type: wikipedia

text:
A Dán Királyság és a modern kori Dániához tartozó területek történelme.
 Dánia az őskorban és az ókorban
 A mai Dánia területén már több mint százezer éve élnek emberek, bár a legutóbbi jégkorszak idején a területet borító jégpáncél átmeneti elvándorlásra kényszerítette őket. Általános vélekedés szerint Dánia már az i. e. 12. évezred óta folyamatosan lakott terület. A mezőgazdaság i. e. 3000 körül jelent meg. A bronzkor idején Dánia területén olyan kultúra virágzott, mely halottait földi javaikkal együtt halomsírokba temette. Ebből az időszakból sok dolmen és sziklasír maradt fenn. A rengeteg bronzból készült lelet között találhatók vallási témájú műalkotások és hangszerek, valamint olyan tárgyak, melyek a társadalom rétegződésére utalnak.
 A prerómai vaskor idején Dánia és Dél-Skandinávia éghajlata hidegebb és nedvesebb lett, ami nem kedvezett a mezőgazdaságnak, jelentős volt az elvándorlás. Ekkoriban a vasat a tőzeglápokban található vasércből kezdték kinyerni. Ebben az időben Dániát és Északnyugat-Európa más részeinek kultúráját erőteljes kelta hatás érte, mely a régebbi helységnevekben is megfigyelhető.
 A Római Birodalom – bár nem hódította meg Dániát – élénk kereskedelmi kapcsolatot tartott fenn a terület lakosaival, melyre az itt talált római pénzérmék adnak bizonyítékot. A legkorábbi ismert rúnaírással készült felirat 200 körül keletkezett. A termőföldek kimerülése az i. e. 1. században egyre nagyobb mértékű migrációt okozott Észak-Európában, de ez volt az oka a teuton törzsek és a Galliában állomásozó rómaiak közötti ellenségeskedésnek is. Az 1. századból származó leletek nagy része római eredetű. Valószínűnek tűnik, hogy az előkelő dán harcosok egy része a római hadseregben szolgált.
 Ebben az időben megesett, hogy az embereket megölték és a lápba dobták. Ezeket az embereket ma lápi múmiákként ismerjük. A holttestek a lápban nagyon jó minőségben konzerválódtak, így rengeteg értékes információval szolgálnak az akkoriban ott élő emberekről.
 Germán vaskor
 Az 5. és 7. század közötti tömeges népvándorlás idejének észak-európai tárgyi kultúráját germán vaskornak nevezik. A korszak legismertebb leletei a tőzeglápokból előkerült, mumifikálódott holttestek. Ezek közül a két legismertebb a tollundi férfi és a haraldskæri nő.
 A korai dán társadalomról szóló hézagos források közül a legfontosabbak Iordanes Getica című művében „Scandza” lakóiról szólva úgy írta le a származóknak írta le a dánokat, hogy ők űzték el a herulokat lakóhelyükről. Tours-i Szent Gergely azt jegyezte fel, hogy az 530-as években egy dán „király” a tengerről Galliára, de I. Theuderik frank király fegyveresei legyőzték. A „dán” megnevezést azonban a kora középkori források általában Skandinávia egész népességére alkalmazták. Az azonban bizonyos, hogy a mai dánok ősei már a 6. században tengeri rablóportyákat szerveztek.
 Azok a skandináv vezérek, akik e korai katonai akciókat vezették, csak egy-egy alkalmi fegyveres csoport, kisebb, a hadjáratokra alkalmas hajóval rendelkező sereg parancsnokai voltak, akiket a rúnafeliratokban leginkább „saekonunqr”, azaz „tengeri király” néven neveztek. A germán népeknél általában már néhány, vagy néhány tucat fő is jelenthetett sereget (herí, here, Heer). A területi hatalommal is rendelkező szakrális királyokat a népgyűlések, a thíngek választották, melyek az istenektől származtatott szokásjogok alapján álló, ugyancsak szakrális intézmények voltak.
 A 13. században írásba foglalt dán szokásjogi gyűjteményekből levezethető, hogy valószínűleg már az ezt megelőző évszázadokban három nagyobb szokásjogi és ahhoz kapcsolódó dán törzsi térség létezett: Skåne, Sjælland és a többi sziget, valamint a Jylland-félsziget. Hålogalandi Ottar 9. századi ónorvég utazó, kereskedő Skandináviáról írt úti beszámolójában északi és déli dánokról írt: az előbbiek a szigeteken és a mai Délkelet-Norvégia, Délnyugat-Svédország földjén éltek, az utóbbiak pedig Jyllandon. De sem a szokásjogok szerinti tagolódás, sem pedig az Ottar-féle megkülönböztetés nem jelentett politikai szerveződéseket. Egyes írásos források, valamint főleg a nagyméretű építkezések, például a hatalmas Danevirke-sánc, amely dél felől oltalmazta a térséget, azonban arra utalnak, hogy Jyllandon már a 8. században a kiterjedt területi-politikai egység, központi hatalom létezett. A dán területek és törzsek további egységesülésében – aminek részletei nem ismeretesek – nagy szerepet játszott a frank fenyegetés, különösen Nagy Károly hódító politikája.
 A korai dán uralkodók
 Más germán népekhez hasonlóan a dán királyok is az istenektől származtatták nemzetségüket; a dánok ősapjának, Humlinak a fiai, Frodi és Dan voltak a mitikus őskirályaik. A valóságban is gyakran előfordult, hogy fivérek közösen gyakorolták a királyi hatalmat, amint arról Saxo Grammaticus is megemlékezett. A Jyllandon a 9. század elején uralkodó Godfred királyról már számos más forrás is megemlékezik; többek között a dán király 808-ban a frízek elleni flottabázisként használta Hedeby kikötővárosát. Harcolt a Holstein keleti részén élő elbai szláv törzsek ellen is, akik Nagy Károllyal szövetkeztek. Dánia uralmát ki akarta terjeszteni a fríz területekre is, amelyek azonban a frank birodalom érdekszférájába tartoztak. Nagy Károly ezért ellenségként tekintett Godfred királyra, aki 810-ben 200 hajóból álló flottával támadást indított Frízföld ellen. A frankok által támogatott belső ellenfelei azonban meggyilkoltak Godfredet. Utóda unokaöccse, Hemming lett, aki 811-ben békét kötött a frankokkal és az Eider-folyónál állapították meg Dánia déli határait.
 Dánia a középkorban
 A legkorábbi irodalmi emlékek
 A dán kultúra legkorábbi bemutatása a Widsith és a Beowulf költeményekhez, valamint későbbi skandináv szerzőkhöz, például Saxo Grammaticushoz köthető. Ezek legnagyobb része mítosz és legenda. Homéroszhoz hasonlóan egy korábbi világot próbáltak bemutatni, melynek viszonyai már akkor is rég megváltoztak. Ennek ellenére ezek a művek tartalmazhatnak néhány valós adatot.
 A vikingek
 A 8. és 11. század között Dánia nagy részét a később vikingekként ismert emberek lakták. Társadalmi berendezkedésük a terület korábbi lakosaiénál sokkal összetettebb volt. Észak-Európa számos települését kifosztották, a kontinens többi részével pedig élénk kereskedelmet folytattak.
 A viking-korban Dánia a Jyllandra, Sjællandra és a mai Svédország déli részére kiterjedő nagyhatalom volt. A 11. században II. Knut majdnem harminc évig volt egyszerre dán és angol király.
 Dánia egyesítése és a kereszténység
 A mai Dánia területén sokáig több kisebb királyság létezett. 980 körül Kékfogú Harald egyesítette ezeket a királyságokat. Ugyanebben az időben egy német misszionárius tett nála látogatást, aki – a legenda szerint – túlélte a tűzpróbát, így győzve meg a királyt, hogy térjen keresztény hitre. A régi skandináv mitológiát felváltó új vallás előnyös volt Harald számára. A keresztény hit felvétele a Német-római Birodalom támogatását is biztosította, emellett jó ürügyet adott arra, hogy Harald megszabaduljon ellenfeleitől, akik a régi hit szellemében éltek. Az egyház stabil közigazgatási rendszert is jelentett, melynek segítségével a király sokkal hatékonyabban kormányozhatta országát.
 II. Knut 1035-ben bekövetkezett halála után Anglia kikerült a dán fennhatóság alól, Dániában pedig zűrzavaros időszak vette kezdetét. A vikingek Norvégiából többször megtámadták az országot. I. Knut unokaöccse, Svend Estridsen helyreállította a királyi hatalmat és jó kapcsolatot ápolt a brémai érsekkel, aki akkoriban egész Skandinávia érseke is volt.
 A 12. század elején Dánia az önálló skandináv egyházkerület központja lett. Nem sokkal később Svédország és Norvégia is megalapította Dániától független érsekségeit. A század közepe nehéz időszak volt Dánia számára, az országban polgárháború dúlt. Végül Nagy Valdemár ragadta magához a hatalmat, megerősítette az országot és újjászervezte a közigazgatást. Absalonnal, roskilde püspökével tulajdonképpen újra felépítette Dániát. 1167-ben Absalon erődöt építtetett egy Havn nevű faluban, amit ekkortól kezdtek Koppenhágának hívni (dánul København). Valdemár és Absalon Dániát a Baltikum meghatározó országává tette, mely később kereskedelmi és területszerző háborúkat vívott a Hanza-szövetséggel, Holstein hercegeivel és a Német Lovagrenddel. Valdemár és utódai több „keresztes háborút” indítottak új területek reményében, például Észtország ellen. A legenda úgy tartja, hogy a dán zászló, a Dannebrog 1219. június 15-én, a lyndanissei csatában a mennyből hullt alá, erőt és reményt adva a vesztésre álló dán hadaknak, melyek végül megnyerték a csatát.
 A középkorban erős szövetség alakult ki a korona és az egyház között. Az országban templomok ezrei épültek. A 12. században a gazdaság a nagy haszonnal járó hering-kereskedelemnek köszönhetően virágkorát élte, ám a 13. század rengeteg nehézséget hozott, a királyi hatalom átmenetileg összeomlott.
 A királyok problémái
 A dán királyok nehezen tartották fenn hatalmukat az ellenálló nemességgel és egyházzal szemben. Sokáig a pápa és a király között is feszült volt a viszony. A 13. század végére a királyi hatalom jelentősen meggyengült, a nemesség az uralkodót egy kiváltságlevél kiadására kényszerítette, amit ma az első dán alkotmányként tartanak számon. Az 1227-es bornhövedi csatát követően Dánia meggyengülése mind a Hanza-szövetségnek, mind Holsteinnek kedvezett. A holsteini hercegek a királytól kapott hűbérbirtokok révén az ország nagy részére kiterjesztették uralmukat, a királynak pedig pénzt adtak kiadásai fedezésére. Ennek következtében 1320-ra a király a Dánia nagy részét birtokló hercegek bábjává vált. Az 1330-as és 1340-es évekre az országot fel is osztották egymás között.
 Skåne egy időre a svéd királyé lett. 1340-ben Valdemar Atterdag lett Dánia királya. Tehetséges politikus volt, a hercegeket egymás ellen fordította s így visszaállította Dánia régi egységét. Az országot ekkoriban elérő nagy pestisjárvány is a segítségére volt. 1360 utáni területszerző kísérletei a Hanza-szövetséggel való összetűzéshez vezettek. A szövetség súlyos vereséget szenvedett Gotland elvesztésével, mert Visby, egy fontos kereskedőváros is a szigeten volt. A Hanza-szövetség és Svédország Dánia elleni szövetsége kezdetben kudarcra volt ítélve, mert a dánok elfogtak egy Hanza-flottát és csak magas váltságdíj ellenében adták azt vissza. Ám a jyllandi nemesség fellázadt a balti területszerző háború költségeit fedező magas adók miatt, a király pedig 1370-ben száműzetésbe kényszerült. Ezután az Øresund erődei a Hanza-szövetség birtokába kerültek.
 I. Margit és a kalmari unió
 1375-ben Valdemar Atterdag lánya, I. Margit került a trónra. A dán és norvég korona egyesítésének reményében VI. Haakon norvég királyhoz adták feleségül. Mivel Haakon rokonságban állt a svéd királyi családdal, Svédország bevonását is tervezték. Eredetileg Margit fia, III. Olaf uralta volna a három királyságot, ám annak 1387-ben bekövetkezett halála miatt Margitra hárult ez a szerep. Az 1397-ben megalakult Kalmari unió keretében egyedül, de nagy szakértelemmel kormányozta Dániát, Norvégiát, Svédországot, Feröert, Izlandot, Grönlandot és a mai Finnország területét.
 Utódja, Pomerániai Erik nélkülözte I. Margit tehetségét, az unió felbomlásáért közvetlenül felelős volt. Ennek ellenére az uniónak még mindig voltak támogatói, így az 1440-ben trónra kerülő Bajor Kristófot mindhárom országban királlyá választották, Skandinávia pedig ismét egyesült. A svéd nemesség egyre elégedetlenebb volt a dán vezetéssel, az unió pedig már csak jogilag létezett, gyakorlatilag megszűnt. 1513-ban II. Keresztély lett Dánia királya (a svéd trónt 1520-ban szerezte meg). Állítólag azt mondta, hogy „ha a kalap a fejemen látná a gondolataimat, levenném és elhajítanám”. Ez nyilvánvalóan fondorlatos, machiavellista politikáját szimbolizálja. Az unió megerősítésének reményében legyőzte Svédországot, az 1520. november 7-e és 10-e közötti stockholmi vérfürdő során pedig a svéd unióellenes liga mintegy száz vezetőjét végeztette ki. A vérfürdő véget vetett a skandináv egység reményének.
 Miután Svédország 1521-ben végleg kivált a Kalmari unióból, Dániában és Norvégiában polgárháború tört ki, emellett pedig a reformáció is teret hódított. A dolgok rendeződése nyomán a dán államtanács meggyengült, a norvég államtanács pedig megszűnt. A két ország 1536-ban Dánia–Norvégia néven perszonáluniót alakított. Norvégia megtartotta saját törvényeit, bizonyos intézményeit, pénzrendszerét és hadseregét. Mivel Norvégia öröklött királyság volt és független Dániától, a királyoknak fontos volt, hogy dán uralkodókként norvég királyokká is válasszák őket. A perszonálunió 1814-ig állt fenn.
 Dánia az újkorban
 A reformáció
 A Martin Luther elveiből kialakult reformáció nagy hatással volt Dániára; ma a Dán Népegyház lutheránus. A reformáció 1536-ban jelent meg az országban. Mint Európában oly sok helyen, a protestantizmus elterjedését az emberek egyházi reformok iránti igénye és a kormányzat Rómától való függetlenségének növelése is segítette. A Rómától való függés csökkentése magában foglalta az egyházi földek lefoglalását, melynek nyomán a király éves jövedelme megháromszorozódott.
 A katolikus egyházzal szembeni széles körű elégedetlenség miatt az 1530-as évek elején az emberek rendszeresen dúltak fel kolostorokat és templomokat. Amikor I. Frigyes 1533-ban meghalt, az ország irányítását egy püspökökból álló tanács vette át. A tanács tagjai nem engedték, hogy III. Keresztélyt megválasszák, mert attól tartottak, hogy az új uralkodó támogatná a lutheránusokat. A nemesek és Lübeck polgármesterének fegyveres ellenállása arra kényszerítette őket, hogy elfogadják az új uralkodót. Ezután az egyházi földeket elkobozták (hogy a király fizetni tudjon az őt szolgáló seregeknek), a papokat pedig a lutheránus hitre való áttérésre kényszerítették. Dánia hamarosan a lutheranizmus egyik bástyája lett. A 17. század Dániában a szigorú lutheranizmus időszaka volt. A kálvinizmust hirdető vagy arra hasonlító tanokat és Ulrich Zwingli tanait keményen üldözték.
 Politikai élet
 A 16. században Dánia meggazdagodott. Ezt az tette lehetővé, hogy az Øresund mindkét partja az országhoz tartozott, így a szoroson áthaladó hajóktól adót tudtak beszedni. A Lengyelországból Hollandiába és Európa más országaiba irányuló gabonaexport a sokszorosára nőtt, a dán uralkodók pedig minden lehetőséget megragadtak, hogy hasznot húzzanak belőle.
 A dán gazdaságon a németalföldi szabadságharc is sokat lendített, mert rengeteg holland menekült érkezett az országba, akik korábban Európa gazdaságilag legfejlettebb területén éltek. Ez elősegítette a társadalom modernizációját és hozzájárult a Hollandiával való kereskedelmi kapcsolat kialakulásához is.
 Ekkoriban Dánia viszonylag erős országnak számított. A 16. századi európai politika nagyrészt a katolikusok és protestánsok küzdelméről szólt, ezért elkerülhetetlen volt, hogy Dánia, egy erős, egységes lutheránus állam egy esetleges nagy vallásháború részesévé váljon. Az 1620-as évek elején a harmincéves háborúban a protestáns államok vesztésre álltak, ezért Dániát kérték fel „a protestáns ügy megmentésére”. IV. Keresztély számára a németek elleni katonai beavatkozás kudarc volt, ráadásul Svédország később több sikerrel járt a dánoknál.
 Ennek ellenére IV. Keresztélyt az egyik legjelentősebb dán királyként tartják számon. Hatvan évig, 1588-tól 1648-ig uralkodott, a nép emlékezetében pedig – az általa kezdeményezett építkezések és városalapítások miatt – a királyi trónon ülő építészként él. Dánia számos híres épülete az ő uralkodása idején készült.
 Halála után Dánia katasztrofális háborút vívott Svédországgal. A rendkívül hideg 1658-as tél lehetővé tette, hogy X. Károly Gusztáv svéd király seregei átkeljenek a befagyott Kis- és Nagy-Bælten. A svédek ezután Koppenhága felé meneteltek, s csak Brandenburg, Lengyelország és Ausztria közös katonai beavatkozása mentette meg a dánokat a teljes összeomlástól. Az eseményeket gyors béke követte, hogy a fővárost megkíméljék svédek. Az 1658. február 26-án megkötött roskildei béke értelmében a három leggazdagabb dán tartomány, Skåne, Halland és Blekinge Svédországhoz került.
 Abszolutizmus
 A svédek elleni vereség nyomán III. Frigyes meggyőzte a nemességet, hogy csökkentsék hatalmukat és adják fel adómentességüket. Így Dániában is kialakult az abszolút monarchia.
 Az országgyűlést feloszlatták és több évszázadon keresztül nem is hívták össze. Ezalatt az idő alatt a hatalom Koppenhágában összpontosult. A kormányzat hierarchikusabbá vált, középpontjában a király állt. Az államapparátust a királyi tisztviselők és a bürokraták egy csoportja irányította. A régi nemesség nem támogatta ezt a rendszert, mivel befolyásuk jelentősen csökkent.
 Az 1670-es évekre Dánia annyira megerősödött, hogy megkísérelhette fegyverrel visszaszerezni elvesztett keleti tartományait. Az 1672-ben kirobbant francia–holland háborúban Svédország, Franciaország szövetségeseként 1674-ben megtámadta Brandenburgot, de a szárazföldön több vereség érte. A kedvező alkalmat kihasználva III. Frigyes fia, V. Keresztély király 1676-ban csapatokat küldött Skåne, Blekinge és Rügen visszafoglalására. A kialakuló skånei háborúban azonban a dán hadsereg, kezdeti sikerek után súlyos vereségeket szenvedett az 1676-os lundi és az 1677-es landskronai csatákban. Az 1678-as nijmegeni békeszerződés után Hollandia és a Német-római Birodalom kivált a háborúból, Dánia és Brandenburg magára maradt, szemben a győztes francia–svéd szövetséggel. Az 1679. szeptember 2-án a győztes francia nagyhatalom nyomására Svédországgal megkötött fontainebleau-i béke, majd a szeptember 26-án ezt megerősítő és részletes rendelkezéseket tartalmazó lundi békeszerződés értelmében Dánia lemondott Dél-Svédországról, a dán csapatokat kivonták Skåne tartományból. Az itt élő dán lakosság partizánháborúba kezdett, ezt azonban a svéd haderő kíméletlen terror alkalmazásával letörte.
 A kormányzati mechanizmust és a törvényeket modernizálták. 1683-ban a tartományok saját törvényeit az egész országban hatályos törvényekre cserélték, melyeket a Danske lov 1683-ban gyűjtöttek össze.
 Kezdeményezés született a súlyok és más mértékegységek szabványosítására valamint a megművelt földek felmérésére és egy földhivatal felállítására. A felmérés lehetővé tette, hogy az adót – ami hozzáadódott a királyi földekből származó jövedelmekhez – a föld tulajdonosától közvetlenül szedjék be.
 Ebben az időszakban az ország népessége egyenletesen növekedett: 1660-ban (amikor több tartomány Svédországhoz került) -en, 1720-ban pedig -en éltek az országban. Dánia népessége 1807-ben már volt.
 A mezőgazdaság egyeduralmának megtörésére tett kísérletek nem jártak sikerrel. Ipar – Koppenhágán kívül – szinte alig létezett Dániában. A 17. század végére kialakult minimális ipar is csak a hadsereg ellátását szolgálta. A kivitel legfontosabb célországa Hollandia volt. A nemesség száma nagyjából 2000 fő volt, ám ők birtokolták az ország földjének majdnem felét.
 Dánia a 18. század elején a Habsburg Birodalmat támogatta a spanyol örökösödési háborúban, illetve szintén az osztrákok mellett foglalt állást a Rákóczi-szabadságharc kérdésében is: Magyarországon a szabadságharc évei alatt több ezer dán katona harcolt, nekik köszönhető egyebek mellett az osztrákok zsibói győzelme.
 Vidéken az irányítás még mindig a földesurak kezében volt, időnként viszont királyi megbízottak felügyelték a törvények betartását. 1733-ban bevezették a jobbágyságot, amivel a vidéki mezőgazdasági munkásokat szülőhelyükhöz kötötték. Ez azt jelentette, hogy a földesúr engedélye nélkül nem hagyhatták el azt a birtokot, ahol megszülettek. Célja elvileg a milícia megszervezése volt, ám a jobbágyok olcsó munkaerőt is jelentettek. Az új, liberálisabb szellemiségű koppenhágai polgárság kezdeményezésére a jobbágyságot 1788-ban eltörölték.
 A 18. század végén széles körű mezőgazdasági reformokat hajtottak végre. A régi típusú háromnyomásos gazdálkodást eltörölték, a kisebb földeket a nagyobb birtokokba olvasztották be.
 A 18. század folyamán a dán gazdaság – mivel Európában megnőtt az igény a mezőgazdasági termékekre – különösen jól teljesített. A dán kereskedelmi hajók jelenléte Európában és az észak-atlanti térségben hozzájárult a karibi és észak-atlanti területeken történt dán gyarmatosításhoz is.
 A dán középosztályban egyre nagyobb teret nyert az új etikett és a felvilágosodás. Ennek eredményeképp megnőtt az érdeklődés a személyi szabadság iránt. A 17. és 18. század folyamán működő cenzúra a 18. század utolsó tizenöt évében jelentősen enyhült. Ezzel egyidőben egyfajta dán nacionalizmus alakult ki: a királyi udvar német és norvég tagjai ellen nőtt az agresszió, nőtt a dán nyelv és kultúra iránti büszkeség, végül pedig törvényben tiltották meg „idegenek” kormányzati tisztségviselését. A németek és dánok közötti ellenségeskedés a 18. század közepe óta egyre erősödött.
 A dán állam a felvilágosult abszolutizmus mintája lett. 1784 és 1815 között az egész országban felszámolták a jobbágyságot, a parasztok többsége földbirtokos lett. Bevezették a szabad kereskedelmet és az általános közoktatást.
 Gyarmatosítás
 A 17. és a 20. század között Dánia számos gyarmatot hozott létre Skandinávián kívül. Az észak-atlanti területeken ilyen gyarmat volt Grönland és Izland. Az Európában uralkodóvá váló merkantilista szemlélet jegyében IV. Keresztély volt az első uralkodó, aki fontosnak tartotta a tengeri kereskedelem szerepének növelését. Az első dán gyarmatot 1620-ban alapították az indiai Tranquebarban. A Karib-térségben 1671-ben Saint Thomas, majd 1718-ban Saint John szigetén alapítottak gyarmatot, 1733-ban pedig Saint Croix-t vették meg Franciaországtól. Tranquebar és más kisebb indiai gyarmatok mintegy kétszáz évig voltak Dánia kezében. Tranquebarban volt a Dán Kelet-indiai Társaság központja is. A Dán és Svéd Kelet-indiai Társaság legjobb időszakában több teát importált, mint a Brit Kelet-indiai Társaság – a szállítmány 90%-át pedig Nagy-Britanniába csempészték be, ami rengeteg hasznot hozott a két szervezetnek. A napóleoni háborúk idején azonban mindkét szervezet összeomlott. Dánia több új gyarmatot és erődítményt hozott létre Nyugat-Afrikában, elsősorban rabszolgakereskedelem céljából.
 Dánia a 19. században
 A napóleoni háborúk
 A fejlett dán gazdaság összeroppant a napóleoni háborúk kiadásai és veszteségei alatt. 1801-ben a brit flotta megtámadta Koppenhágát, ami a dánok franciákkal való szövetségéhez vezetett. A britek 1807-ben ismét Koppenhágát bombázták; az eseménynek civil áldozatai is voltak. A dán flottát elfogták és Nagy-Britanniába vitték, melynek nyomán kitört az úgynevezett ágyúnaszád-háború.
 Az 1814-ben megkötött kieli béke értelmében Norvégia jutalomképpen Svédországhoz került, mert Svédország a győztes oldalon állt. Ám a norvégok fellázadtak, kikiáltották függetlenségüket és Keresztély Frigyes koronaherceget (a későbbi VIII. Keresztélyt) királyukká választották. Egy Svédországgal vívott rövid háború után azonban le kellett mondania, hogy egy svéd–norvég perszonálunióban Norvégia megtarthassa autonómiáját.
 Ebben az időben Dánia a szó legszorosabb értelmében csődbe jutott. A kereskedők elmenekültek, az emberek élete nélkülözéssel telt. Érdekes módon ezt az időszakot a dán szellem aranykorának is nevezik. Az irodalom, a festészet, a szobrászat és a filozófia egyaránt jelentős változáson ment keresztül. Ebben a korban élt és alkotott Hans Christian Andersen író, Søren Aabye Kierkegaard filozófus, Bertel Thorvaldsen szobrász és Nikolaj Frederik Severin Grundtvig pedagógus és lelkipásztor.
 Nacionalizmus és liberalizmus
 Dániában az 1830-as években alakultak ki az első liberális és nacionalista mozgalmak. Az 1848-as forradalmak után, 1849. június 5-én Dánia államformája alkotmányos monarchia lett. A polgárság részt követelt a kormányzásból, VII. Frigyes pedig – elkerülendő a véres forradalmat – engedett akaratuknak. Az új alkotmányban szerepelt a hatalommegosztás és a felnőtt férfiak választójoga. A király a végrehajtó hatalom élén állt, melyet a parlament két kamarájából álló törvényhozás egészített ki; a Folketing tagjait a polgárok, a Landsting tagjait pedig a földbirtokosok választották. Felállították a független bíróságok rendszerét is. 1845-ben az indiai Tranquebart az Egyesült Királyságnak adták el.
 A dán király birodalma négy részből állt: Jyllandból és a szigetekből, melyek a szorosabban vett királyságot alkották, valamint Schleswigből és Holsteinből, melyek perszonáluniót alkottak Dániával. A dánok a 19. század kezdete óta úgy tekintettek a két hercegségre, mintha azok az országhoz tartoznának. A két hercegség többségben lévő német lakossága körében viszont egy schleswig-holsteinista mozgalom alakult ki, mely a Dániától való elszakadást tűzte ki céljául. A hároméves háború az 1849-es alkotmánymódosítás miatt tört ki, mely után a korábbi status quo csak a britek és más nagyhatalmak beavatkozásának köszönhetően maradt meg. Dániában komoly vita folyt Schleswig-Holstein hovatartozásáról. A nemzeti–liberálisok Schleswiget Dániához csatolták volna, Holstein pedig szabadon dönthetett volna sorsáról. Ám a nemzetközi események közbeszóltak: 1864-ben kitört a porosz–osztrák–dán háború. Otto von Bismarck a két hercegséget csupán eszköznek tekintette politikai törekvéseiben. A háború után Schleswig-Holstein Poroszországhoz került, Dániának pedig semlegesnek kellett maradnia.
 A háborús kudarc elkeserítette a dánokat, akiknek újra kellett gondolniuk a világban elfoglalt helyüket. A korábban hatalmas területű ország történelmében Schleswig-Holstein elvesztése volt az utolsó a területvesztések hosszú sorában. Rengeteg gazdag és fejlett terület került Svédországhoz és Poroszországhoz, ezért az embereknek az ország szegényebb részeit kellett fejleszteniük. Jyllandon nagymértékű mezőgazdasági fejlődés vette kezdetét. A nacionalizmusnak egy új fajtája alakult ki, mely a „kisemberek” fontosságát, a vidéki Dánia tisztességét és nagyravágyástól való tartózkodást hangsúlyozta.
 A dán munkásmozgalom történetének szerves részét képezte az internacionalizmus és a nacionalizmus. A mozgalom akkor került előtérbe, amikor a szociális kérdéseket az internacionalizmussal kezdték társítani. Megerősödését a szocializmus eszméje és az első Internacionálé – számos ország munkásmozgalmának szövetsége – is elősegítette. A mozgalom vezetője Louis Pio volt, aki 1871-ben, a párizsi kommün megdöntését követően a Szocialisták (Socialisten) című lap munkatársa lett. Írásaiban a dán munkásokat tömörítő – és az ő irányításuk alatt álló – szabad szervezet létrehozása mellett érvelt; emellett 1871. október 15-én létrehozta az Internacionálé dán szekcióját is. A Dániai Munkások Nemzetközi Szövetsége (Den Internationale Arbejderforening for Danmark) a Dán Szociáldemokrata Párt elődszervezete lett. A szervezet egy szövetség és egy politikai párt ötvözete volt, mely sikeresen egyesítette a nacionalista és internacionalista eszméket.
 Pio úgy vélte, hogy a munkások harca akkor lehet sikeres, ha nemzetközivé válik, mert az internacionalizmus nélkül a haladás elképzelhetetlen. A középosztályt azzal vádolta, hogy határokon átívelő szövetségeket köt, nacionalista retorikáját pedig a munkások elleni fegyverként használja.
 A dán szekció a magasabb fizetések és szociális reformok érdekében sztrájkokat és tüntetéseket szervezett. Követeléseik teljesen hétköznapiak voltak, de a munkaadókat és a rendfenntartókat ezek is felbőszítették. Az események 1872. május 5-én, a fælledeni csatában értek a tetőpontra: a mozgalom három vezetőjét, Louis Piót, Poul Geleffet és Harald Brixt letartóztatták, majd felségárulás vádjával bebörtönözték.
 Később mindhárman az Amerikai Egyesült Államokba utaztak, ahol 1877-ben a kansasi Ellis megyében található Hays City közelében szocialista közösséget próbáltak létrehozni – kevés sikerrel. A tizennyolc telepes vezetője Pio, Geleff és W.A. Hansen volt. Először egy fakunyhó építését kezdték el, melyben külön lakrésze volt a házas és a még házasulatlan telepeseknek. Az építkezéshez szükséges anyagokat és szerszámokat a közelben vásárolták meg. A források szerint a munka legnagyobb részét a férfiak végezték, míg az asszonyok gyakran veszekedtek. Mivel a préri nem rendelkezett olyan kényelmi tényezőkkel, melyekhez a telepesek Dániában hozzászoktak, mindössze hat hét után feladták a közösség létrehozására irányuló próbálkozásokat. A házat eladták, a bevételt pedig elosztották egymás között (mindenkinek nagyjából harminc dollár jutott).
 Dániában az új alkotmány nyomán kialakult politikai helyzet aggasztóvá vált az előkelő rétegek számára, mivel a parasztság rengeteg új joggal rendelkezett. Egyszerű, képzetlen emberek kerültek kulcspozíciókba a hivatásosok helyett. A parasztság a városi liberálisokkal és radikálisokkal kötött koalíciónak köszönhetően végül többségbe került a Folketingben. A Landsting pozícióját erősító alkotmány-módosítások ellenére a liberális Venstre követelte magának a jogot a kormányalakításra, de a király – a végrehajtó hatalom feje – ellenállt. Végül 1901-ben IX. Keresztély engedett és Johan Henrik Deuntzert, a Venstre tagját bízta meg kormányalakítással. Ezzel megszületett a parlamentáris kormányzás hagyománya. Az 1920-as húsvéti válság kivételével 1901 óta még egyetlen kisebbségi kormány sem alakult a Folketingben.
 Monetáris unió
 Dánia és Svédország 1873. május 5-én alapította meg a Skandináv Monetáris Uniót. Pénznemeiket ugyanolyan aranyalapra helyezték és közös árfolyamot hoztak létre. Norvégia – ami akkor Svédországhoz tartozott – 1875-ben lett a szervezet tagja, amikor fizetőeszközét a dánnal és svéddel megegyező aranyalapra helyezte. A monetáris unió a 19. századi skandinavista mozgalom kevés kézzelfogható eredménye közé tartozik.
 Az unió fix átváltási arányokat és pénzügyi stabilitást hozott, de tagjai továbbra is saját pénznemeiket használták. Bár nem lehetett előre megjósolni, de a stabilitásnak köszönhetően az eredetileg egymástól független pénznemeket a tagországok saját törvényes fizetőeszközeikkel egyenrangúnak ismerték el.
 1914-ben az első világháború kitörésével megszűnt a monetáris unió. 1914. augusztus 2-án Svédország felhagyott az aranyalap használatával, így a meghatározott átváltási arány nélkül a szabad pénzforgalom is megszűnt.
 Dánia a 20. században
 A 20. század első évtizedei
 A 20. század első évtizedeiben a Venstre és az új Radikális Párt alakított kormányokat. 1915-ben a nők is megkapták a választójogot, 1917. január 17-én pedig Dán Nyugat-Indiát – a mai Amerikai Virgin-szigeteket – az Amerikai Egyesült Államoknak adták el. Ebben az időben több fontos szociális és munkaerőpiaci reformot vezettek be, lefektetve ezekkel a jelenlegi jóléti állam alapjait.
 Az első világháborúban Dánia semleges maradt, bár az országot így is megviselte a konfliktus. Annak ellenére, hogy a harcok és az ennek nyomán bekövetkező pénzügyi bizonytalanság szinte lehetetlenné tette a kereskedelmet, sokan gazdagodtak meg a háborúból. Németország legyőzését követően a versailles-i béke rendelkezett a schleswigi népszavazások megtartásáról, melynek eredményeképp Észak-Schleswig (Sønderjylland megye, ma Syddanmark régió része) visszakerült Dániához. A király és az ellenzék egy része elégedetlen volt azzal, hogy Carl Theodor Zahle miniszterelnök nem használta ki Németország gyengeségét arra, hogy még több, a porosz–osztrák–dán háborúban elvesztett területet szerezzen vissza. A király és az ellenzék azt akarta, hogy Flensburg városát is visszaköveteljék, a kormány viszont csak azokat a területekre tartott igényt, ahol a dán lakosság volt többségben. X. Keresztély – bízva az emberek támogatásában – feloszlatta a Zahle-kormányt, előidézve ezzel az 1920-as húsvéti válságot. A válság nyomán a király ígéretet tett arra, hogy a jövőben nem avatkozik a politikába. Bár a dán alkotmányt sohasem módosították, a válság óta a dán uralkodók távol maradtak a mindennapi politizálástól.
 Az 1924-es választáson a karizmatikus Thorvald Stauning vezetésével a szociáldemokraták kerültek többségbe, amit egészen 2001-ig sikerült megőrizniük. A Landsting ellenzéki többsége a jobboldali pártokkal való együttműködésre kényszerítette Stauningot, melynek nyomán a Szociáldemokrata Párt egyre több ember érdekét képviselte. Az 1930-as években sikerült tető alá hoznia egy fontos megegyezést, mely Dániában véget vetett a gazdasági válságnak és hozzájárult a jóléti állam létrehozásához.
 A második világháború
 Annak ellenére, hogy a második világháború kezdetén Dánia kinyilvánította semlegességét és meg nem támadási szerződést kötött a Harmadik Birodalommal, 1940. április 9-én a Weserübung-hadművelet során a nácik megszállták az országot, és 1945. május 5-éig uralmuk alatt tartották. Feröert és Izlandot 1940 áprilisában a britek szállták meg, hogy megelőzzenek egy német inváziót. 1944-ben Izland független királyság lett (addig a dán király Izland uralkodója is volt).
 A csekély dán ellenállásnak köszönhetően a németek viszonylag engedékenyek voltak (bár a Szovjetunió megtámadása után betiltották a Kommunista Párt működését). Az új koalíciós kormány kompromisszumok során keresztül próbálta megóvni a lakosságot a náci uralomtól. A Folketing tovább működhetett, a rendőrség dán irányítás alatt maradt, a náci tisztviselők pedig nem kerültek közvetlen kapcsolatba az emberekkel. Ám a náci követelések egyre nagyobb terhet jelentettek a kormánynak, mely 1943-ban lemondott, helyette pedig a németek vették át az ország irányítását. Dán kollaboránsok ráadásul létrehoztak egy jelentős, 6000 fős katonai erőt a Dán Szabadcsapatokat, bár ez az alakulat nem maradt az országban, hanem a Szovjetunióban harcolt a Vörös Hadsereg ellen. Dániában viszont egy másik fegyveres csoport, egy ellenállási mozgalom a német megszállók ellen. A háború vége felé Dánia egyre több gondot okozott a náciknak, az ország viszont csak az angol csapatok segítségével vált újra szabaddá.
 A háború másik fontos eseménye volt 1943-ban a dán zsidók áttelepítése Svédországba a náci deportálások elől.
 Søren Peder Sørensen dán újságíró 2005-ben megjelent De ungarske soldater – „A magyar katonák” – című könyvében tárta fel a háború végén Dániába vezényelt magyar katonák sorsát. 1945 februárjában magyar katona jelentősebb katonai kiképzés nélkül került Dániába, ahol átvették az innen az orosz és a nyugati frontra átirányított német katonák helyét, és gyakorlatilag őrző feladatokat folytattak a német megszállók parancsnoksága alatt. A megbízhatatlan szövetségesnek tartott magyaroknak a németek nem mertek fontos katonai feladatokat adni: vasutakat és hidakat őriztek, néha pedig egyszerű munkaszolgálatos feladatokra küldték őket. Katonai kiképzésük nagy valószínűséggel nemcsak azért maradhatott el, mert a magyarokat harci helyzetben megbízhatatlannak tartották, hanem azért is, mert ilyen módon maguk a német kiképző tisztek is igyekeztek elkerülni a frontra küldést. A megbízhatatlanságra okot adott, hogy a magyarok háborúellenesek voltak, inkább a dán lakossággal, mi több, a dán ellenállással igyekezték ápolni a jó kapcsolatot. 1945. április 22-én Koppenhágában a Királyi Testőrség kaszárnyájában elszállásolt magyar katonák fellázadtak az azonnali frontra küldő német parancs ellen. Órákon át ropogtak a fegyverek Koppenhága belvárosában a túlerőben lévő németek és a gyengén felfegyverzett magyarok közt. A legnagyobb dán napilap, a Politiken is beszámolt ekkor az eseményről.
 A magyar csapatoknak májusban a dán—német határt átlépve ismét el kellett hagyniuk Dániát. A hazavezető út több német fogolytáboron vezetett keresztül. Azok közül, akiket a Bornholm szigeten a szovjetek "szabadítottak fel", csak kevesen tértek vissza Magyarországra a szovjet hadifogságból.
 A háború után
 1948-ban Feröer autonómiát nyert. 1953-ban eltörölték a Landstinget (a parlamenti felsőházat), Grönland is autonómiát kapott, az új alkotmány pedig lehetővé tette a királyi trón nőági öröklését.
 Tanulva a második világháború eseményeiből és a Szovjetunió jelentette veszélyből, Dánia felhagyott semlegességi politikájával. 1945-ben alapító tagja volt az ENSZ-nek, 1949-ben pedig a NATO-nak (bár eleinte csak Norvégiával és Svédországgal törekedett szövetségre). 1952-ben megalakult az Északi Tanács, mely az észak-európai országok politikáját hangolja össze. Az 1972-es népszavazáson a dánok többsége támogatta az Európai Közösséghez való csatlakozást, melynek az ország 1973. január 1-jén lett a tagja. Azóta Dánia a bizonytalan tagországok közé tartozik, több előterjesztést elutasított, például az Euró bevezetését 2000-ben.
 Jegyzetek
 Források
 További információk
 Dán „történelmi atlasz”
 Dánia történelme: elsődleges források
 Kapcsolódó szócikkek
 Dánia uralkodóinak listája
 Dánia miniszterelnökeinek listája


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 27.8.2011
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 C 252/37
 20. juunil 2011 esitatud hagi — TM.E versus komisjon
 (Kohtuasi T-329/11)
 2011/C 252/84
 Kohtumenetluse keel: itaalia
 Pooled
 Hageja: TM.E. S.p.A. — Termomeccanica Ecologia (Milano, Itaalia) (esindajad: advokaadid C. Malinconico, S. Fidanzia ja A. Gigliola)
 Kostja: Euroopa Komisjon
 Nõuded
 Hageja palub Üldkohtul:
 —
 tühistada Euroopa Komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsus, milles leiti, et Rumeenia vastu ei ole vaja alustada menetlust liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamiseks esiteks ühenduse riigihangete alaste põhimõtete ja direktiivide rikkumise tõttu ning teiseks dokumendi „Pratical Guide to contract procedures financed from the General Budget of the European Communities in the context of external actions” rikkumise tõttu;
 —
 kohustada Euroopa Komisjoni hüvitama temapoolse ühenduse õiguse rikkumisega TME-le põhjustatud kahju summas 18 955 106 eurot või suuremas või väiksemas summas, mida kohus peab õiglaseks;
 —
 teise võimalusena, kohustada Euroopa Komisjoni hüvitama TME-le võimaluse kaotuse tõttu tekkinud kahju summas 3 791 021 eurot või suuremas või väiksemas summas, mida kohus peab õiglaseks;
 —
 kolmanda võimalusena, kohustada Euroopa Komisjoni hüvitama tema ülesannete täitmisega viivitamise tõttu tekkinud kahju kogusummas 73 044,32 eurot (vastab TME kantud õigusnõustamiskuludele) või suuremas või väiksemas summas, mida kohus peab õiglaseks;
 —
 mõista kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.
 Väited ja peamised argumendid
 Kõnesolevas hagis esitatakse nõue tühistada Euroopa Komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsus, milles leiti, et Rumeenia vastu ei ole vaja alustada menetlust liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamiseks esiteks ühenduse riigihangete alaste põhimõtete ja direktiivide rikkumise tõttu ning teiseks komisjoni enda koostatud dokumendi „Pratical Guide to contract procedures for UE external actions” (edaspidi „PRAG”) rikkumise tõttu; teiseks esitatakse nõue hüvitada ühenduse institutsiooni ülesannete täitmisel põhjustatud kahju.
 Hageja põhjendab oma nõudeid järgmiste väidetega:
 1.
 Esimene väide, mille järgi on rikutud PRAG-is sisalduvaid olulisi menetlusnorme, aluslepinguid ja nende rakendusnorme.
 Hageja väidab, et Euroopa Komisjon jättis vaidlustatud otsuses esitamata põhjendatud arvamuse ilmsete ja jämedate rikkumiste osas, mille kohta esitati kaebus projekti „Bucharest Wastewater Treatment Plant Rehabilitation: Stage I ISPA 2004/RO/16/P/PE/003-03” puudutavas hankemenetluses ning et komisjon jättis seega Rumeenia vastu alustamata menetluse liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamiseks, jättes lisaks tagasi nõudmata ka kõnealuse hankemenetluse raames eraldatud ühenduse rahastuse.
 2.
 Teine väide, mille järgi rikuti olulisi menetlusnorme ja PRAG-i ning moonutati faktilisi asjaolusid.
 Hageja väidab, et vaidlustatud otsus on õigusvastane, sest komisjon moonutas kaebuses esitatud faktilisi asjaolusid ega tuvastanud seetõttu Primaria Municipiului Bucaresti toime pandud ilmseid menetlusnormide rikkumisi. Täpsemalt lükkas viimane hageja pakkumuse tagasi selles pakkumuses majanduslikus plaanis väidetavalt esineva kõrvalekalde tõttu ning seejärel, olles adunud, kuivõrd jämeda rikkumisega on tegemist, püüdis õigustada juba vastu võetud otsust pakkumuse tehnilises osas väidetavalt esinevate vigadega. Lisaks ei võtnud komisjon arvesse asjaolu, et Rumeenia kohtus ei vaadatud lepingu tühistamise nõuet läbi 7,3 miljoni suuruse lõivu väidetava maksmata jätmise tõttu, mis rikub jämedalt kaitseõigusi ja ühenduse põhimõtteid.
 3.
 Kolmas väide, et komisjon ei võtnud seisukohta muude kaebuses mainitud rikkumiste kohta.
 Hageja kinnitab, et komisjon jättis vaidlustatud dokumendis arvesse võtmata muud asjaolud, millele oli tema tähelepanu juhitud. Täpsemalt ei andnud ta hinnangut asjaolule, et hageja asja vaatas esimeses kohtuastmes läbi sama kohtunik, kes oli korra tunnistanud tema nõude vastuvõetamatuks (lahend, mis apellatsiooniastmes tühistati) ning et seega oli tegemist erapooliku kohtunikuga, kes oleks pidanud end taandama; eelnevat arvestades esineb hageja kaitseõiguste ja Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 lõike 1 vaieldamatu ja jäme rikkumine. Mis puudutab viimaks kahju hüvitamise nõuet, siis väidab hageja, et komisjonile süüks pandav tegevusetus ja see, et viimane ei ole tagasi nõudnud Rumeeniale kõnealuse projekti raames eraldatud ühenduse rahastust, põhjustas arvestatava majandusliku kahju hankelepingu täitmata jätmise tõttu või selle lepingu sõlmimise võimaluse kaotuse tõttu, tuues igal juhul kaasa viivitusest tingitud kahju, mis sundis hagejat alustama kulukat kohtumenetlust Rumeenia kohtutes.


text:
 19.12.2016
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 C 475/7
 Domstolens dom (tredje avdelningen) av den 20 oktober 2016 (begäran om förhandsavgörande från Court of Appeal – Irland) – Evelyn Danqua mot Minister for Justice and Equality, Ireland, Attorney General
 (Mål C-429/15) (1)
 ((Begäran om förhandsavgörande - Direktiv 2004/83/EG - Miniminormer för beviljande av flyktingstatus eller status som alternativt skyddsbehövande - Nationell handläggningsregel enligt vilken en ansökan om alternativ skyddsstatusförklaring måste inges inom 15 arbetsdagar från delgivningen av beslutet om att avslå asylansökan - Medlemsstaternas processuella autonomi - Likvärdighetsprincipen - Effektivitetsprincipen - Ändamålsenlig handläggning av en ansökan om alternativ skyddsstatusförklaring - Ändamålsenlig handläggning av återvändandeärendet - Oförenlighet))
 (2016/C 475/09)
 Rättegångsspråk: engelska
 Hänskjutande domstol
 Court of Appeal
 Parter i målet vid den nationella domstolen
 Klagande: Evelyn Danqua
 Motparter: Minister for Justice and Equality, Ireland, Attorney General
 Domslut
 Effektivitetsprincipen ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell handläggningsregel, som den i det nationella målet, enligt vilken en ansökan om alternativ skyddsstatusförklaring måste ges in inom 15 arbetsdagar från det att en asylsökande vars asylansökan avslagits underrättades av den behöriga myndigheten om möjligheten att inkomma med en ansökan om alternativ skyddsstatusförklaring.
 (1) EUT C 320, 28.9.2015.


type: legislation

jurisdiction: US

text:
 DEPARTMENT OF COMMERCE
 National Oceanic and Atmospheric Administration
 50 CFR Part 622
 [Docket No. 000211038-0038-01; I.D. 101499D]
 RIN 0648-AM93
 Fisheries of the Caribbean, Gulf of Mexico, and South Atlantic; Snapper-Grouper Fishery off the Southern Atlantic States; Greater Amberjack Trip Limit; Resubmission of Disapproved Measure in Amendment 9
 AGENCY:
 National Marine Fisheries Service (NMFS), National Oceanic and Atmospheric Administration (NOAA), Commerce.
 ACTION:
 Proposed rule; request for comments.
 SUMMARY:
 NMFS proposes a rule that would implement a previously disapproved 1,000-lb (454-kg) commercial trip limit for greater amberjack as originally contained in Amendment 9 to the Fishery Management Plan for the Snapper-Grouper Fishery of the South Atlantic Region (FMP). The intended effect of the trip limit is to prevent overfishing and conserve and manage greater amberjack.
 DATES:
 Comments on this proposed rule must be received at the appropriate address or fax number, (see ADDRESSES), no later than 5:00 p.m., eastern standard time, on June 19, 2000.
 ADDRESSES:
 Copies of documents supporting the proposed commercial trip limit for greater amberjack may be obtained upon request from the South Atlantic Fishery Management Council, One Southpark Circle, Suite 306, Charleston, SC 29407-4699; telephone: 843-571-4366; fax: 843-769-4520.
 Copies of the economic analyses of the proposed commercial trip limit for greater amberjack may be obtained upon request from the Southeast Regional Office, NMFS, 9721 Executive Center Drive N., St. Petersburg, FL 33702; telephone: 727-570-5305; fax: 727-570-5583.
 Written comments on this proposed rule may be submitted to the Southeast Regional Office, NMFS, 9721 Executive Center Drive N., St. Petersburg, FL 33702. Comments also may be sent via fax to 727-570-5583. Comments will not be accepted if submitted via e-mail or Internet.
 FOR FURTHER INFORMATION CONTACT:
 Peter J. Eldridge, telephone: 727-570-5305, fax: 727-570-5583, e-mail: Peter.Eldridge@noaa.gov.
 SUPPLEMENTARY INFORMATION:
 The snapper-grouper fishery off the southern Atlantic states is managed under the FMP. The FMP was prepared by the South Atlantic Fishery Management Council (Council) and approved and implemented by NMFS under the authority of the Magnuson-Stevens Fishery Conservation and Management Act (Magnuson-Stevens Act) through regulations at 50 CFR part 622.
 NMFS determined that the status of the greater amberjack stock relative to the FMP's current overfishing definition is unknown in the Report to Congress: Status of Fisheries of the United States, NMFS, October 1999. Current data show declines in average size and landings of greater amberjack. Accordingly, in Amendment 9 to the FMP the Council proposed precautionary measures to ensure that greater amberjack did not approach an overfished condition. Specifically, Amendment 9 to the FMP proposed to: (1) Reduce the recreational bag limit from 3 to 1 greater amberjack per person per day; (2) prohibit harvest and possession in excess of the bag limit during April throughout the EEZ; (3) establish a 1000-lb (454-kg) commercial trip limit with no more than one trip allowed per day; (4) establish a commercial quota of 1,169,931 lb (530,672 kg) (63 percent of 1995 landings); (5) begin the fishing year May 1; (6) prohibit the sale of greater amberjack harvested under the bag limit when the season is closed; and (7) prohibit coring (removal of the head from the carcass).
 On September 8, 1998, NMFS announced the availability of Amendment 9 to the FMP and requested public comments on it (63 FR 47461). On November 12, 1998, NMFS published a proposed rule to implement the measures in Amendment 9 to the FMP and requested comments on this rule (63 FR 63276). On December 9, 1998, after considering the comments received on the amendment and the proposed rule, NMFS partially approved Amendment 9 to the FMP. NMFS disapproved the proposed 1,000-lb (454-kg) commercial trip limit for greater amberjack because information at that time indicated that the benefits of the trip limit did not exceed costs. Subsequently, NMFS conducted another economic analysis of the expected effects of this measure, based on more recent information, that indicates that the benefits of the trip limit may exceed costs (net benefits), especially if a “derby” fishery is prevented. Based on the conclusions of the supplemental economic analysis, the Council resubmitted the proposed commercial trip limit for greater amberjack, as contained in Amendment 9 to the FMP, to NMFS for review, approval, and implementation. On January 26, 2000, NMFS approved the amberjack trip limit measure.
 Classification
 This proposed rule has been determined to be significant for purposes of Executive Order 12866.
 The Council prepared a final supplemental environmental impact statement for Amendment 9 to the FMP that assessed the environmental impacts of its greater amberjack trip limit. A notice of its availability was published on October 9, 1998 (63 FR 54476).
 The Chief Counsel for Regulation of the Department of Commerce has certified to the Chief Counsel for Advocacy of the Small Business Administration that this proposed rule, if adopted, would not have a significant economic impact on a substantial number of small entities. The factual basis for the certification is based on NMFS' analyses and is summarized as follows:
 Determination of Nature and Size of Economic Impacts on Small Entities: This determination and discussion is based on a series of analyses conducted by NMFS following the original disapproval decision by the Secretary of Commerce and the subsequent resubmittal of the action. One part of the determination is to decide if a substantial number of the population will be affected by the proposed Federal action and defining the population is key to the determination of substantial number. For the purposes of this determination, a narrow definition of the population that might be impacted by the action will be used. Although there are about 2,000 vessels permitted to legally harvest greater amberjack, the population is defined as being limited to those vessels that actually landed greater amberjack in the most recent fishing year for which data are available. It is further determined that all of these fishing vessels represent small entities as defined by the Small Business Administration. During the 1996-97 fishing year a total of 553 commercial fishing craft landed greater amberjack and took 3685 trips on which landings of greater amberjack were reported. Of the 553 fishing craft that could be potentially impacted, 73 reported a total of 290 trips that resulted in landing over 1,000 pounds of greater amberjack on at least one trip during the 1996-97 fishing season. In terms of the population as defined, 13 percent of the population had one or more trips on which 1,000 pounds of greater amberjack were landed and this represents 8 percent of all greater amberjack trips.
 The fishing craft (small entities) expected to be directly impacted by the action are engaged in commercial fishing activities that result in the landing and sale of a variety of snapper grouper species as well as other species. In other words, these fishing businesses are not totally dependent on their ability to harvest greater amberjack. For those 73 entities reporting at least one trip on which 1,000 pounds of greater amberjack were reported, they had average gross revenues from fishing of $41,342 for the 1996-97 fishing year and $12,274, or about 30 percent of that average gross revenue, was attributed to landings of greater amberjack. Assuming no changes in fishing behavior if the trip limit is implemented, the amount of greater amberjack revenue in excess of the 1,000 pound trip limit during the 1996-97 fishing season could be interpreted as “lost” revenue for those trips that resulted in greater amberjack catches in excess of 1,000 pounds. However, it is known from empirical observations in other fisheries where a trip limit was introduced that fishing behavior indeed changes. The behavior can be of two different general types. When trip limits are introduced and the vessel cannot generate enough gross revenue from the trip to cover costs, the entity will either forego fishing for the species in question or will attempt to switch target species if that avenue is available. The other straightforward behavior change is to take additional trips of the original target species if the expected gross revenue will more than cover the costs of the trip. Because the data existed for this fishery, an extension of the analysis was conducted to investigate the probable change in fishing behavior and this analysis indicated that the fishermen would tend to take additional trips for greater amberjack rather than ceasing fishing or switching to an alternate species. The analysis resulted in an expectation that those vessels directly impacted by the trip limit would take an average of about 4 extra trips targeting greater amberjack if the trip limit is implemented. The analysis further indicated that the overall outcome of the trip limit would be a loss of about 3 percent of net operating revenue (gross revenue less trip costs) for the 73 vessels directly impacted or about four tenths of a percent loss in net operating revenue for the entire population of 553 vessels that land greater amberjack. Recalling that species other than greater amberjack are also harvested by these vessels, the 4 extra trips would also result in additional revenues derived from landing other species in association with greater amberjack. However, the landings and revenue associated with the 4 extra trips per vessel were not specifically calculated and are thus not considered in the analysis except to note that the impact would be lessened if these additional landings were to be considered. The trip limit is not expected to result in any of the affected small entities being forced to cease business operations if the trip limit goes into effect. This result is based on the analysis of vessel behavior following the imposition of a trip limit and the analysis indicated that a trip limit of 1,000 pounds would allow for the full recovery of the trip costs and additional trips would be taken instead of the small entity ceasing business operations.
 There are no capital, operating, reporting or other compliance costs associated with the action and due to the lack of such costs there are no differential impacts for small versus large entities. Similarly, since there are no capital costs of compliance, there is no issue related to the total amount of capital available to the small entities that may be affected by the action.
 Overall Conclusion: These results indicate that a substantial number of small entities will not be impacted to a significant degree by the action to implement a 1,000 pound trip limit for commercial fishermen operating in the snapper grouper fishery of the South Atlantic.
 Copies of NMFS' economic analysis are available (see ADDRESSES).
 List of Subjects in 50 CFR Part 622
 Fisheries, Fishing, Puerto Rico, Reporting and recordkeeping requirements, Virgin Islands.
 Dated: May 12, 2000.
 Andrew A. Rosenberg,
 Deputy Assistant Administrator for Fisheries, National Marine Fisheries Service.
 For the reasons set out in the preamble, 50 CFR part 622 is proposed to be amended as follows:
 PART 622—FISHERIES OF THE CARIBBEAN, GULF, AND SOUTH ATLANTIC
 1. The authority citation for part 622 continues to read as follows:
 Authority:
 16 U.S.C. 1801 et
 seq.
 2. In § 622.44, paragraph (c)(4) is added to read as follows:
 § 622.44
 Commercial trip limits.
 (c) * * *
 (4) Greater amberjack. Until the fishing year quota specified in § 622.42(e)(3) is reached, 1,000 lb (454 kg). No more than one trip may be made per day. See § 622.43(a)(5)(i) for the limitations regarding greater amberjack after the fishing year quota is reached.
 [FR Doc. 00-12577 Filed 5-17-00; 8:45 am]
 BILLING CODE 3510-22-F


type: other

text:
z dne 15. novembra 2012(*)
 „Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001– Člena 32 in 33 – Priznavanje sodnih odločb – Pojem ‚sodna odločba‘ – Učinki sodne odločbe na mednarodno pristojnost – Dogovor o krajevni pristojnosti“
 V zadevi C‐456/11,
 – za Gothaer Allgemeine Versicherung AG, ERGO Versicherung AG, Versicherungskammer Bayern-Versicherungsanstalt des öffentlichen Rechts in Nürnberger Allgemeine Versicherungs-AG K. Ramming, odvetnik,
 – za Krones AG A. Nerz in M. Theisen, odvetnika, skupaj z R. Geimerjem, profesorjem, in C. Wagnerjem, Justiziar,
 – za Samskip GmbH O. Hartenstein, odvetnik,
 – za nemško vlado T. Henze in F. Wannek, agenta,
 – za belgijsko vlado J.‐C. Halleux in T. Materne, agenta,
 – za avstrijsko vlado A. Posch, agent,
 1 Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 32 in 33 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).
 2 Ta predlog je bil vložen v okviru spora med štirimi nemškimi zavarovalnimi družbami, in sicer družbo Gothaer Allgemeine Versicherung AG, družbo ERGO Versicherung AG, družbo Versicherungskammer Bayern-Versicherungsanstalt des öffentlichen Rechts in družbo Nürnberger Allgemeine Versicherungs‐AG (v nadaljevanju: zavarovalnice), ter družbo Krones AG (v nadaljevanju: Krones), družbo nemškega prava, ki je zavarovana pri teh zavarovalnicah, na eni strani ter družbo Samskip GmbH (v nadaljevanju: Samskip), nemško hčerinsko družbo družbe Samskip Holding BV, podjetja za transport in logistiko s sedežem na Nizozemskem, ki je bilo ustanovljeno na Islandiji, na drugi strani, in sicer glede dobave pivovarniške naprave kupcu, mehiškemu podjetju Cerveceria Cuauthemoc Monezum SA (v nadaljevanju: prejemnik), ki jo je opravila družba Samskip.
 3 Predmet tega spora so odškodninski zahtevki, ki so jih pred nemškimi sodišči vložile zavarovalnice in družba Krones glede domnevne škode na tej napravi, ki je nastala med prevozom, medtem ko so belgijska sodišča, natančneje Hof van beroep te Antwerpen (višje sodišče v Antwerpnu, Belgija) kot nedopustne že zavrgla podobne zahtevke, ki so bili pri njih vloženi, ker je bilo v nakladnici („Bill of Lading“) z dne 13. avgusta 2006, tj. datum, ko je družba Samskip v Antwerpnu (Belgija) prevzela napravo, pogodbeno določilo, v katerem so bila za pristojna sodišča v primeru spora določena islandska sodišča, islandsko pravo pa je bilo določeno kot pravo, ki se uporabi za prevozno pogodbo.
 4 Konvencija o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisana 30. oktobra 2007, ki je bila v imenu Skupnosti odobrena s Sklepom 2009/430/ES Sveta z dne 27. novembra 2008 (UL 2009, L 147, str. 1, v nadaljevanju: Luganska konvencija), v členu 23(1), katerega besedilo je zelo podobno besedilu člena 17 Konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, sklenjene v Luganu 16. septembra 1988 (UL L 319, str. 9), ki jo je prvonavedena konvencija nasledila, določa:
 a) v pisni obliki ali potrjen v pisni obliki, ali
 b) v obliki, ki je v skladu s prakso, ki je ustaljena med strankama; ali
 c) v mednarodni trgovini v skladu z mednarodnimi trgovskimi običaji, ki so znani strankam ali bi jim morali biti znani in ki so splošno priznani v mednarodni trgovini in redno upoštevani s strani strank pogodb istega tipa v okviru zadevne panoge.“
 5 V uvodnih izjavah 2, 6 in od 15 do 17 Uredbe št. 44/2001 je navedeno:
 6 Člen 23(1) te uredbe, katerega besedilo je v bistvu enako besedilu člena 23(1) Luganske konvencije, navedenega v točki 4 te sodbe, določa:
 a) v pisni obliki ali potrjen v pisni obliki; ali
 7 Člen 32 iste uredbe določa :
 8 Člen 33 Uredbe št. 44/2001 določa:
 9 Člen 34 te uredbe določa:
 2. če tožencu, ki se ni spustil v postopek, ni bilo vročeno [pisanje s katerim se postopek začne] pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje pravočasno in na tak način, da bi lahko pripravil obrambo, razen če toženec ni začel postopka za izpodbijanje sodne odločbe, čeprav je imel to možnost;
 10 Člen 35 Uredbe št. 44/2001 določa:
 11 Člen 36 Uredbe št. 44/2001 določa:
 12 Družba Krones je leta 2006 prejemniku prodala pivovarniško napravo. Družbi Samskip je naročila organizacijo in izvedbo prevoza te naprave iz Antwerpna skozi Altamiro (Mehika) do Guadalajare, ravno tako v Mehiki.
 13 Pošiljka, sestavljena iz kontejnerjev in prevoznega ogrodja, je bila družbi Samskip izročena 13. avgusta 2006. Isti dan je nato družba Samskip sestavila nakladnico, v kateri je kot pošiljatelja („shipper“) navedla družbo Krones, prejemnika kot „consignee“, Antwerpen kot pristanišče natovarjanja in Altamiro kot namembno pristanišče. V pogojih, navedenih na hrbtni strani te listine („Endorsements”), je v točki 2 navedeno:
 14 Po navedbah tožečih strank v postopku v glavni stvari je bil tovor v okviru pomorskega prevoza in en del tovora v okviru nadaljnjega kopenskega prevoza iz Altamire v Guadalajaro poškodovan. Družba Krones je svoje terjatve v višini najvišje odgovornosti po pomorskem pravu dveh posebnih pravic črpanja (v trenutku odstopa vredne 235.666,46 EUR) odstopila zavarovalnicam, in sicer glede na njihov odstotek udeležbe pri riziku. Tudi prejemnik je svoje terjatve iz nakladnice glede na odstotek udeležbe zavarovalnic pri riziku odstopil zavarovalnicam.
 15 Prejemnik in zavarovalnice so pred belgijskimi sodišči 30. avgusta 2007 vložile tožbo in družbo Samskip pozvale, naj 16. oktobra 2007 pride pred Rechtbank van Koophandel te Antwerpen (gospodarsko sodišče v Antwerpnu). Potem ko je gospodarsko sodišče v Antwerpnu sprva razsodilo v korist zavarovalnic in prejemnika, je Hof van beroep te Antwerpen s sodbo z dne 5. oktobra 2009 to sodbo spremenilo in se izreklo za „nepristojno“.
 16 V obrazložitvi sodbe je Hof van beroep te Antwerpen navedlo, da prejemnik na podlagi prevozne pogodbe nima pravice vložiti tožbe. Zavarovalnice imajo kot pravni nasledniki družbe Krones sicer pravico vložiti tožbo, vendar so vezane na dogovor o krajevni pristojnosti iz nakladnice. Toda v skladu s točko 2 nakladnice so za spore v zvezi s prevozno pogodbo izključno pristojna islandska sodišča, zaradi česar belgijska sodišča niso pristojna. Ta sodba je postala pravnomočna.
 17 Septembra 2010 so zavarovalnice pri Landgericht Bremen vložile odškodninske tožbe zoper družbo Samskip, družba Krones pa je zoper zadnjenavedeno vložila odškodninsko tožbo pri Landgericht Landshut. To sodišče je zadevo s sklepom z dne 3. junija 2011 odstopilo predložitvenemu sodišču.
 18 Landgericht Bremen navaja, da so po mnenju družbe Samskip tožbe nedopustne, saj ima sodba Hof van beroep te Antwerpen z dne 5. oktobra 2009 pravne učinke ne le glede ugotovitve nepristojnosti belgijskih sodišč, ampak tudi glede v obrazložitvi ugotovljene pristojnosti islandskih sodišč. Družba Samskip namreč ocenjuje, da ta odločba v skladu s členoma 32 in 33 Uredbe št. 44/2001 zavezuje predložitveno sodišče.
 19 Zavarovalnice in družba Krones menijo, da je iz sodbe Hof van beroep te Antwerpen z dne 5. oktobra 2009 mogoče največ sklepati na zavezujoč učinek ugotovitve, da belgijska sodišča niso pristojna. Ta sodba naj tako ne bi imela drugega učinka, zlasti kar zadeva nepristojnost sodišč drugih držav članic kot Kraljevine Belgije, zaradi domnevne pristojnosti islandskih sodišč.
 20 Predložitveno sodišče, ki se sklicuje na nemško doktrino, poudarja, da je sodba Hof van beroep te Antwerpen z dne 5. oktobra 2009 „procesna sodba“ („Prozessurteil“), s katero je tožba zavržena kot nedopustna, saj pogoji, ki se zahtevajo za meritorno sodbo, niso izpolnjeni. Take sodbe tujih sodišč v veliki večini primerov v Nemčiji ne morejo biti priznane. Zato navedeno sodišče sprašuje, ali mora to sodbo priznati, in če je tako, ali tako priznanje zajema tudi njeno obrazložitev.
 21 V teh okoliščinah je Landgericht Bremen prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
 3. Ali je treba člena 32 in 33 Uredbe št. 44/2001 ob upoštevanju sodne prakse Sodišča Evropske unije glede načela razširitvenega učinka (sodba Sodišča Evropske unije z dne 4. februarja 1988 v zadevi Hoffmann, 145/86, Recueil, str. 645) razlagati tako, da mora vsaka država članica priznati sodne odločbe sodišča druge države članice glede učinka dogovora o krajevni pristojnosti med strankama, če skladno z nacionalnim pravom prvega sodišča ugotovitev o učinku dogovora o krajevni pristojnosti postane pravnomočna tudi v primeru, da je odločba o tem del procesne sodbe, s katero se tožba zavrže?
 22 S prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 32 Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da zajema tudi sodno odločbo, s katero se sodišče države članice izreče za nepristojno na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti, čeprav bi bila ta sodna odločba v pravu druge države članice opredeljena kot „procesna sodba“.
 23 Najprej je treba ugotoviti, da v skladu z besedilom člena 32 Uredbe št. 44/2001 pojem „sodna odločba“ pomeni „vsako“ odločbo, ki jo izda sodišče države članice, brez razlikovanja glede na vsebino zadevne odločbe, kar načeloma pomeni, da ta pojem zajema tudi sodne odločbe, s katerimi se sodišče države članice izreče za nepristojno na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti.
 24 Poleg tega je Sodišče že presodilo, da se člen 25 Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), katerega razlaga, ki jo je Sodišče sprejelo, velja načeloma tudi za ustrezno določbo Uredbe št. 44/2001 (glej v tem smislu sodbo z dne 18. oktobra 2011 v zadevi Realchemie Nederland, C‐406/09, ZOdl., str. I‐9773, točka 38), in sicer člen 32 te uredbe, ne omejuje na sodne odločbe, ki pomenijo konec postopka ali njegovega dela, ampak tudi na odločbe, ki odrejajo začasne ukrepe ali ukrepe zavarovanja (sodba z dne 14. oktobra 2004 v zadevi Mærsk Olie & Gas, C‐39/02, ZOdl., str. I‐9657, točka 46).
 25 Dalje, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča se morajo določbe Uredbe št. 44/2001 razlagati samostojno, ob upoštevanju njenega sistema in ciljev (glej v tem smislu sodbe z dne 13. julija 2006 v zadevi Reisch Montage, C‐103/05, ZOdl., str. I‐6827, točka 29; z dne 23. aprila 2009 v zadevi Draka NK Cables in drugi, C‐167/08, ZOdl., str. I‐3477, točka 19, in z dne 16. julija 2009 v zadevi Zuid-Chemie, C‐189/08, ZOdl., str. I‐6917, točka 17).
 26 Eden izmed ciljev Uredbe št. 44/2001, kot je razviden iz uvodne izjave 2, pa je „poenostavitev formalnosti, s ciljem hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb držav članic“, ki jih zavezuje ta uredba, kar tudi govori v prid razlagi pojma „sodna odločba“, ki ne upošteva opredelitve akta, ki ga je sprejelo nacionalno sodišče, v pravu države članice, bodisi da gre za pravo države članice izvora bodisi da gre za pravo zaprošene države članice. Razlaga tega pojma na podlagi posebnosti posameznega nacionalnega prava bi namreč predstavljala pomembno oviro za doseganje tega cilja.
 27 Poleg tega je v uvodni izjavi 6 Uredbe št. 44/2001 naveden „cilj prostega pretoka sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah“. Tak cilj lahko potrdi potrebo po razlagi pojma „sodna odločba“ v smislu člena 32 Uredbe št. 44/2001, ki vključuje odločbe, s katerimi se sodišče države članice izreče za nepristojno na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti. Nepriznavanje takih odločb bi namreč lahko zelo ogrozilo prosti pretok sodnih odločb.
 28 Glede sistema, ki ga uvaja Uredba št. 44/2001, je v njenih uvodnih izjavah 16 in 17 poudarjena pomembnost medsebojnega zaupanja sodišč držav članic glede priznavanja in izvršitve sodnih odločb, s čimer se tudi predpostavlja, da se ta pojem ne razlaga restriktivno, zlasti zato, da se preprečijo spori glede obstoja „sodne odločbe“.
 29 To vzajemno zaupanje bi bilo namreč ogroženo, če bi sodišče države članice lahko zavrnilo priznanje odločbe, s katero se je sodišče druge države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreklo za nepristojno. Dopustiti, da sodišče države članice lahko zavrne priznanje take odločbe, bi bilo v nasprotju s sistemom, ki ga je uvedla Uredba št. 44/2001, saj bi lahko taka zavrnitev ogrozila učinkovito delovanje pravil iz poglavja II te uredbe glede delitve pristojnosti med sodišči držav članic.
 30 Kot je v točkah 49 in 50 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, tudi določbe členov od 33 do 35 Uredbe št. 44/2001 nasprotujejo restriktivni razlagi pojma „sodna odločba“ v smislu člena 32 te uredbe. V členu 33 je namreč določeno načelo, v skladu s katerim je odločbe treba priznati, člena 34 in 35 pa določata izjeme od tega načela, ki jih je treba razlagati restriktivno. Poleg tega člen 35(3) določa, da pristojnosti sodišč države članice izvora ni dovoljeno preverjati in da preizkusa javnega reda ni dovoljeno uporabiti glede pravil o pristojnosti.
 31 Treba je poudariti, da bi bila posledica restriktivne razlage pojma sodne odločbe nastanek kategorije aktov sodišč, ki ne bi bili zajeti z taksativno naštetimi izjemami iz členov 34 in 35 Uredbe št. 44/2001 in ki jih ne bi bilo mogoče opredeliti kot „sodne odločbe“ v smislu navedenega člena 32 ter jih torej sodišča drugih držav članic ne bi bila dolžna priznati. Treba je ugotoviti, da bi bil obstoj take kategorije aktov, ki bi med drugim zajemala akte, s katerimi se sodišče druge države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreče za nepristojno, nezdružljiv s sistemom, ki ga vzpostavljajo členi od 33 do 35 Uredbe št. 44/2001, ki favorizira priznavanje sodnih odločb brez ovir in izključuje, da bi sodišča zaprošene države članice preverjala pristojnost sodišč države članice izvora.
 32 Glede na vse te preudarke je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 32 Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da zajema tudi odločbo, s katero se sodišče države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreče za nepristojno, ne glede na opredelitev take odločbe v pravu druge države članice.
 33 S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člena 32 in 33 Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da je sodišče, pred katerim se uveljavlja priznanje odločbe, s katero se je sodišče druge države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreklo za nepristojno, vezano na ugotovitev glede veljavnosti tega dogovora, ki je v obrazložitvi pravnomočne sodbe, s katero je razglašena nedopustnost tožbe.
 34 Kot je Sodišče navedlo s povzemanjem Poročila o konvenciji z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, ki ga je pripravil P. Jenard (UL 1979, C 59, str.1), „mora biti učinek“ priznanja „to, da se tem odločbam podeli veljavnost in učinkovitost, kakršno imajo v državi članici, v kateri so bile izdane “ (zgoraj navedena sodba Hoffmann, točka 10). Zato mora imeti tuja odločba, priznana na podlagi člena 33 Uredbe št. 44/2001, v zaprošeni državi načeloma enake učinke, kot jih ima v državi izvora (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Hoffmann, točka 11).
 35 Poleg tega, kot je bilo opozorjeno v točki 28 te sodbe, sistem, ki ga vzpostavlja Uredba št. 44/2001, temelji na načelu vzajemnega zaupanja med sodišči. Kot je v točki 73 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, je višja stopnja medsebojnega zaupanja a fortiori potrebna, kadar morajo sodišča držav članic uporabiti skupna pravila o pristojnosti. V tem smislu ta pravila ter pravila o priznavanju in izvrševanju sodnih odločb iz te uredbe niso dve ločeni in samostojni celoti, ampak so tesno povezana (sodba z dne 21. junija 2012 v zadevi Wolf Naturprodukte, C‐514/10, točka 25). Taka povezava po eni strani utemeljuje poenostavljeni mehanizem priznanja in izvršitve iz člena 33(1) navedene uredbe, v skladu s katerim se sodne odločbe, izdane v državi članici, načeloma priznajo v drugih državah članicah, in po drugi strani z uporabo člena 35(3) iste uredbe vodi do neobstoja preverjanja pristojnosti sodišč države članice izvora (glej v tem smislu mnenje 1/03 z dne 7. februarja 2006, ZOdl., str. I‐1145, točka 163).
 36 Res je, da se za zadevo v glavni stvari člen 23 Uredbe št. 44/2001 o pogodbeni prorogaciji pristojnosti ne uporablja, saj zadevni dogovor o krajevni pristojnosti podeljuje pristojnost sodiščem Republike Islandije, ki ni država članica. Vendar kot v točki 76 sklepnih predlogov navaja generalni pravobranilec, je v Luganski konvenciji, katere pogodbenica je Republika Islandija, v členu 23 določba, ki je enakovredna določbi 23 navedene uredbe. Kadar bi sodišče izvorne države članice v okviru preizkusa lastne pristojnosti ugotovilo veljavnost takega dogovora o krajevni pristojnosti, bi bilo zato v nasprotju z načelom medsebojnega zaupanja v sodno varstvo v Evropski uniji, da bi sodišče zaprošene države članice ponovno preizkusilo to isto vprašanje veljavnosti.
 37 Poleg tega je iz člena 36 Uredbe št. 44/2001 razvidno, da sodne odločbe sodišča izvorne države članice v skladu z navedenim načelom medsebojnega zaupanja ni dovoljeno „pod nobenimi pogoji [...] preverjati glede vsebine“. V skladu s poročilom P. Jenarda (str. 46) „[o]dsotnost vsebinskega preverjanja pomeni popolno zaupanje v sodišče države članice izvora; to zaupanje v utemeljenost sodne odločbe se običajno razširi na uporabo [usklajenih] pravil o pristojnosti s strani sodišča“.
 38 Dopustiti, da bi sodišče zaprošene države članice lahko štelo, da je dogovor o krajevni pristojnosti, ki ga je sodišče izvorne države članice priznalo kot veljavnega, ničen, bi bilo v nasprotju s to prepovedjo vsebinskega preverjanja sodne odločbe, zlasti v okoliščinah, ko bi zadnjenavedeno sodišče lahko presodilo, da je ob neobstoju tega dogovora pristojno. V tem zadnjem primeru bi bila zaradi take ugotovitve sodišča zaprošene države članice vprašljiva ne le vmesna ugotovitev sodišča izvorne države članice glede veljavnosti dogovora o krajevni pristojnosti, temveč tudi odločba tega sodišča, s katero se je to izreklo za nepristojno, kot taka.
 39 Kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 82 sklepnih predlogov, izključitev preizkusa pristojnosti sodišča izvorne države članice je soodvisna z omejitvijo za sodišče zaprošene države članice glede možnosti, da preizkusi svojo pristojnost, saj je zadnjenavedeno vezano na odločitev sodišča izvorne države članice. Zahteva po enotni uporabi prava Unije nalaga, da se na ravni Unije opredeli natančen obseg te omejitve, in ne da je ta odvisna od različnih nacionalnih pravil glede pravnomočnosti.
 40 Pojem pravnomočnosti v pravu Unije pa se ne nanaša le na izrek zadevne sodne odločbe, ampak tudi na njeno obrazložitev, ki je nujna podpora njenemu izreku, zaradi česar sta obrazložitev in izrek nerazdružljiva (glej zlasti sodbi z dne 1. junija 2006 v združenih zadevah P & O European Ferries (Vizcaya) in Diputación Foral de Vizcaya proti Komisiji, C‐442/03 P in C‐471/03 P, ZOdl., str. I‐4845, točka 44, in z dne 19. aprila 2012 v zadevi Artegodan proti Komisiji, C‐221/10 P, točka 87). Ob upoštevanju dejstva, navedenega v točki 35 te sodbe, da je vir skupnih pravil o pristojnosti, ki jih uporabljajo sodišča držav članic, pravo Unije oziroma, natančneje, Uredba št. 44/2001, in zahteve po enotni uporabi, navedene v točki 39 te sodbe, je pojem pravnomočnosti iz prava Unije upošteven za določitev učinkov, ki jih ima odločba, s katero se sodišče države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreče za nepristojno.
 41 Zato odločba, s katero se sodišče države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreče za nepristojno, ker je ta dogovor veljaven, veže sodišča drugih držav članic tako glede odločitve o nepristojnosti tega sodišča iz izreka te odločbe kot tudi glede ugotovitve o veljavnosti tega dogovora iz obrazložitve te odločbe, ki je nujna podpora temu izreku.
 42 Te rešitve tudi ne izpodbije argumentacija Zvezne republike Nemčije, ki se opira zlasti na točko 66 sodbe z dne 28. aprila 2009 v zadevi Apostolides (C‐420/07, ZOdl., str. I‐3571), v skladu s katero ni nobenega razloga, da se sodbi ob izvršitvi priznajo posledice, ki jih nima v nacionalnem pravu zadevnih držav članic. Priznanje odločb sodišč držav članic, s katerimi se ta na podlagi Uredbe št. 44/2001 izrečejo za nepristojna in ki so sprejete, kot je bilo poudarjeno v točki 35 te sodbe, na podlagi skupnih pravil o pristojnosti iz prava Unije, je namreč v skladu z njegovo lastno ureditvijo, kot je opisana v točkah od 39 do 41 te sodbe.
 43 Iz vsega prej navedenega izhaja, da je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člena 32 in 33 Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da je sodišče, pred katerim se uveljavlja priznanje odločbe, s katero se je sodišče druge države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreklo za nepristojno, vezano na ugotovitev o veljavnosti tega dogovora iz obrazložitve pravnomočne sodbe, s katero je bila tožba razglašena za nedopustno.
 1. Člen 32 Uredbe (ES) št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da zajema tudi odločbo, s katero se sodišče države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreče za nepristojno, ne glede na opredelitev take odločbe v pravu druge države članice.
 2. Člena 32 in 33 Uredbe št. 44/2001 je treba razlagati tako, da je sodišče, pred katerim se uveljavlja priznanje odločbe, s katero se je sodišče druge države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreklo za nepristojno, vezano na ugotovitev o veljavnosti tega dogovora iz obrazložitve pravnomočne sodbe, s katero je bila tožba razglašena za nedopustno.


text:
O Instituto Luso-Árabe para a Cooperação (ILAC) é uma associação sócio-cultural sem fins lucrativos.
 Descrição
 Tem a sua sede na Avenida Júlio Dinis, 10 – 3.° A, em Lisboa.
 Foi fundado em 1985 por um grupo de figuras prestigiadas dos mundos académico, empresarial e político português e dedica-se à abertura de novas vias para o diálogo, cooperação e amizade entre o povo português e os povos árabes.
 Tem delegações na maioria dos países árabes com os quais Portugal mantém relações diplomáticas.
 O Instituto possui igualmente relações privilegiadas com países muçulmanos não árabes bem como com países com minorias muçulmanas significativas. Este rol inclui países de expressão portuguesa, como Angola, Moçambique, Guiné-Bissau e Timor-Leste.
 Atribui uma Medalha de Mérito Cultural.
 Ligações exteriores
 Página do Instituto Luso-Árabe para a Cooperação
 Fundações de Portugal