia 4 sierpnia 2006 r.) należące do „systemu krajowego, który przewiduje między innymi:
 a)
 istnienie ogólnej tendencji ochrony posiadaczy koncesji wydanych we wcześniejszym okresie i w wyniku przetargu, który sprzecznie z prawem wykluczył część podmiotów;
 b)
 obecność przepisów, które faktycznie gwarantują utrzymanie nabytych pozycji rynkowych (jak na przykład obowiązujący nowych koncesjonariuszy zakaz zakładania ich punktów w odległości mniejszej niż określono od punktów już istniejących);
 c)
 określenie sytuacji, w których dochodzi do utraty koncesji w przypadku, kiedy koncesjonariusz prowadzi, pośrednio lub bezpośrednio, działalność transgraniczną związaną z grami, porównywalną do tej, która jest przedmiotem koncesji”?


text:
28 Cdo 2154/2006
 Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Ludvíka Davida, CSc., a soudců JUDr. Josefa Rakovského a JUDr. Roberta Waltra v právní věci žalobkyně B. M., zastoupené advokátem, proti žalované Č. k. u., zastoupené advokátem, o povinnost vydat průkaz původu, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 7 pod sp.zn. 31 C 28/99, o dovolání žalované proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 21. 12. 2005, č.j. 11 Co 455/2005-105, takto:
 Rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 21. 12. 2005, č. j. 11 Co 455/2005-105, a rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 7 ze dne 7. 6. 2005, č. j. 31 C 28/99-89, se zrušují a věc se vrací Obvodnímu soudu pro Prahu 7 k dalšímu řízení.
 Městský soud v Praze rozsudkem výše označeným potvrdil se shodným právním posouzením věci - rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 7 (též viz výše), že žalovaná je povinna zapsat štěňata plemene Yorkshire, vrh C z chovné stanice M. A., narozená dne 22. 2. 1999 (chovatelky B. M., tj. žalobkyně), do plemenné knihy Českomoravské kynologické unie a každému z těchto štěňat vydat průkaz původu, to vše do 15 dnů od právní moci rozsudku. Odvolací soud žalobkyni přiznal též náhradu nákladů odvolacího řízení ve výši 8.475,- Kč.
 Proti rozsudku odvolacího soudu podala žalovaná dovolání, v němž brojila jak proti nesprávnému posouzení chovatelských předpisů žalované i mezinárodní kynologické organizace, tak i proti oprávnění soudu zasahovat do těchto otázek činnosti unie. Žádala, aby dovolací soud rozsudky obou nižších instancí zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
 Žalobkyně navrhla, aby dovolací soud dovolání nevyhověl.
 Nejvyšší soud zjistil, že žalovaná, zastoupená advokátem, podala dovolání v zákonné lhůtě (§ 240 odst. 1, § 241 odst. 1 občanského soudního řádu dále o. s. ř. ). Dovolání byla přiznána přípustnost podle § 237 odst. 1 písm. c/, odst. 3 o. s. ř., neboť rozsudek odvolacího soudu má zásadní význam po právní stránce právní otázka, nastolená v dovolání a spočívající v oprávnění soudu zasahovat do činnosti zájmového sdružení právnických osob cestou uložení povinnosti vyhovět požadavkům fyzické osoby, nebyla dosud dovolacím soudem řešena. Dovolání bylo posouzeno podle dovolacího důvodu upraveného v § 241a odst. 2 písm. b/, tedy podle tvrzeného nesprávného právního posouzení věci.
 Ve věci se jednalo o žalobě chovatelky, požadující po žalované provedení konkrétního úkonu, jenž měl spadat do jeho aktivit. Jak bylo zjištěno v řízení, žalovaná je registrována jako zájmové sdružení právnických osob (viz rozhodnutí Obvodního úřadu Městské části Praha 7 ze dne 20. 11. 1995), tedy jako právní subjekt, jehož status se opírá o § 20f - § 20j občanského zákoníku (dále o. z. ).
 Podle § 20f o. z. mohou být členy zájmových sdružení právnických osob jen právnické osoby, které se k ochraně svých zájmů nebo dosažení jiného účelu sdružují.
 Tento zákonný postulát respektují i stanovy Českomoravské kynologické unie (ČMKU), které, jak to vyplývá zejména z jejich článků 2 a 3, považují za členy resp. přijímají jako členy pouze právnické osoby; těm také v souvislosti s přijetím za člena ukládají splnění určitých náležitostí (žádost doložená stanovami popř. zakladatelskou smlouvou, chovnými řády atd. viz článek 3.4 stanov ČMKU). Z článku 2.2 stanov ČMKU je zřejmé, že členy tohoto subjektu jsou občanská sdružení (pozn. založená podle zákona č. 83/1990 Sb., o sdružování občanů) a teprve členy těchto občanských sdružení mohou být fyzické osoby. Stanovy ČMKU neupravují žádné povinnosti této unie přímo ve vztahu k fyzickým osobám, tvořícím členskou základnu v unii sdružených občanských sdružení (žalobkyně tvrdila, že je členkou Č. k. ch. Y. t. člena ČMKU).
 Z obecně závazné právní úpravy i interní úpravy žalovaného právního subjektu je tedy zřejmé, že žalobkyně není v právním vztahu k žalované a nemůže být tedy aktivně věcně legitimována ani k vyslovení toho požadavku, který zformulovala v žalobním petitu. Z tohoto hmotněprávního závěru pak vyplývá další postup v řízení, jenž musí vést k zamítnutí žaloby. Poněvadž Nejvyšší soud je nadán ve vztahu k rozhodnutí o meritu věci jen kasačním oprávněním, musí tak učinit nižší instance.
 Nejvyšší soud proto podle § 243b odst. 2 věty za středníkem a odst. 3 věty druhé o. s. ř. zrušil rozsudky obou nižších instancí a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení resp. postupu, který výše popsal a jímž jsou podle § 243d odst. 1 o. s. ř. soud prvního stupně i případně soud odvolací vázány.
 Soud prvního stupně rozhodne v novém rozhodnutí o věci též o nákladech řízení o dovolání.


text:
Ο Ρωμύλος ήταν νεολατίνος μυθογράφος του 13ου αιώνα μ.Χ. που έγραψε 80 πεζούς μύθους σε 4 βιβλία στα λατινικά. Είναι ιστορικού κυρίως ενδιαφέροντος. Πηγές του ήταν ο Αίσωπος, ο Φαίδρος και άλλοι. Τον ονόμασαν «Λατίνο Αίσωπο» (Aesopus Latinus). Το έργο του εκδόθηκε για πρώτη φορά στο Λέιντε από τον Ninantius το 1708 με τίτλο Αρχαίοι Ρωμαϊκοί Μύθοι (Fabulae Antiquae Romuli). Μια πληρέστερη έκδοση έχουμε από τον Schwale το 1806.
 Μεσαιωνική τέχνη


text:
 24.1.2013
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 21/49
 РЕШЕНИЕ НА СЪВМЕСТНИЯ КОМИТЕТ НА ЕИП
 No 199/2012
 от 26 октомври 2012 година
 за изменение на приложение XIII (Транспорт) към Споразумението за ЕИП
 СЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,
 като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство, изменено с Протокола за адаптиране на Споразумението за Европейското икономическо пространство, наричано по-нататък „Споразумението“, и по-специално член 98 от него,
 като има предвид, че:
 (1)
 Приложение ХIII към Споразумението бе изменено с Решение на Съвместния комитет на ЕИП No 180/2012 от 28 септември 2012 г. (1)
 (2)
 Регламент (ЕС) No 1286/2011 на Комисията от 9 декември 2011 г. за приемане на обща методика за разследване на морски произшествия и инциденти, разработена съгласно член 5, параграф 4 от Директива 2009/18/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (2) трябва да бъде включен в Споразумението,
 ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
 Член 1
 След точка 55ва (Регламент за изпълнение (ЕС) No 651/2011 на Комисията) от приложение ХIII към Споразумението се вмъква следната точка:
 „55вб.
 32011 R 1286: Регламент (ЕС) No 1286/2011 на Комисията от 9 декември 2011 г. за приемане на обща методика за разследване на морски произшествия и инциденти, разработена съгласно член 5, параграф 4 от Директива 2009/18/ЕО на Европейския парламент и на Съвета (ОВ L 328, 10.12.2011 г., стр. 36).“
 Член 2
 Текстовете на Регламент (ЕС) No 1286/2011 на исландски и норвежки език, които ще бъдат публикувани в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз, са автентични.
 Член 3
 Настоящото решение влиза в сила на 1 ноември 2012 г., при условие че са направени всички нотификации до Съвместния комитет на ЕИП съгласно член 103, параграф 1 от Споразумението (3), или на датата на влизане в сила на Решение на Съвместния комитет на ЕИП No 62/2012 от 30 март 2012 г. (4), според това коя дата е по-късната.
 Член 4
 Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз.
 Съставено в Брюксел на 26 октомври 2012 година.
 За Съвместния комитет на ЕИП
 Председател
 Atle LEIKVOLL
 (1) ОВ L 341, 13.12.2012 г., стр. 34.
 (2) ОВ L 328, 10.12.2011 г., стр. 36.
 (3) Не са посочени конституционни изисквания.
 (4) ОВ L 207, 2.8.2012 г., стр. 42.