text:
esitatud 11. mail 2017(1)
 Kohtuasi C‐434/15
 (eelotsusetaotlus, mille on esitanud Juzgado de lo Mercantil n° 3 de Barcelona (Barcelona kaubanduskohus nr 3, Hispaania))
 Eelotsusetaotlus – Teenused siseturul – Reisijatevedu – Infotehnoloogiliste vahendite ja nutitelefonirakenduse kasutamine – Ebaaus konkurents – Loanõue
 1. Kuigi uute tehnoloogialahenduste areng tekitab poleemikat üldiselt, näib Uber siiski omaette juhtum. Selle toimimisviis pälvib kriitikat ja tekitab küsimusi, aga ka uusi lootusi ja ootusi. Kui nimetada ainult õigusteemasid, on Uberi toimimisviis tekitanud küsimusi nimelt konkurentsiõiguse, tarbijakaitse ja tööõiguse seisukohast. Majanduslikus ja ühiskondlikus plaanis on koguni kasutusele võetud termin „uberiseerimine“. Seega on käesoleva eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtusse jõudnud problemaatika ülimalt poliitiline ja meedias laialdaselt kajastatud.
 2. Käesoleva kohtuasja ese on siiski palju kitsam. Tõlgendus, mida Euroopa Kohtult palutakse, peab ainult võimaldama määratleda Uberit liidu õiguse tasandil, et kindlaks teha, kas ja mil määral kuulub selle toimimine selle õiguse kohaldamisalasse. Küsimus on peamiselt selles, kas Uberi toimimise tingimuste võimalikule reguleerimisele kehtivad liidu õiguses sätestatud nõuded, millest esimesena tuleb mainida teenuste osutamise vabaduse nõudeid, või kas see kuulub kohalike transporditeenuste valdkonnas Euroopa Liidu ja liikmesriikide jagatud pädevusse, mida ei ole liidu tasandil veel kasutatud.
 3. Direktiivi 98/34/EÜ(2) artikli 1 punktis 2 on sätestatud:
 „Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid: [...]
 4. Direktiivi 2000/31/EÜ(3) artikli 2 punktides a ja h on sätestatud:
 a) infoühiskonna teenused – teenused direktiivi 98/34[...] artikli 1 [punkti] 2 tähenduses;
 h) kooskõlastatud valdkond – liikmesriikide õigussüsteemides ette nähtud nõuded, mis kehtivad infoühiskonna teenuste osutajate või infoühiskonna teenuste kohta vaatamata sellele, kas nõuded on üldise iseloomuga või konkreetselt nende jaoks kavandatud.
 – infoühiskonna teenuse osutamisel, nagu nõuded teenuseosutaja käitumise, teenuse kvaliteedi või sisu kohta, sealhulgas reklaamile ja lepingutele esitatavad nõuded, või nõuded teenuseosutaja vastutuse kohta.
 – muul viisil kui elektroonilisel teel pakutavatele teenustele esitatavad nõuded.“
 5. Direktiivi 2000/31 artikli 3 lõigetes 1, 2 ja 4 on ette nähtud:
 6. Direktiivi 2006/123/EÜ(4) artikli 2 lõike 2 punktis d on sätestatud:
 7. Selle direktiivi artikli 3 lõike 1 esimeses lauses on sätestatud:
 „Kui käesoleva direktiivi sätted lähevad vastuollu ühenduse mõne muu õigusaktiga, mis reguleerib teatavates sektorites või teatavatel kutsealadel teenuste osutamise valdkonnale juurdepääsu või selles valdkonnas tegutsemise konkreetseid aspekte, on muude ühenduse õigusaktide sätted ülimuslikud ning neid kohaldatakse asjaomaste sektorite ja kutsealade puhul. [...]“
 8. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu, põhikohtuasja poolte ja Hispaania valitsuse esitatud kohaldatava siseriikliku õigusliku raamistiku kirjelduses valitseb teatud määral segadus. Kirjeldan alljärgnevalt selle raamistiku põhijooni, nagu need nähtuvad nii eelotsusetaotlusest kui ka käesolevas menetluses esitatud eri kirjalikest seisukohtadest.
 9. Mis puudutab esiteks transpordialaseid õigusnorme liikmesriigi tasandil, siis on 30. juuli 1987. aasta maismaatranspordi korralduse seaduse 16/1987 (Ley 16/1987 de Ordenación de los Transportes Terrestres) artikli 99 lõike 1 kohaselt nõutav avaliku reisijateveo luba nii sedalaadi transporditeenuste osutamiseks kui ka niisuguste lepingute sõlmimise vahendamiseks. Põhikohtuasja kostja märgib aga, et 4. juuli 2013. aasta lennuohutuse seadusega nr 9/2013, millega muudetakse [3. juuli 1987. aasta] seadust nr 16/1987 ja 7. juuli 2003. aasta seadust nr 21/2003 (Ley 9/2013 por la que se modifica la Ley 16/1987 y la Ley 21/2003, de Seguridad Aérea), kaotati nõue omada spetsiaalset tegevusluba reisijateveo vahendusteenuste osutamiseks. Tema sõnul ei ole siiski kindel, kas see muudatus on kõikides Hispaania maakondades jõustunud.
 10. Piirkondlikul ja kohalikul tasandil on üleriigilisi õigusakte taksoteenuste osas täiendatud mitmete Kataloonia autonoomse piirkonna ja Barcelona linnastu poolt vastu võetud õigusaktidega, mille hulgas on Barcelona linnastu taksoteenuste määrus (Reglamento Metropolitano del Taxi), mille võttis 22. juulil 2004 vastu Consell Metropolitá de l’Entitat Metropolitana de Transport de Barcelona (Barcelona linnastu transpordiamet) ja mis näeb niisuguste platvormide puhul, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ette kohustuse hankida nende tegevusalal tegutsemiseks vajalikud litsentsid ja haldusload.
 11. Lõpuks on ebaausat konkurentsi käsitlevas 10. jaanuari 1991. aasta seaduses nr 3/1991 (Ley 3/1991 de Competencia Desleal) ebaausa konkurentsina määratletud järgmised tegevused: artiklis 4 hea usu reeglitega vastuolus toimuv kutsetegevus, artiklis 5 eksitavad tavad ja artiklis 15 konkurentsieeskirjade rikkumine, mis on andnud turul konkurentsieelise.
 Põhikohtuasja faktilised asjaolud, menetlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused
 12. Uber on sellise elektroonilise platvormi(5) nimi, mille on välja arendanud San Franciscos (Ameerika Ühendriigid) asuv äriühing Uber Technologies Inc. Euroopa Liidus juhib Uberi platvormi äriühingu Uber Technologies tütarettevõtja, Madalmaade õiguse aluse asutatud äriühing Uber BV.
 13. Selle platvormiga saab nutitelefoni abil, milles on Uberi rakendus, tellida linnatransporditeenust teenindatavates linnades. Rakendus tunneb ära kasutaja asukoha ja leiab üles läheduses asuvad vabad juhid. Kui juht võtab sõidutellimuse vastu, teavitab rakendus sellest kasutajat, näidates talle juhi profiili ning kasutaja määratud sihtkohta sõidu hinnangulist hinda. Kui sõit on tehtud, võetakse selle eest tasu automaatselt maha pangakaardilt, mille kasutaja on kohustatud rakenduse kasutajaks registreerumisel märkima. Rakendus sisaldab ka hindamisfunktsiooni: hinnata saavad nii reisijad juhte kui ka juhid reisijaid. Kui keskmine hinne jääb alla teatud künnise, võib sellega kaasneda platvormist väljaarvamine.
 14. Uberi platvormi pakutavad transporditeenused jagunevad eri kategooriatesse olenevalt juhtide staatusest ja sõiduki tüübist. Põhikohtuasja kostja esitatud andmetel on põhikohtuasjas kõne all teenus nimega UberPop, mille raames osutavad reisijateveo teenust eraisikust mittekutselised juhid oma autoga.
 15. Hinnaarvestuse on määranud platvormi operaator vahemaa ja sõidu kestuse alusel. See varieerub olenevalt nõudlusest konkreetsel ajahetkel, mistõttu võib sõidu hind suure nõudluse perioodidel olla põhitariifist mitu korda kõrgem. Sõidu hinna arvutab välja rakendus ja selle võtab automaatselt kontolt maha platvormi operaator, kes peab sellest osa kinni komisjonitasuna, mis on tavaliselt 20–25%, ja kannab ülejäänud osa edasi juhile.
 Põhikohtuasja vaidlus
 16. Asociación Profesional Elite Taxi (edaspidi „Elite Taxi“) on Barcelona linna (Hispaania) taksojuhte ühendav kutseorganisatsioon. Elite Taxi esitas 29. oktoobril 2014 Juzgado de lo Mercantil no 3 de Barcelonale (Barcelona kaubanduskohus nr 3, Hispaania) hagi muu hulgas nõudega mõista Hispaania õiguse alusel asutatud äriühing Uber Systems Spain SL (edaspidi „Uber Spain“) süüdi, otsustada, et tema tegevus, mis rikub kehtivaid õigusnorme ja on eksitav, on käsitatav ebaausa konkurentsina, kohustada teda lõpetama ebaausa tegevuse, mis seisneb selles, et see äriühing abistab teisi kontserni äriühinguid, osutades mobiilseadmete ja interneti abil tellimisel reserveerimisteenuseid, tingimusel et tellimine on otseselt või kaudselt seotud Uberi digiplatvormi kasutamisega Hispaanias, ning keelata tal sellel alal tulevikus tegutseda. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu tuvastatust selgub, et ei äriühingul Uber Spain ega asjaomaste sõidukite omanikel ega juhtidel ei ole nimelt Barcelona linnastu taksoteenuste määrusega ette nähtud litsentse ega tegevuslube.
 17. Uber Spain eitab, et ta on transpordialaseid õigusnorme kuidagi rikkunud. Tema sõnul käitab Uberi rakendust liidu territooriumil, kaasa arvatud Hispaanias, nimelt Madalmaade õiguse alusel asutatud äriühing Uber BV ja seepärast tuleks hageja etteheited esitada sellele äriühingule. Uber Spain täidab enda sõnul ainult reklaamiülesandeid Uber BV nimel. Uber Spain kordas neid kinnitusi oma seisukohtades käesolevas kohtuasjas.
 18. Kuna tegu on faktilise asjaoluga, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne lahendada küsimus, kummale eespool nimetatud kahest äriühingust peab võimalik ettekirjutus olema suunatud. Pean siiski tõendatuks, et Uberi rakendust käitab liidus äriühing Uber BV(6). Sellest eeldusest, millel on oma tagajärjed liidu õiguse seisukohast, ma oma analüüsis lähtungi. Käesolevas ettepanekus kasutan ma sõna „Uber“ nii elektroonilise reserveerimisplatvormi kui ka selle operaatori kohta.
 19. Pean veel vajalikuks täpsustada põhikohtuasja eseme kohta, et siin ei ole küsimus Uberi rakenduse nutitelefonis blokeerimises või muul viisil kasutuskõlbmatuks muutmises. Ei ole nõutud mingit sellekohast ettekirjutust ega muud meedet. Põhikohtuasjas on küsimus ainult Uberi võimaluses pakkuda selle rakenduse abil UberPopi teenust Barcelona linnas.
 Eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
 20. Arvestades, et Juzgado Mercantil no 3 de Barcelona (Barcelona kaubanduskohus nr 3) menetluses oleva kohtuvaidluse lahendamiseks on vaja tõlgendada mitut liidu õigusnormi, otsustas see kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
 „1. Kuna [direktiivi 2006/123] artikli 2 lõike 2 punktis d on sätestatud, et transpordi valdkond jääb selle direktiivi kohaldamisalast välja, siis kas vahendustegevust sõidukiomanike ja isikute vahel, kellel on vaja linnas ühest kohast teise sõita, mida kostja teostab tasu eest ja mille raames ta kasutab infotehnoloogilisi vahendeid – tarkvaraliidest ja -rakendust (kostja sõnul „nutitelefonid ja tehnoloogiaplatvormid“) –, mis võimaldavad nendel isikutel ühendust pidada, tuleb käsitada transporditegevusena, elektroonilise vahendusteenusena või infoühiskonnale omase teenusena [direktiivi 98/34] artikli 1 lõike 2 tähenduses?
 2. Kas selle tegevuse õigusliku laadi kindlakstegemiseks võib seda tegevust käsitada osaliselt infoühiskonna teenusena ja kas sel juhul peaks elektroonilise vahendusteenuse suhtes kehtima liidu õigusega ja täpsemalt ELTL artikliga 56 ning direktiividega [2006/123] ja [2000/31] tagatud teenuste osutamise vabaduse põhimõte?
 3. Kui Euroopa Kohus leiab, et äriühingu [Uber Spain] osutatav teenus ei ole transporditeenus ja kuulub seega direktiivis 2006/123 osutatud juhtude hulka, siis kas ebaausat konkurentsi käsitleva seaduse artikkel 15 – mis puudutab konkurentsi reguleerivate eeskirjade rikkumist – on vastuolus direktiiviga 2006/123 ja konkreetselt selle artikliga 9, mis käsitleb asutamisvabadust ja autoriseerimisskeeme, kuna selles on viidatud siseriiklikele seadustele ja õigusnormidele, võtmata arvesse seda, et litsentside, heakskiidu või tegevuslubade andmise kord ei tohi olla mingil moel piirav või ebaproportsionaalne, see tähendab ei tohi kuidagi ebamõistlikult takistada asutamisvabadust?
 4. Kui leiab kinnitust, et direktiiv [2000/31] on äriühingu [Uber Spain] osutatavale teenusele kohaldatav, siis kas liikmesriigi kehtestatud piirangud teisest liikmesriigist elektroonilise vahendusteenuse osutamise vabadusele, mis seisnevad selles, et teenuse osutamisele kehtestatakse loa- või litsentsinõue, või kohtu ettekirjutuses selle elektroonilise vahendusteenuse osutamine lõpetada, mis tehakse ebaausat konkurentsi käsitlevate liikmesriigi õigusaktide alusel, on kehtivad meetmed, millega tehakse direktiivi [2000/31] artikli 3 lõike 4 alusel erand selle direktiivi artikli 3 lõikest 2?“
 21. Eelotsusetaotlus saabus Euroopa Kohtusse 7. augustil 2015. Oma kirjalikud seisukohad esitasid põhikohtuasja pooled, Hispaania, Soome, Prantsuse ja Kreeka valitsus, Iirimaa, Madalmaade ja Poola valitsus ning Euroopa Komisjon ja Euroopa Vabakaubanduse Assotsiatsiooni (EFTA) järelevalveamet. Kohtuistungil, mis peeti 29. novembril 2016, olid esindatud samad huvitatud isikud peale Kreeka valitsuse, ning Eesti valitsus.
 22. Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab neli eelotsuse küsimust, millest esimesed kaks puudutavad Uberi tegevuse kvalifitseerimist direktiivide 2000/31 ja 2006/123 ning EL toimimise lepingu seisukohast, samas kui kaks ülejäänut puudutavad seda, millised järeldused tuleb sellest kvalifikatsioonist teha.
 Uberi tegevuse kvalifitseerimine
 23. Oma kahe esimese eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas Uberi tegevus kuulub direktiivide 2006/123 ja 2000/31, nagu ka teenuste osutamise vabadust käsitlevate EL toimimise lepingu sätete kohaldamisalasse.
 24. Nendele küsimustele vastamiseks tuleb esiteks analüüsida seda tegevust direktiiviga 2000/31 kehtestatud süsteemi ja direktiivi 98/34 artikli 1 punktis 2 esitatud mõiste „infoühiskonna teenus“ seisukohast, millele on viidatud direktiivi 2000/31 artikli 2 punktis a.
 25. Teiseks tuleb kindlaks määrata, kas see tegevus on transporditeenus või transpordi valdkonna teenus ELTL artikli 58 lõike 1 ja direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti d tähenduses. Nimelt toimub transporditeenuste vaba liikumine ühise transpordipoliitika raames(7) ja need teenused on seepärast eespool nimetatud sätte alusel direktiivi 2006/123 kohaldamisalast välja jäetud.
 Uberi tegevus direktiivi 2000/31 seisukohast
 26. Selleks et hinnata, kas Uberi tegevus kuulub direktiivi 2000/31 kohaldamisalasse, tuleb lähtuda direktiivi artikli 2 punktis a mõistele „infoühiskonna teenused“ antud määratlusest. Selles määratluses on viidatud direktiivi 98/34 artikli 1 punktile 2.
 27. Viimati nimetatud sätte kohaselt on infoühiskonna teenus vahemaa tagant elektroonilisel teel ja teenusesaaja isikliku taotluse alusel ning tasu eest osutatav teenus. Teenuse tasulisuse ja isikliku taotluse alusel osutamise kriteeriumid ei näi probleeme tekitavat. Hoopis teine lugu on aga vahemaa tagant elektroonilisel teel teenuse osutamisega.
 28. Nagu ma põhikohtuasja faktiliste asjaolude esitamise osas lühidalt selgitasin, saab Uberiga sisuliselt nutitelefonirakenduse abil leida juhi ja viia ta tellimuse alusel linnatransporditeenuse osutamiseks kokku potentsiaalse reisijaga. Tegu on seega segateenusega, kuna üks osa sellest teenusest osutatakse elektrooniliselt ja teist osa juba selle olemuse tõttu mitte. Tuleb kindlaks määrata, kas niisugune teenus kuulub direktiivi 2000/31 kohaldamisalasse.
 – Segateenused direktiivis 2000/31
 29. Direktiivi 2000/31 eesmärk on tagada infoühiskonna teenuste osutamise vabaduse tõhusus. Need teenused on määratletud selle direktiivi artikli 2 punktis a viitega direktiivi 98/34 artikli 1 punktile 2. Viimati nimetatud sätte kohaselt niisugust teenust muu hulgas „saadetakse, edastatakse ja võetakse vastu täielikult juhtmete või raadio kaudu, optiliselt või muude elektromagnetiliste vahendite abil“(8).
 30. Teatud teenused hõlmavad mõistagi elemente, mida ei edastata elektrooniliselt, sest neid ei saa muuta mittemateriaalseks. Hea näide selle kohta on materiaalsete kaupade müük veebis (on-line), kuna see kuulub direktiivi 2000/31 põhjenduse 18 järgi tingimata infoühiskonna teenuste hulka. Direktiivis 2000/31 on lisaks täpsustatud, et kooskõlastatud valdkond, s.o infoühiskonna teenusele kohaldatav õigusnormide kogum, mille alusel liikmesriigid üldjuhul ei või teistes liikmesriikides asuvate teenuseosutajate tegevust piirata, ei hõlma nõudeid teenuste suhtes, mida ei osutata elektrooniliselt(9). Liikmesriigid võivad seega piirides, mis võivad olla seatud teiste liidu õigusnormidega, vabalt piirata teenuseosutajate vabadust eeskirjadega, mis kehtivad teenuste suhtes, mida ei osutata elektrooniliselt(10).
 31. Selleks aga, et saavutada direktiivi 2000/31 eesmärk ehk infoühiskonna teenuste liberaliseerimine, peab ainult elektroonilise komponendiga piirduv liberaliseerimine sellel tegevusalal tegutsemise võimalust tegelikult mõjutama. See on ka põhjus, mille pärast on seadusandja keskendunud teenustele, mis edastatakse üldjuhul täielikult elektrooniliselt, kusjuures võimalikud teenused, mida osutatakse muul viisil, on üksnes niisuguste teenuste kõrvalelement. Oleks nimelt asjatu liberaliseerida vaid teisejärguline osa komplekssest teenusest, kui seda teenust ei saaks vabalt osutada õigusnormide tõttu, mis jäävad direktiivi 2000/31 kohaldamisalast välja. Niisugune näiline liberaliseerimine mitte ainult ei takistaks direktiivi eesmärgi saavutamist, vaid tooks koguni kaasa kahjulikke tagajärgi, tekitades õiguslikku ebakindlust ja usalduse kaotamist liidu õiguse suhtes.
 32. Seepärast oleks mõiste „infoühiskonna teenused“ niisugune tõlgendus, millega loetaks selle mõiste alla kuuluvaks veebitegevusalad, millel ei ole iseseisvat majanduslikku väärtust, direktiiviga 2000/31 taotletud eesmärgi seisukohast praktilise tähenduseta.
 33. Segateenuste puhul, s.o teenuste puhul, mis hõlmavad elektroonilist ja mitteelektroonilist komponenti, võib teenust pidada täielikult elektrooniliselt edastatuks esiteks siis, kui teenus, mida ei osutata elektrooniliselt, on elektrooniliselt osutatavast teenusest majanduslikult sõltumatu.
 34. Niisugune on stsenaarium just nimelt olukorras, kus üks vahendusteenuse osutaja hõlbustab ärisuhteid teenusekasutaja ja sõltumatu teenuseosutaja (või müüja) vahel. Selle näiteks on lennukipiletite müügi või hotellibroneeringute platvormid. Niisugusel juhul on vahendaja teenusel tõeline lisandväärtus nii kasutaja kui ka asjaomase ettevõtja jaoks, kuid see teenus jääb majanduslikult iseseisvaks, sest ettevõtja tegutseb oma tegevusalal sõltumatult.
 35. Seevastu, kui elektrooniliselt osutatava teenuse osutaja osutab ühtaegu ka seda teenust, mida ei osutata elektrooniliselt, või kui ta avaldab viimati nimetatud teenuse osutamise tingimustele otsustavat mõju, mistõttu need kaks teenust moodustavad lahutamatu terviku, siis tuleks minu arvates kindlaks määrata vaadeldava teenuse põhielement, st see, mis on teenuse majanduslik mõte. Teenuse infoühiskonna teenuseks kvalifitseerimine eeldab, et just see põhielement teostatakse elektrooniliselt.
 36. Nii on see näiteks kauba müümisel veebis. Veebimüügis toimuvad tehingu peamised elemendid, s.o pakkumise esitamine ja selle vastuvõtmine ostja poolt, lepingu sõlmimine ja enamasti maksmine elektrooniliselt ning need kuuluvad mõiste „infoühiskonna teenus“ alla. Sellisele järeldusele jõudis Euroopa Kohus oma otsuses Ker-Optika(11). Ostetud kauba kättetoimetamine on üksnes lepingulise kohustuse täitmine, mistõttu kättetoimetamist reguleerivad õigusnormid ei tohiks põhiteenuse osutamist üldjuhul mõjutada.
 37. Ma ei arva siiski, et direktiivi 2000/31 tuleks tõlgendada nii, et igasugune tegevus veebis, mis on seotud kaubandustehingutega, isegi kui see on ainult kõrvaltegevus või teisejärguline või ettevalmistav tegevus, ja mis ei ole majanduslikult sõltumatu, on iseenesest infoühiskonna teenus.
 38. Analüüsin nüüd Uberi tegevust esitatud kaalutluste seisukohast.
 – Uberi tegevus
 39. Analüüsi tulemus sõltub suurel määral sellest, kas Uberi tegevust tuleb vaadelda tervikuna, mille moodustab ühelt poolt reisijate elektroonilise platvormi abil juhtidega kokkuviimise teenus ja teiselt poolt transporditeenus otseses mõttes, või kas neid kahte teenust tuleb pidada kaheks eraldi teenuseks. Alustan sellest problemaatikast.
 40. Tegevuse kvalifitseerimiseks asjassepuutuvate õigusnormide seisukohast tuleb teha teatud faktilised oletused. Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohtu edastatud faktilised andmed ei ole täielikud ja kõnealune teenus Hispaanias peatati kohtu ettekirjutustega, põhineb minu analüüs andmetel, mis on kättesaadavad Uberi toimimisviisi kohta teistes riikides(12). See toimimisviis on laias laastus sarnane. Igal juhul on faktide lõplik hindamine eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
 41. Mis on Uber? Kas see on veoettevõtja, õigemini taksoettevõtja? Või on see ainult elektrooniline platvorm, millega saab teise isiku osutatavat transporditeenust leida ja reserveerida ning selle eest tasuda?
 42. Üldjuhul liigitatakse Uber nn jagamismajanduse ettevõtjaks (või platvormiks). Minu arvates on asjatu siinkohal arutada selle termini täpset tähendust(13). Uberi puhul on oluline see, et seda ei saa kindlasti pidada autojagamisplatvormiks(14). Selle platvormi raames pakuvad nimelt juhid reisijatele transporditeenust reisija valitud sihtkohta ja saavad selle eest tasu summas, mis ületab kaugelt lihtsat kulude hüvitamist. Tegu on seega klassikalise transporditeenusega. See, kas seda loetakse või mitte „jagamismajanduse“ teenuseks, ei mõjuta selle kvalifitseerimist kehtiva õiguse seisukohast.
 43. Oma kirjalikes seisukohtades väidab Uber, et ta piirdub ainult (linnatranspordi) pakkumise nõudlusega kokkuviimisega. Arvan siiski, et see on tähtsust vähendav arusaam tema rollist. Tegelikult teeb Uber palju enamat kui pakkumise nõudlusega kokkuviimine: ta ise lõi selle pakkumise. Ta reguleerib ka selle põhitunnuseid ja korraldab selle toimimist.
 44. Uber võimaldab isikutel, kes soovivad tegutseda linna reisijateveo alal, liituda tema rakendusega ja tegutseda sellel tegevusalal Uberi kehtestatud tingimustel, mis on juhtidele rakenduse kasutuslepingu kaudu siduvad. Neid tingimusi on palju ja need puudutavad nii teenuste osutamise valdkonnale juurdepääsu kui ka selles valdkonnas edasist tegutsemist ja isegi juhtide käitumist teenuste osutamisel.
 45. Seega peab selleks, et saaks kasutada Uberi rakendust juhina, viimasel kindlasti olema sõiduk(15). Uberi nimel kasutada lubatud sõidukid peavad vastama tingimustele, mis – nagu näib – on riigiti ja linnade kaupa erinevad, kuid üldjuhul on need nelja või viie uksega sõiduautod, mis peavad vastama vähemalt nende vanust puudutavale nõudele. Sõidukid peavad olema läbinud tehnoülevaatuse ja neil peab olema õigusnormidele vastav kohustuslik kindlustus(16).
 46. Juhtidel peab loomulikult olema juhiluba (teatud kindla staažiga) ja neil ei tohi olla kehtivat kriminaalkaristust. Teatud riikides on nõutav ka tõend liiklusrikkumiste kohta.
 47. Kuigi tööaeg ei ole Uberi platvormi raames reguleeritud, nii et juhid saavad selle tegevusega tegeleda kui lisatööga, ilmneb, et enamiku sõite teevad juhid, kelle jaoks on see tegevus ainus või põhitöö. Nad saavad ka Uberilt rahalist tasu, kui nad teevad teatud suure hulga sõite. Uber näitab juhtidele kätte ka kohad ja ajavahemiku, kus ja millal võib eeldada suurt hulka sõite ja/või tulusaid tariife. Nii saab Uber juhtidele formaalselt survet avaldamata kohandada oma pakkumist nõudluse kõikumistele.
 48. Uberi rakendus hõlmab hindamisfunktsiooni: reisijad saavad hinnata juhte ja vastupidi. Keskmine hinnang, mis jääb alla teatud künnise, võib tähendada platvormist väljaarvamist, eelkõige juhtide jaoks. Uber teostab seega kontrolli – ehkki kaudset – juhtide teenuste kvaliteedi üle.
 49. Lõpuks määrab osutatud teenuse hinna Uber. See hind arvutatakse välja vahemaa ja sõidu kestuse järgi, nagu rakendus need geolokaliseerimise abil salvestab. Seejärel kohandab algoritm hinna vastavalt nõudluse suurusele, korrutades baashinna sobiva teguriga kohe, kui nõudlus kasvab, näiteks teatud ürituse või lihtsalt ilmastikuolude muutumise tõttu, näiteks tormi korral.
 50. Kuigi Uberi esindajad kinnitasid kohtuistungil, et juhid võivad üldjuhul vabalt nõuda väiksemat summat, kui rakendus näitab, ei ole see minu arvates tegelikult juhtide jaoks mõeldav variant. Nimelt, kuigi teoreetiliselt juhtidel niisugune õigus on, võtab Uber ikkagi komisjonitasu summa pealt, mille annab rakenduse tehtud sõiduhinna arvutus. Igasugune reisija makstava hinna vähendamine toimuks juhi kahjuks, seepärast on vähe tõenäoline, et juht seda õigust kasutab(17). Järelikult on minu arvates raske vastu vaielda, et sõiduhinna määrab Uber.
 51. Seega teostab Uber linnatransporditeenuse üle kontrolli selle kõigis olulistes aspektides: mõistagi hinna üle, aga ka ohutuse miinimumtingimuste üle eelnevalt kehtestatud nõuetega juhtidele ja sõidukitele, transpordipakkumise kättesaadavuse üle, juhtide innustamise üle töötama suure nõudluse aegadel ja kohtades; juhtide käitumise üle hindamissüsteemi abil ja lõpuks platvormist väljaarvamise võimaluse üle. Muud aspektid on minu arvates linnatransporditeenuse keskmise kasutaja seisukohast teisejärgulised ega mõjuta tema majanduslikke valikuid. Uber kontrollib seega oma platvormi raames pakutava transporditeenuse majanduslikult olulisi tegureid.
 52. Kuigi seda kontrolli ei teostata klassikaliselt paika pandud hierarhilise alluvuse vormis, ei saa siiski lasta ennast eksitada sellest, kuidas asi välja paistab. Niisugune kaudne kontroll nagu see, mida teostab Uber ning mis põhineb rahalistel stiimulitel ja reisijatepoolsel detsentraliseeritud hindamisel, millel on mastaabiefekt(18), võimaldab niisama tõhusat, kui mitte veelgi tõhusamat juhtimist kui see, mis põhineb tööandja formaalsetel korraldustel oma töötajatele ja nende korralduste täitmise otsesel kontrollimisel.
 53. Selle põhjal pean tõdema, et Uberi tegevus on üksainus transporditeenus sõidukiga, mis leitakse ja tellitakse nutitelefonirakenduse abil, ja et seda teenust osutab majanduslikust aspektist(19) Uber või osutatakse tema nimel. Nii seda teenust ka kasutajatele esitletakse ja nii nad seda tajuvad. Kui kasutajad otsustavad kasutada Uberi teenuseid, otsivad nad teatud funktsioonidega ja teatava kvaliteediga transporditeenust. Need funktsioonid ja selle transpordi kvaliteedi tagab Uber.
 54. See tõdemus ei tähenda aga, et Uberi autojuhte tuleb tingimata pidada tema töötajateks. See äriühing saab väga hästi osutada oma teenuseid füüsilisest isikust ettevõtjate abil, kes tegutsevad tema nimel alltöövõtjatena. Poleemika juhtide staatuse ümber Uberi suhtes, mille kohta on mõnes liikmesriigis(20) juba tehtud kohtuotsuseid, ei puuduta aga üldse käesolevas kohtuasjas käsitletavaid õigusküsimusi.
 55. Sama kehtib sõidukite omandiõiguse küsimuse kohta. Asjaolu, et Uber ei ole nende omanik, ei puutu minu arvates asjasse, sest ettevõtja võib väga hästi osutada transporditeenuseid kolmandatele isikutele kuuluvate sõidukite abil, eriti kui ta kasutab nende teenuste osutamiseks neid kolmandaid isikuid, olenemata sellest, millist laadi õiguslik suhe neid kahte poolt omavahel seob.
 56. Seevastu välistab tõdemus, millele ma just jõudsin, minu arvates, et Uberit võiks pidada lihtsalt vahendajaks juhtide ja reisijate vahel. Uberi platvormi raames sõitvad juhid ei tegutse omaette tegevusalal, mis eksisteeriks sellest platvormist sõltumatult. Vastupidi, see tegevus saab eksisteerida ainult tänu platvormile(21), ilma milleta ei oleks sellel mingit mõtet.
 57. Seepärast oleks minu arvates vale võrrelda Uberit seda tüüpi vahendusplatvormidega, mille abil saab broneerida hotelli või osta lennukipileteid.
 58. Sarnasusi muidugi on, näiteks otse platvormil broneerimise või ostmise mehhanismide, maksevõimaluste või ka hindamissüsteemide poolest. Need on teenused, mida pakutakse platvormi kaudu selle kasutajatele.
 59. Vastupidi Uberi autojuhtidele on nii hotellid kui ka lennukompaniid aga ettevõtjad, mille toimimine on täiesti sõltumatu igasugusest vahendusplatvormist ja mille jaoks on niisugused platvormid vaid üks vahend teiste hulgas oma teenuste turustamiseks. Samuti määravad nemad ise, mitte broneerimisplatvormid, oma teenuste osutamise tingimused alates hinnast(22). Need ettevõtjad toimivad ka oma tegevussektoris kehtivate õigusnormide järgi, nii et broneerimisplatvormid ei teosta eelnevat kontrolli tegevusalal tegevuse alustamise üle, nagu seda teeb Uber oma juhtide suhtes.
 60. Lõpuks on kasutajatel niisugusel broneerimisplatvormil tõeline valik paljude teenusepakkujate vahel, kelle pakkumised erinevad nende seisukohast mitme olulise teguri poolest, nagu lennu- või majutusstandardid, lennukite sõidugraafikud, hotelli asukoht jne. Seevastu Uberi puhul standardiseerib ja määrab need tegurid kindlaks platvorm, mistõttu üldjuhul võtab reisija vastu selle juhi teenusepakkumise, kes on kõige kiiremini saadaval.
 61. Uber ei ole seega lihtsalt vahendaja transporditeenust juhupõhiselt osutama valmisolevate juhtide ja niisugust teenust otsivate reisijate vahel. Otse vastupidi, Uber on tõeline linnatransporditeenuste korraldaja ja operaator linnades, kus ta on esindatud. Kuigi on tõsi, nagu kinnitab Uber oma seisukohtades käesolevas kohtuasjas, et tema idee on uuenduslik, kuulub see uuendus ikkagi linnatranspordi valdkonda.
 62. Pean ühtlasi märkima, et Uberi pidamine sõltumatuid teenuseosutajaid ühendavaks platvormiks võiks tekitada küsitavusi konkurentsiõiguse seisukohast(23). Sellel punktil ma aga pikemalt ei peatu, sest see väljub käesoleva kohtuasja piirest.
 63. Uberi toimimissüsteemis ei ole seega potentsiaalse reisija juhiga kokkuviimisel oma majanduslikku väärtust, sest – nagu ma eespool selgitasin – Uberi jaoks tegutsevad juhid ei teosta vähemalt Uberi teenuste raames sõites sõltumatut majandustegevust. Selle teenuse raames nimelt ühelt poolt ei saa Uberi autojuhid leida reisijaid muul viisil kui Uberi rakenduse abil ja teiselt poolt võimaldab see rakendus leida ainult juhte, kes tegutsevad selle platvormi raames. Üks on seega teisest lahutamatu, kuna need kaks moodustavad üheainsa teenuse. Ma ei arva ka, et transporditeenust otseses mõttes võiks pidada teisejärguliseks.
 64. Vastab tõele, et Uberi platvormi uuenduslikkus põhineb suures osas uute tehnoloogialahenduste kasutamisel, nagu geolokaliseerimine ja nutitelefonid, linnatranspordi korraldamiseks. Kuid see uuenduslikkus sellega ei piirdu: see puudutab ka transpordi enda korraldamist, ilma milleta Uber oleks lihtsalt takso tellimise rakendus. Seega on selle teenuse raames põhiteenus ja see, mis annab sellele majandusliku mõtte, kahtlemata transporditeenus. Kasutajad otsivad juhte vaid ühel eesmärgil – et sõita ühest kohast teise. Kokkuviimise etapp on seega vaid ettevalmistav selleks, et võimaldada põhiteenuse osutamist parimates tingimustes.
 65. Reisija juhiga kokkuviimise teenus ei ole seega transporditeenuse osutamise suhtes iseseisev ega peamine. Seepärast ei saa seda kvalifitseerida „infoühiskonna teenuseks“. Niisugune kvalifitseerimine ei võimaldaks saavutada direktiivi 2001/31 aluseks olevaid liberaliseerimiseesmärke, sest isegi kui kokkuviimistegevus liberaliseeritaks, võiksid liikmesriigid transporditegevust reguleerides vabalt muuta sellel alal tegutsemise võimatuks. Niisuguse liberaliseerimise ainus tulemus oleks seega, et liikmesriik, kus teenuseosutaja asub, võiks sellest asukohast kasu saada (tänu investeeringutele, töökohtade loomisele ja maksutulule), takistades samas teenuse osutamist oma territooriumil õigusnormi alusel, mis käsitleb teenuseid, mis ei kuulu direktiivi 2000/31 kohaldamisalasse(24). Niisugune olukord töötaks vastu igasugusele infoühiskonna teenuste osutamise vabadusele, mis on korraldatud selle direktiiviga ja mis põhineb sellel, et teenuseosutaja asukoha liikmesriik teostab järelevalvet teenuseosutaja tegevuse seaduslikkuse üle ja teised liikmesriigid tunnustavad seda järelevalvet(25).
 66. Niisugune olukord, kus platvormi toimimine ei ole formaalselt keelatud, kuid UberPopi teenuse mudeli enda pärast, mis põhineb mittekutselistel juhtidel, ei saa transporditegevust teostada seadusega vastavuses, tekitab veel ühe soovimatu mõju. Nimelt on selgunud, et Uber kasutab eri vahendeid, mida on ajakirjanduses kajastatud, näiteks lülitades rakenduse teatud piirkondades ajutiselt välja, et takistada oma juhtide kontrollimist ametivõimude poolt. Ta pakub ka õigus- ja finantsabi juhtidele, keda karistatakse transporditeenuste osutamise eest ilma nõutava loata. Juhid ise kasutavad kontrollidest pääsemiseks eri vahendeid(26). Seega see mittetäielik või koguni lihtsalt näiline liberaliseerimine, milles ühe kompleksse tegevuse üks element liberaliseeritakse, samas kui teine on endiselt reguleeritud, põhjustab õiguslikku ebakindlust, mis tekitab halli ala ja õhutab seadust rikkuma.
 Uberi tegevus direktiivi 2006/123 seisukohast
 67. Ei oleks üllatav, kui Uberi tegevust, nagu see on määratletud eelmistes punktides, st üheainsa teenusena, mis hõlmab nii saadaval oleva juhi leidmist ja sõidu tellimist kui ka transporditeenust otseses mõttes, võiks käsitada direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti d tähenduses transpordi valdkonna teenusena.
 68. Kui ainult selle õigusnormi sõnastus, millega jäetakse „transpordi valdkonna teenused“ direktiivi 2006/123 kohaldamisalast välja, ei paista piisav selleks, et niisugusele järeldusele jõuda, siis direktiivi põhjendus 21 ei jäta mingit kahtlust, kuna selles on märgitud, et nimetatud teenused hõlmavad „linnatransporti [ja] takso[vedusid]“. Seega ei ole vaja laskuda arutellu selle üle, kas Uberi teenused on üks taksoteenuse vorme – seal on nimetatud kõiki linnatranspordiliike ja Uber on kindlasti üks neist.
 69. Uberi tegevus tuleb ka klassifitseerida selliseks, mis kuulub teenuste osutamise vabadusest ELTL artikli 58 lõikes 1 ette nähtud erandi kohaldamisalasse, ja selle suhtes tuleb kohaldada ELTL artiklis 90 ja sellele järgnevates artiklites sätestatud õigusnorme. ELTL artikli 91 lõike 1 punktis b on sõnaselgelt nimetatud „tingimused, mille kohaselt võivad liikmesriigis transporditeenuseid osutada mitteresidentidest vedajad“ küsimusena, mis tuleb reguleerida ühise transpordipoliitika raames. Kui tunnistada – nagu ma väidan –, et Uber osutab linnatransporditeenuseid, tuleb teda seega käsitada kui mitte vedajana otseses mõttes, siis vähemasti transporditeenuste korraldajana.
 70. Ilma et eelotsusetaotluse esitanud kohtu nimetatud kohtuotsust Grupo Itevelesa jt(27) oleks isegi vaja analüüsida, tuleb seega järeldada, et Uberi tegevus on teenus transpordi valdkonnas direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti d tähenduses. See on järelikult selle direktiivi kohaldamisalast välja jäetud. Pealegi kuulub see tegevus teenuste osutamise vabadusest ELTL artikli 58 lõikes 1 sätestatud erandi kohaldamisalasse ja seda reguleerivad ELTL artikkel 90 ja sellele järgnevad artiklid.
 Järeldus esimese ja teise eelotsuse küsimuse kohta
 71. Esitatud kaalutluste kokkuvõtteks olen arvamusel, et segateenuste korral, mis koosnevad elektrooniliselt osutatavast elemendist ja teisest elemendist, mida ei osutata elektrooniliselt, peab selleks, et seda teenust saaks kvalifitseerida „infoühiskonna teenuseks“, esimene element olema kas majanduslikult sõltumatu või teise elemendi suhtes põhiline. Uberi tegevust tuleb analüüsida tervikuna, mis hõlmab nii nutitelefonirakenduse abil reisijate juhtidega kokkuviimise teenust kui ka transporditeenust ennast, mis on majanduslikult teenuse põhielement. Seda tegevust ei saa seega jagada kaheks, et klassifitseerida osa sellest teenusest infoühiskonna teenuste hulka. Järelikult tuleb niisugune teenus kvalifitseerida „teenuseks transpordi valdkonnas“.
 72. Teen seega ettepaneku vastata esimesele ja teisele eelotsuse küsimusele järgmiselt:
 – Direktiivi 2000/31 artikli 2 punkti a koostoimes direktiivi 98/34 artikli 1 punktiga 2 tuleb tõlgendada nii, et teenus, mis seisneb potentsiaalsete reisijate mobiiltelefoni tarkvara abil kokkuviimises autojuhtidega, kes pakuvad tellimuse alusel osutatavaid individuaalseid linnatransporditeenuseid, olukorras, kus nimetatud teenuse osutaja teostab kontrolli selle raames osutatavate transporditeenuste peamiste tingimuste üle, eelkõige nimetatud teenuste hinna üle, ei ole nimetatud õigusnormide tähenduses infoühiskonna teenus.
 – ELTL artikli 58 lõiget 1 ja direktiivi 2006/123 artikli 2 lõike 2 punkti d tuleb tõlgendada nii, et eelmises punktis kirjeldatud teenus on nende õigusnormide tähenduses transporditeenus.
 73. Mõistagi on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne hinnata oma tuvastatud faktiliste asjaolude põhjal, kas põhikohtuasjas kõne all olev tegevus vastab eespool nimetatud kontrolli kriteeriumile. Märgin siiski, et paljud eri liikmesriikide kohtud on juba nii otsustanud(28). See võiks olla eelotsusetaotluse esitanud kohtule inspiratsiooniks õigusemõistmise võrgustiku vaimus.
 74. Arvestades vastuseid, mille ma pakun välja esimesele ja teisele küsimusele, on kolmanda ja neljanda eelotsuse küsimuse ese ära langenud. Lõppmärkustes tahaksin siiski analüüsida õiguslikke tagajärgi, mis oleksid sellel, kui Uberi teenused kvalifitseeritaks iseseisvaks teenuseks, mis piirdub ainult reisijate juhtidega kokkuviimisega ega hõlma seega transporditeenust otseses mõttes. Niisugune teenus tuleks kahtlemata kvalifitseerida „infoühiskonna teenuseks“. Minu arvates ei oleks siiski vaja arutada, kas see teenus kuulub transpordi valdkonda.
 Kokkuviimisteenus kui infoühiskonna teenus
 75. Meeldetuletuseks: direktiivi 98/34 artikli 1 punkti 2 kohaselt osutatakse infoühiskonna teenust tasu eest vahemaa tagant elektroonilisel teel ja teenusesaaja isikliku taotluse alusel. Teenus, mis seisneb potentsiaalsete reisijate nutitelefonirakenduse abil juhtidega kokkuviimises, vastaks kindlasti nendele kriteeriumidele.
 76. Mis puutub teenuse tasulisusse, siis Uberi süsteemis saab osa reisija makstud sõiduhinnast platvormi operaator. Kokkuviimiseteenuse eest maksab seega reisija, kui transporditeenus on osutatud.
 77. Kui seda teenust analüüsida transporditeenusest eraldi, siis osutataks seda ka vahemaa tagant, kuna kaks poolt, s.o Uber ja teenuse saaja ei ole üheaegselt kohal. Kokkuviimisteenust osutatakse nutitelefonirakenduse abil, mis toimib internetivõrgus, ning see kuulub kaheldamatult mõiste „elektroonilisel teel“ osutamise alla. See on muide ka ainus Uberi platvormi raames sõidu tellimise viis. Lõpuks ei osutata teenust pidevalt, vaid saaja tellimuse alusel.
 78. Uberi teenus, nagu see on määratletud käesoleva ettepaneku punktis 74, kuuluks seega direktiivi 2000/31 sätete kohaldamisalasse.
 79. Kuna Uberi rakendust haldab ja pakub nii juhtidele kui ka reisijatele liidu territooriumil Madalmaades asuv äriühing Uber BV, pakutakse seda teistes liikmesriikides, sealhulgas Hispaanias, teenuste osutamise vabaduse raames, mida reguleerivad muu hulgas direktiivi 2000/31 artikli 3 lõiked 2 ja 4.
 80. Nende sätete alusel ei tohi liikmesriigid kooskõlastatud valdkonda puudutavatel põhjustel teisest liikmesriigist pärit teenuste osutamise vabadust nõuete kehtestamisega üldjuhul piirata, olgu need nõuded spetsiaalselt infoühiskonna teenustele mõeldud või üldised. Kooskõlastatud valdkond hõlmab direktiivi 2000/31 artikli 2 punkti h alapunkti i esimese taande järgi eelkõige nõudeid, mida tuleb täita „teenuse alustamisel, nagu nõuded [...] loa [...] kohta“. Seevastu sama artikli punkti h alapunkti ii kolmanda taande kohaselt ei hõlma kooskõlastatud valdkond „muul viisil kui elektroonilisel teel pakutavatele teenustele esitatava[i]d nõude[i]d“.
 81. Sellest järeldub, et nõue, et tellimuse alusel pakutava linnatranspordi kohta lepingute sõlmimisel vahendusteenuste osutamiseks peab olema luba, kui see nõue on veel kehtiv(29) ja kuivõrd seda kohaldatakse Uberi platvormiga pakutavale kokkuviimisteenusele, kuulub kooskõlastatud valdkonda ja selle suhtes kehtiks seetõttu direktiivi 2000/31 artikli 3 lõikes 2 sätestatud keeld. Seevastu kõik nõuded juhtidele, nii transpordi alal tegevuse alustamise kui ka sellel tegevusalal tegutsemise suhtes, jäävad kooskõlastatud valdkonnast ja järelikult selle keelu kohaldamisalast välja, sest transporditeenust juba selle olemusest tulenevalt ei osutata elektrooniliselt.
 82. Liikmesriigid võivad direktiivi 2000/31 artikli 3 lõike 4 alusel võtta meetmeid, millega tehakse infoühiskonna teenuste osutamise vabadusest erand, kui need meetmed on vajalikud avaliku korra, rahva tervise, avaliku julgeoleku või tarbijakaitse huvides.
 83. Kuigi neljas eelotsuse küsimus puudutab just nimelt kõnealuste liikmesriigi meetmete põhjendatust, ei esita eelotsusetaotluse esitanud kohus oma taotluses põhjuseid, mis võiksid õigustada vahendustegevusele transpordi valdkonnas loanõude kehtestamist. Hispaania valitsus esitab oma seisukohtades niisugused põhjused nagu liikluse korraldamine ja liiklusohutus. Näib siiski, et need on pigem põhjused, mis võiksid õigustada nõudeid, mis kehtestatakse transporditeenuseid osutavatele juhtidele.
 84. Mis puudutab otseselt vahendusteenuseid, siis ainus Hispaania valitsuse esitatud põhjus, mis võiks olla Uberile kohaldatav, on hinnakujunduse läbipaistvusega seonduv põhjus, mis kuulub tarbijakaitse valdkonda. Tuletan meelde, et Uberi süsteemis ei määra sõidu hinda mitte autojuht, vaid platvorm. Mulle näib siiski, et selle läbipaistvuse saaks tagada vähem piiravate vahenditega kui loanõue vahendustegevusele, näiteks reisija teavitamise kohustusega. Niisugune nõue ei vastaks seega proportsionaalsuse kriteeriumile, mis on sõnaselgelt ette nähtud direktiivi 2000/31 artikli 3 lõike 4 punkti a alapunktis iii.
 85. Põhikohtuasja keerukus seisneb siiski asjaolus, et selle menetluse ese on karistada Uberit väidetava ebaausa konkurentsi eest hageja liikmete suhtes(30). Ebaaus konkurents tuleneb väidetavalt mitte üksnes asjaolust, et Uber teostab transpordilepingute sõlmimisel vahendustegevust ilma vajaliku loata, vaid ka asjaolust, et autojuhid, kes osutavad Uberi platvormi raames transporditeenuseid, ei vasta Hispaania õiguses seda tüüpi teenuste jaoks kehtestatud tingimustele. Neid tingimusi ei reguleeri aga ei direktiiv 2000/31 ega direktiiv 2006/123, sest need kuuluvad ilma mingi kahtluseta transpordi valdkonda.
 86. Kas direktiiviga 2000/31 on seega vastuolus see, kui Uberit karistatakse ebaausa konkurentsi eest, mis on tingitud selle platvormi raames transporditeenuseid osutavate juhtide tegevusest? Nagu ma eespool märkisin(31), ei ole Uber minu arvates lihtsalt vahendaja reisijate ja autojuhtide vahel. Ta korraldab ja juhib tellimuse alusel toimuva linnatranspordi täielikku süsteemi. Seepärast on ta vastutav mitte ainult reisijate juhtidega kokkuviimise teenuse eest, vaid ka viimaste tegevuse eest. See oleks nii isegi juhul, kui kokkuviimisteenust tuleks lugeda sõltumatuks otseses mõttes transporditeenusest, sest neid mõlemat teenust osutaks lõppkokkuvõttes Uber või tehtaks seda tema nimel.
 87. Tõlgendus, mille kohaselt direktiivi 2000/31 tõhususe tagamiseks peaks selles direktiivis ette nähtud liberaliseerimine laienema kogu Uberi tegevusele, tuleb minu arvates välistada. See tõlgendus oleks nimelt vastuolus direktiivi 2000/31 sõnaselgete sätetega, mille kohaselt puudutab selle direktiivi artikli 3 lõikes 2(32) sätestatud keeld ainult elektroonilisel teel osutatavatele teenustele kehtestatavaid nõudeid. Niisuguse tõlgenduse järgi võiks teoreetiliselt igasugune majandustegevus kuuluda direktiivi 2000/31 alla, sest iga ettevõtja on tänapäeval võimeline pakkuma teenuseid elektroonilisel teel, nagu teavet oma toodete või teenuste kohta, reserveerimist, vastuvõtuaegade registreerimist või makse tegemist.
 88. Direktiiviga 2000/31 ei ole seega vastuolus see, kui liikmesriigi õiguses on kehtestatud nõuded otseses mõttes transporditegevusele, ega see, et Uberit karistatakse nende nõuete rikkumise eest, sealhulgas ettekirjutusega teenuse osutamine lõpetada. Uberi tegevus on, vähemasti UberPopi teenuse osas, mis on põhikohtuasjas kõne all, korraldatud nii, et Uber ei saa oma praegusel kujul neid nõudeid täita. Ta põhineb nimelt mittekutselistel juhtidel, kes – kuna neil ei ole linnatranspordi litsentsi – ei vasta põhimõtteliselt nimetatud nõuetele. See, kui lugeda kokkuviimistegevus infoühiskonna teenuseks, ei muudaks selles suhtes midagi, sest autojuhtide teenused ei kuulu direktiivi 2000/31 kohaldamisalasse. See näitab, et vahetegemine elektroonilisel teel osutatava teenuse ja muul viisil osutatava teenuse vahel on juhul, kui need teenused on omavahel tugevalt seotud ja neid osutab sama teenuseosutaja, kunstlik.
 89. Ma ei arva aga, et vajadus tagada niisuguste õigusnormide tõhusus, mis käsitlevad otseses mõttes transporditeenuseid, võiks õigustada ennetusmeetmena loanõude kehtestamist vahendusteenusele üldiselt. Selles valdkonnas toimuva mis tahes õigusvastase tegevuse vastu võitlemine saab olla ainult karistavat laadi.
 90. Selle osa kokkuvõtteks olen arvamusel, et kui potentsiaalsete reisijate juhtidega kokkuviimise teenust tuleks pidada otseses mõttes transporditeenuse osutamisest sõltumatuks ja seega infoühiskonna teenuseks, siis oleks loanõue niisuguse teenuse osutamiseks direktiivi 2000/31 artikli 3 lõikega 2 vastuolus, välja arvatud juhul, kui see nõue oleks õigustatud ühega selle direktiivi artikli 3 lõikes 4 loetletud põhjustest ja see oleks taotletava eesmärgiga proportsionaalne, mis näib mulle vähe tõenäoline. Sellel ei oleks siiski tegelikku õigusmõju, kuna kokkuviimisteenusel ei ole mingit majanduslikku mõtet ilma transporditeenusteta, millele seevastu võib liikmesriigi seadusandja kehtestada hulga nõudeid.
 Direktiivi 2006/123 kohaldatavus
 91. Mis puutub direktiivi 2006/123 kohaldatavusse, siis ei ole minu arvates vaja analüüsida, kas teenus, mis seisneb potentsiaalsete reisijate nutitelefonirakenduse abil kokkuviimises autojuhtidega, kes pakuvad tellimuse alusel linnatransporditeenuseid, kuulub selle direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti d tähenduses mõiste „transpordi valdkonna teenus“ alla.
 92. Nimelt on direktiivi 2006/123 artikli 3 lõikes 1 sätestatud selle direktiivi vastuolu korral liidu teiste õigusaktidega, mis reguleerivad teenuste osutamise valdkonnale juurdepääsu või selles valdkonnas tegutsemise konkreetseid aspekte, nende teiste liidu õigusaktide esimus. Isegi kui selles sättes loetletud aktide hulgas direktiivi 2000/31 ei ole, näitab sõnastus „[s]ellised õigusaktid on“ minu arvates selgelt, et tegu on mitteammendava loeteluga, mis piirdub aktidega, mille kaasaarvamine ei ole iseenesest ilmselge. Direktiiv 2000/31 on aga direktiivi 2006/123 suhtes sel määral lex specialis, et isegi ilma direktiivi 2006/123 artikli 3 lõiketa 1 peaks tal olema esimus vastavalt ütlusele lex posterior generali non derogat legi priori speciali.
 93. Seega, kui kokkuviimistegevus tuleks lugeda direktiivi 2000/31 kohaldamisalasse kuuluvaks, jääks see direktiivi 2006/123 kohaldamisalast välja.
 94. Esitatud põhjendusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Juzgado Mercantil no 3 de Barcelona (Barcelona kaubanduskohus nr 3, Hispaania) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
 1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/31/EÜ (infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul) („direktiiv elektroonilise kaubanduse kohta“) artikli 2 punkti a koostoimes Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuni 1998. aasta direktiivi 98/34/EÜ (millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord) (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiiviga 98/48/EÜ) artikli 1 punktiga 2 tuleb tõlgendada nii, et teenus, mis seisneb potentsiaalsete reisijate mobiiltelefoni tarkvara abil kokkuviimises autojuhtidega, kes pakuvad tellimuse alusel osutatavaid individuaalseid linnatransporditeenuseid, olukorras, kus nimetatud teenuse osutaja teostab kontrolli selle raames osutatavate transporditeenuste peamiste tingimuste üle, eelkõige nimetatud teenuste hinna üle, ei ole nimetatud õigusnormide tähenduses infoühiskonna teenus.
 2. ELTL artikli 58 lõiget 1 ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul artikli 2 lõike 2 punkti d tuleb tõlgendada nii, et eelmises punktis kirjeldatud teenus on nende õigusnormide tähenduses transporditeenus.
 2 – Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. juuni 1998. aasta direktiiv, millega nähakse ette tehnilistest standarditest ja eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord (EÜT 1998, L 204, lk 37; ELT eriväljaanne 13/20, lk 337) ja mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiiviga 98/48/EÜ (EÜT 1998, L 217, lk 18; ELT eriväljaanne 13/21, lk 8) (edaspidi „direktiiv 98/34“). Vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. septembri 2015. aasta direktiivi (EL) 2015/1535, millega nähakse ette tehnilistest eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord (ELT 2015, L 241, lk 1), artiklile 11 tunnistati direktiiv 98/34 kehtetuks 7. oktoobril 2015, kuid see on ratione temporis siiski põhikohtuasja faktilistele asjaoludele kohaldatav. Pealegi on direktiivi 2015/1535 artikli 1 lõike 1 punkt b peaaegu identse sõnastusega.
 3 – Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiiv infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul („direktiiv elektroonilise kaubanduse kohta“) (EÜT 2000, L 178, lk 1; ELT eriväljaanne 13/25, lk 399).
 4 – Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiiv teenuste kohta siseturul (ELT 2006, L 376, lk 36).
 5 – Kuigi ma kasutan siin terminit „platvorm“ juhtide reisijatega kokkuviimise ja transporditeenuste broneerimise süsteemi kohta, ei tule sellest terminist teha mingeid järeldusi selle platvormi laadi kohta. Nimelt ei tähenda see termin, et tegu on lihtsalt vahendajaga, sest Uber seda ei ole, nagu ma alljärgnevalt selgitan.
 6 – Vt lisaks põhikohtuasja kostja esitatud andmetele Noto La Diega, G., „Uber law and awarness by design. An empirical study on online platforms and dehumanised negotiations“, European Journal of Consumer Law, nr 2015/2, lk 383–413, eelkõige lk 407.
 7 – Vt ELTL artikkel 90 koostoimes ELTL artikli 58 lõikega 1.
 8 – Direktiivi 98/34 artikli 1 punkti 2 teise lõigu teine taane. Kohtujuristi kursiiv.
 9 – Direktiivi 2000/31 artikli 2 punkt h ja artikli 3 lõige 2.
 10 – Vt selle kohta kohtuotsus, 2.12.2010, Ker-Optika (C‐108/09, EU:C:2010:725, punktid 29 ja 30).
 11 – Kohtuotsus, 2.12.2010 (C‐108/09, EU:C:2010:725, punktid 22 ja 28).
 12 – Uberi toimimise kohta on juba olemas rikkalik erialane kirjandus. Vt eelkõige Noto La Diega, G., op.cit., Rogers, B., The Social Cost of Uber, The University of Chicago Law Review Dialogue, 82/2015, lk 85–102, Gamet, L., „UberPop (†)“, Droit social, 2015, lk 929; Prassl, J., Risak, M., Uber, „Taskrabbit, and Co.: Platforms as Employers? Rethinking the Legal Analysis of Crowdwork“, Comparative Labor Law & Policy Journal, kd 37 (2016), lk 619–651. Uberi toimimisviisi faktilised asjaolud tulevad välja ka liikmesriikide kohtute otsustest, vt eelkõige London Employment Tribunali kohtuotsus, 28.10.2016, Aslam, Farrar and Others vs. Uber (kohtuasi 2202551/2015); Audiencia Provincial Civil de Madridi kohtuotsus nr 15/2017, 23.1.2017, kohtuasjas Uber vs. Asociación Madrileña del Taxi, ja Tribunale Ordinario di Milano kohtumäärus, 2.7.2015 (kohtuasjad 35445/2015 ja 36491/2015).
 13 – Vt mõiste „jagamismajandus“ kohta eelkõige Hatzopoulos, V. ja Roma, S., „Caring for Sharing? The Collaborative Economy under EU Law“, Common Market Law Review, nr 54, 2017, lk 81–128, lk 84 jj. Komisjon pakub välja selle määratluse oma teatises „Euroopa jagamismajanduse tegevuskava“ (COM(2016) 356 final, lk 3). See on aga nii lai, et on kaheldav, kas sellest on kasu tegevusalade eristamisel piisavalt diferentseeritud tegevusliigi alusel, mis õigustaks selle spetsiifilist käsitlemist õiguses.
 14 – Autojagamine seisneb selles, et juhil ja reisijal on ühine sõiduteekond, mille määrab juht, mitte reisija ja mille eest makstav tasu on kõige enam osa sõidukulude hüvitamine juhile. Juhid ja potentsiaalsed reisijad saavad omavahel ühendust võtta veebirakenduse abil, seega on see omamoodi „autostopp 2.0“. Igal juhul ei ole see tulunduslik tegevus.
 15 – Uber eitab, nagu annaks tema sõidukeid juhtide käsutusse, kuid oma Ubermarketplace’i teenusega tegutseb ta vahendajana juhtide ja sõidukirendi- ja -liisinguettevõtjate vahel.
 16 – Ei ole siiski selge, kas need on nõuded tasulises reisijateveos kasutatavatele sõidukitele või lihtsalt sõidukite eraotstarbel kasutamisele kehtivad formaalsed nõuded.
 17 – Vt 12. joonealuses märkuses viidatud London Employment Tribunali kohtuotsus, punkt 18.
 18 – Juhtide suur arv võimaldab saavutada oodatava tulemuse, ilma et neist igaüht oleks vaja otseselt ja individuaalselt kontrollida. Seevastu reisijate suur arv kindlustab tõhusa ja suhteliselt objektiivse kontrolli juhtide käitumise üle, vabastades platvormi sellest ülesandest.
 19 – Ma ei käsitle siin Uberit tema juhtidega siduva õigusliku suhte kvalifitseerimist, kuna see aspekt on liikmesriigi õiguse küsimus.
 20 – Vt eelkõige 12. joonealuses märkuses viidatud London Employment Tribunali kohtuotsus.
 21 – Või siis samalaadne platvorm, sest Uberi aluseks olevat mudelit on selle loomisest alates kopeeritud samasugust tuntust saavutamata.
 22 – Asjaolu, et mõned platvormid sõlmivad hotellidega hinnapariteedilepinguid, millega hotellid kohustuvad mitte pakkuma mujal soodsamaid hindu kui asjaomasel platvormil pakutavad, ei muuda asja. Tegu ei ole nimelt mitte teenusehindade kindlaksmääramisega platvormi poolt, vaid kohustusega, mis puudutab erinevate äripartnerite suhtes kohaldatavat hinnapoliitikat. Pealegi on paljudes liikmesriikides konkurentsiametid need hinnapariteedisätted kahtluse alla seadnud, mistõttu on nende veebibroneerimisplatvormide küsimuses komisjoni egiidi all loodud Euroopa töörühm.
 23 – Näiteks see, et konkurendid kasutavad hinna arvutamiseks sama algoritmi, ei ole iseenesest ebaseaduslik, kuid see võiks tekitada muret hub-and-spoke conspiracy seisukohast, kui platvormi võimsus suureneb. Vt Uberi mudeli võimalike probleemide kohta konkurentsiõiguse seisukohast Hatzopoulos, V., Roma, S., op. cit., lk 110 ja 120, ning Ezrachi, A., Stucke, M. E., „Artificial Intelligence & Collusion: When Computers Inhibit Competition“, CCLP Working Paper 40, Oxford 2015, lk 14. Vt ka kohtuotsused, 22.10.2015, AC-Treuhand vs. komisjon (C‐194/14 P, EU:C:2015:717) ja 21.1.2016, Eturas jt (C‐74/14, EU:C:2016:42, punktid 27 ja 28 ja seal viidatud kohtupraktika) ning minu ettepanek selles kohtuasjas (C‐74/14, EU:C:2015:493).
 24 – Märgin, et teadaolevatel andmetel keelati UberPopi teenus Madalmaades, äriühingu Uber BV asukoha liikmesriigis College van Beroep voor het bedrijfsleveni kohtuotsusega, 8.12.2014 (AWB 14/726, ECLI:NL:CBB:2014:450). Vt Hatzopoulos, V., ja Roma, S., op. cit., lk 91.
 25 – Vt direktiivi 2000/31 artikli 3 lõiked 1 ja 2.
 26 – Nimelt tarkvaraprogramm Greyball, mis võimaldab vältida ametivõimude kontrolle. Vt „Uber Uses Tech to Deceive Authorities Worldwide“, The New York Times, 4. märts 2017.
 27 – Kohtuotsus, 15.10.2015 (C‐168/14, EU:C:2015:685).
 28 – Vt eelkõige käesoleva ettepaneku 12. joonealuses märkuses viidatud siseriiklikud otsused.
 29 – Vt minu märkused selle kohta käesoleva ettepaneku punktis 9.
 30 – Tuletan meelde, et põhikohtuasi ei puuduta mitte Uberi rakenduse kui sellise toimimist, vaid UberPopi teenuse osutamist Barcelona linnas.
 31 – Vt eelkõige käesoleva ettepaneku punktid 43–53.
 32 – Vt direktiivi 2000/31 artikli 3 lõige 2 koostoimes selle direktiivi artikli 2 punkti h alapunkti ii kolmanda taandega. Seda sätet kinnitab direktiivi põhjendus 18.


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 16.11.2013
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 C 336/22
 Определение на Общия съд от 11 септември 2013 г. — Marcuccio/Комисия
 (Дело T-475/11 P) (1)
 (Обжалване - Публична служба - Възстановяване на подлежащи на възстановяване съдебни разноски - Липса на правен интерес - Явно недопустима жалба)
 2013/C 336/46
 Език на производството: италиански
 Страни
 Жалбоподател: Luigi Marcuccio (Tricase, Италия) (представител: G. Cipressa, avocat)
 Друга страна в производството: Европейска комисия (представители: J. Currall и C. Berardis-Kayser, подпомагани от A. Dal Ferro, avocat)
 Предмет
 Жалба за отмяна на Определение на Съда на публичната служба на Европейския съюз (втори състав) от 20 юни 2011 г. по дело Marcuccio/Комисия (F-67/10, все още непубликувано в Сборника).
 Диспозитив
 1.
 Отхвърля жалбата.
 2.
 Осъжда г-н Luigi Marcuccio да понесе направените от него съдебни разноски, както и тези на Европейската комисия.
 (1) ОВ C 311, 22.10.2011 г.


type: contracts

text:
 31.3.2011
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 L 85/22
 BESCHLUSS DES GEMEINSAMEN EWR-AUSSCHUSSES
 Nr. 138/2010
 vom 10. Dezember 2010
 zur Änderung von Anhang XIII (Verkehr) des EWR-Abkommens
 DER GEMEINSAME EWR-AUSSCHUSS —
 gestützt auf das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum, geändert durch das Anpassungsprotokoll zum Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum, nachstehend „Abkommen“ genannt, insbesondere auf Artikel 98,
 in Erwägung nachstehender Gründe:
 (1)
 Anhang XIII des Abkommens wurde durch den Beschluss des Gemeinsamen EWR-Ausschusses Nr. 123/2010 vom 10. November 2010 (1) geändert.
 (2)
 Die Verordnung (EG) Nr. 300/2008 des Europäischen Parlaments und des Rates vom 11. März 2008 über gemeinsame Vorschriften für die Sicherheit in der Zivilluftfahrt und zur Aufhebung der Verordnung (EG) Nr. 2320/2002 (2) wurde durch den Beschluss des Gemeinsamen EWR-Ausschusses Nr. 69/2009 vom 29. Mai 2009 (3) mit länderspezifischen Anpassungen in das Abkommen aufgenommen.
 (3)
 Die Verordnung (EU) Nr. 185/2010 der Kommission vom 4. März 2010 zur Festlegung von detaillierten Maßnahmen für die Durchführung der gemeinsamen Grundstandards in der Luftsicherheit (4) ist in das Abkommen aufzunehmen.
 (4)
 Die Verordnung (EU) Nr. 358/2010 der Kommission vom 23. April 2010 zur Änderung der Verordnung (EU) Nr. 185/2010 vom 4. März 2010 zur Festlegung von detaillierten Maßnahmen für die Durchführung der gemeinsamen Grundstandards für die Luftsicherheit (5) ist in das Abkommen aufzunehmen.
 (5)
 Mit der Verordnung (EU) Nr. 185/2010 werden die Verordnungen (EG) Nr. 1217/2003 (6), (EG) Nr. 1486/2003 (7), (EG) Nr. 1138/2004 (8) und (EG) Nr. 820/2008 (9) der Kommission aufgehoben, die in das Abkommen aufgenommen wurden, die aber bis zum Tag des Inkrafttretens des letzten der Beschlüsse des Gemeinsamen EWR-Ausschusses zur Aufnahme der für die Anwendung der Verordnung (EG) Nr. 300/2008 erforderlichen Maßnahmen (10) in das Abkommen weiter gelten und daher erst mit Wirkung von diesem Tag aus dem Abkommen gestrichen werden sollten —
 BESCHLIESST:
 Artikel 1
 Anhang XIII des Abkommens wird wie folgt geändert:
 1.
 Nach Nummer 66hd (Verordnung (EU) Nr. 1254/2009 der Kommission) wird folgende Nummer eingefügt:
 „66he.
 32010 R 0185: Verordnung (EU) Nr. 185/2010 der Kommission vom 4. März 2010 zur Festlegung von detaillierten Maßnahmen für die Durchführung der gemeinsamen Grundstandards in der Luftsicherheit (ABl. L 55 vom 5.3.2010, S. 1), berichtigt in ABl. L 159 vom 25.6.2010, S. 27, geändert durch:
 —
 32010 R 0358: Verordnung (EU) Nr. 358/2010 der Kommission vom 23. April 2010 (ABl. L 105 vom 27.4.2010, S. 12)
 Die Verordnung gilt für die Zwecke dieses Abkommens mit der folgenden Anpassung:
 Die Verordnung gilt ab dem Tag des Inkrafttretens des letzten der Beschlüsse des Gemeinsamen EWR-Ausschusses zur Aufnahme der für die Anwendung der Verordnung (EG) Nr. 300/2008 erforderlichen Maßnahmen in das Abkommen.“
 2.
 Unter den Nummern 66i (Verordnung (EG) Nr. 820/2008 der Kommission), 66j (Verordnung (EG) Nr. 1217/2003 der Kommission) und 66m (Verordnung (EG) Nr. 1138/2004 der Kommission) wird Folgendes angefügt:
 „Die Verordnung gilt für die Zwecke dieses Abkommens mit der folgenden Anpassung:
 Die Verordnung gilt bis zum Tag des Inkrafttretens des letzten der Beschlüsse des Gemeinsamen EWR-Ausschusses zur Aufnahme der für die Anwendung der Verordnung (EG) Nr. 300/2008 erforderlichen Maßnahmen in das Abkommen.“
 3.
 Der Text von Nummer 66k (Verordnung (EG) Nr. 1486/2003 der Kommission) wird wie folgt geändert:
 i)
 Die bisherige Anpassung wird die Anpassung a.
 ii)
 Nach der neuen Anpassung a wird folgende Anpassung eingefügt:
 „b)
 Die Verordnung gilt bis zum Tag des Inkrafttretens des letzten der Beschlüsse des Gemeinsamen EWR-Ausschusses zur Aufnahme der für die Anwendung der Verordnung (EG) Nr. 300/2008 erforderlichen Maßnahmen in das Abkommen.“
 4.
 Der Text der Nummern 66i (Verordnung (EG) Nr. 820/2008 der Kommission), 66j (Verordnung (EG) Nr. 1217/2003 der Kommission), 66k (Verordnung (EG) Nr. 1486/2003 der Kommission) und 66m (Verordnung (EG) Nr. 1138/2004 der Kommission) wird mit Wirkung vom Tag des Inkrafttretens des letzten der Beschlüsse des Gemeinsamen EWR-Ausschusses zur Aufnahme der für die Anwendung der Verordnung (EG) Nr. 300/2008 erforderlichen Maßnahmen in das Abkommen gestrichen.
 Artikel 2
 Der Wortlaut der Verordnungen (EU) Nr. 185/2010 und (EU) Nr. 358/2010 in isländischer und norwegischer Sprache, der in der EWR-Beilage des Amtsblatts der Europäischen Union veröffentlicht wird, ist verbindlich.
 Artikel 3
 Dieser Beschluss tritt am 11. Dezember 2010 in Kraft, sofern dem Gemeinsamen EWR-Ausschuss alle Mitteilungen nach Artikel 103 Absatz 1 des Abkommens vorliegen (11).
 Artikel 4
 Dieser Beschluss wird im EWR-Abschnitt und in der EWR-Beilage des Amtsblatts der Europäischen Union veröffentlicht.
 Geschehen zu Brüssel am 10. Dezember 2010.
 Für den Gemeinsamen EWR-Ausschuss
 Der Vorsitzende
 Stefán Haukur JÓHANNESSON
 (1) ABl. L 58 vom 3.3.2011, S. 81.
 (2) ABl. L 97 vom 9.4.2008, S. 72.
 (3) ABl. L 232 vom 3.9.2009, S. 25.
 (4) ABl. L 55 vom 5.3.2010, S. 1.
 (5) ABl. L 105 vom 27.4.2010, S. 12.
 (6) ABl. L 169 vom 8.7.2003, S. 44.
 (7) ABl. L 213 vom 23.8.2003, S. 3.
 (8) ABl. L 221 vom 22.6.2004, S. 6.
 (9) ABl. L 221 vom 19.8.2008, S. 8.
 (10) Verordnung (EG) Nr. 272/2009 der Kommission vom 2. April 2009, Verordnung (EU) Nr. 1254/2009 der Kommission vom 18. Dezember 2009, Verordnung (EU) Nr. 18/2010 der Kommission vom 8. Januar 2010, Verordnung (EU) Nr. 72/2010 der Kommission vom 26. Januar 2010, Verordnung (EU) Nr. 185/2010 der Kommission vom 4. März 2010, Verordnung (EU) Nr. 297/2010 der Kommission vom 9. April 2010, Verordnung (EU) Nr. 357/2010 der Kommission vom 23. April 2010, Verordnung (EU) Nr. 358/2010 der Kommission vom 23. April 2010, Beschluss K(2010) 774 endg. der Kommission vom 13. April 2010 und Beschluss K(2010) 2604 endg. der Kommission vom 23. April 2010.
 (11) Ein Bestehen verfassungsrechtlicher Anforderungen wurde nicht mitgeteilt.


text:
 15.7.2010
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 L 181/21
 DECYZJA WSPÓLNEGO KOMITETU EOG
 NR 53/2010
 z dnia 30 kwietnia 2010 r.
 zmieniająca załącznik XVIII (BHP, prawo pracy i równe traktowanie mężczyzn i kobiet) do Porozumienia EOG
 WSPÓLNY KOMITET EOG,
 uwzględniając Porozumienie o Europejskim Obszarze Gospodarczym, zmienione Protokołem dostosowującym Porozumienie o Europejskim Obszarze Gospodarczym, zwane dalej „Porozumieniem”, w szczególności jego art. 98,
 a także mając na uwadze, co następuje,
 (1)
 Załącznik XVIII do Porozumienia został zmieniony decyzją Wspólnego Komitetu EOG nr 147/2009 z dnia 4 grudnia 2009 r. (1).
 (2)
 W Porozumieniu należy uwzględnić dyrektywę Parlamentu Europejskiego i Rady 2009/104/WE z dnia 16 września 2009 r. dotyczącą minimalnych wymagań w dziedzinie bezpieczeństwa i higieny użytkowania sprzętu roboczego przez pracowników podczas pracy (druga dyrektywa szczegółowa w rozumieniu art. 16 ust. 1 dyrektywy 89/391/EWG) (wersja ujednolicona) (2).
 (3)
 Decyzja 2009/104/WE uchyla dyrektywę Rady 89/655/EWG (3), która jest uwzględniona w Porozumieniu i którą w związku z powyższym należy uchylić w ramach Porozumienia,
 STANOWI, CO NASTĘPUJE:
 Artykuł 1
 Tekst pkt 10 (dyrektywa Rady 89/655/EWG) załącznika XVIII do Porozumienia otrzymuje brzmienie:
 „32009 L 0104: dyrektywa Parlamentu Europejskiego i Rady 2009/104/WE z dnia 16 września 2009 r. dotycząca minimalnych wymagań w dziedzinie bezpieczeństwa i higieny użytkowania sprzętu roboczego przez pracowników podczas pracy (druga dyrektywa szczegółowa w rozumieniu art. 16 ust. 1 dyrektywy 89/391/EWG) (wersja ujednolicona) (Dz.U. L 260 z 3.10.2009, s. 5).”.
 Artykuł 2
 Teksty dyrektywy 2009/104/WE w języku islandzkim i norweskim, które zostaną opublikowane w Suplemencie EOG do Dziennika Urzędowego Unii Europejskiej, są autentyczne.
 Artykuł 3
 Niniejsza decyzja wchodzi w życie z dniem 1 maja 2010 r., pod warunkiem że Wspólny Komitet EOG otrzyma wszystkie notyfikacje przewidziane w art. 103 ust. 1 Porozumienia (4).
 Artykuł 4
 Niniejsza decyzja zostaje opublikowana w sekcji EOG i w Suplemencie EOG do Dziennika Urzędowego Unii Europejskiej.
 Sporządzono w Brukseli dnia 30 kwietnia 2010 r.
 W imieniu Wspólnego Komitetu EOG
 Alan SEATTER
 Przewodniczący
 (1) Dz.U. L 62 z 11.3.2010, s. 45.
 (2) Dz.U. L 260 z 3.10.2009, s. 5.
 (3) Dz.U. L 393 z 30.12.1989, s. 13.
 (4) Nie wskazano wymogów konstytucyjnych.


text:
 19.10.2017
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 270/19
 DECIZIA NR. 51/2016 A COMITETULUI MIXT AL SEE
 din 18 martie 2016
 de modificare a anexei II (Reglementări tehnice, standarde, încercări și certificare) la Acordul privind SEE [2017/1881]
 COMITETUL MIXT AL SEE,
 având în vedere Acordul privind Spațiul Economic European („Acordul privind SEE”), în special articolul 98,
 întrucât:
 (1)
 Directiva (UE) 2015/1139 a Comisiei din 13 iulie 2015 de modificare a Directivei 2012/9/UE în ceea ce privește data ei de transpunere și termenul de încheiere a perioadei de tranziție (1) trebuie încorporată în Acordul privind SEE.
 (2)
 Prin urmare, anexa II la Acordul privind SEE ar trebui modificată în mod corespunzător,
 ADOPTĂ PREZENTA DECIZIE:
 Articolul 1
 În Anexa II la Acordul privind SEE, capitolul XXV punctul 3, la prima liniuță (Directiva 2001/37/CE a Parlamentului European și a Consiliului) se adaugă următorul text:
 „—
 32015 L 1139: Directiva (UE) 2015/1139 a Comisiei din 13 iulie 2015 (JO L 185, 14.7.2015, p. 15).
 În sensul prezentului acord, dispozițiile Directivei (UE) 2015/1139 se citesc cu următoarele adaptări:
 La articolul 1 alineatul (1), sintagma «20 mai 2016» se va citi, în ceea ce privește statele AELS, «data de intrare în vigoare a deciziei Comitetului mixt care încorporează Directiva 2014/40/UE a Parlamentului European și a Consiliului în Acordul privind SEE».
 La articolul 1 alineatul (2), sintagma «20 mai 2017» se va citi, în ceea ce privește statele AELS, «un an de la data de intrare în vigoare a deciziei Comitetului mixt care încorporează Directiva 2014/40/UE a Parlamentului European și a Consiliului în Acordul privind SEE».”
 Articolul 2
 Textele Directivei (UE) 2015/1139 în limbile islandeză și norvegiană, care urmează să fie publicate în suplimentul SEE la Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, sunt autentice.
 Articolul 3
 Prezenta decizie intră în vigoare la 19 martie 2016, cu condiția să se fi efectuat toate notificările prevăzute la articolul 103 alineatul (1) din Acordul privind SEE (*1).
 Articolul 4
 Prezenta decizie se publică în secțiunea SEE și în Suplimentul SEE ale Jurnalului Oficial al Uniunii Europene.
 Adoptată la Bruxelles, 18 martie 2016.
 Pentru Comitetul mixt al SEE
 Președintele
 Claude MAERTEN
 (1) JO L 185, 14.7.2015, p. 15.
 (*1) Nu au fost semnalate obligații constituționale.


type: wikipedia

text:
Jaroslavļa () ir pilsēta Krievijas Eiropas daļā, 282 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Maskavas pie Kotorosļas upes ietekas Volgā. Tajā atrodas naftas pārstrādes rūpnīca, autoriepu rūpnīca un dīzeļdzinēju rūpnīca.
 Vēsture
 Kaut arī leģenda saista pilsētas rašanos ar Jaroslava Vladimiroviča vārdu, vēsturiski pierādījumi tam nav. Pilsēta pirmoreiz minēta rakstos 1071. gadā. 11. un 12. gadsimtā — Rostovas-Suzdaļas kņazistes robežcietoksnis, bet no 1218. gada Jaroslavļa bija Jaroslavļas kņazistes galvaspilsēta. No 1463. gada — Maskavijas sastāvā.
 17. gadsimtā Jaroslavļa bija otra lielākā Krievijas pilsēta un Juku laikos 1612. gadā bija Krievijas de facto galvaspilsēta — Miņina un Požarska zemessardzes bāzes pilsēta.
 1658. gadā pilsēta gandrīz pilnībā nodega. 18. gadsimtā tā kļuva par ievērojamu rūpniecības centru. 1750. gadā Jaroslavļā tika nodibināts pirmais profesionālais teātris Krievijā.
 Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada vasarā Jaroslavļa bija viens no antiboļševistiskā Borisa Savinkova dumpja centriem, kuru apspieda ar latviešu strēlnieku palīdzību.
 Kopš 1936. gada tā ir apgabala centrs.
 Sports
 Jaroslavļā bāzēts Kontinentālās hokeja līgas klubs Jaroslavļas "Lokomotiv". Tas savas mājas spēles aizvada Arena 2000 hallē.
 Cilvēki
 Jaroslavļā vai tās apkārtnē dzimuši:
 Aleksandrs Ļapunovs (1857—1918) — matemātiķis;
 Mihails Kuzmins (1872–1936), dzejnieks un prozaiķis;
 Aleksandrs Jakovļevs (1923—2005) — politiķis;
 Valentīna Tereškova (1937) — kosmonaute;
 Andrejs Homutovs (1961) — hokejists;
 Sergejs Okrugins (1963) — starptautiskais meistars šahā;
 Iļja Gorohovs (1977) — hokejists;
 Mihails Birjukovs (1985) — hokejists;
 Oļegs Piganovičs (1985) — hokejists;
 Aleksandrs Lazušins (1988) — hokejists;
 Kirils Kapustins (1993) — hokejists;
 Ivans Provorovs (1997) — hokejists.
 Atsauces
 Ārējās saites
 UNESCO Pasaules mantojuma vietas Krievijā


text:
 30.11.2015
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 C 398/8
 Uznesenie Súdneho dvora (deviata komora) z 3. septembra 2015 (návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Curtea de Apel Cluj – Rumunsko) – Petru Chiş (C-585/14), Aurel Moldovan (C-587/14)/Administrația Județeană a Finanțelor Publice Cluj a Sergiu Octav Constantinescu (C-588/14)/Administrația Județeană a Finanțelor Publice Sălaj
 (Spojené veci C-585/14, C-587/14 a C-588/14) (1)
 ((Návrh na začatie prejudiciálneho konania - Vnútroštátne zdanenie - Článok 110 ZFEÚ - Daň z motorových vozidiel vyberaná členským štátom pri prvom zápise alebo prvom prevode vlastníckeho práva - Daňová neutralita medzi ojazdenými motorovými vozidlami pochádzajúcimi z iných členských štátov a obdobnými motorovými vozidlami dostupnými na vnútroštátnom trhu))
 (2015/C 398/10)
 Jazyk konania: rumunčina
 Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania
 Curtea de Apel Cluj
 Účastníci konania
 Žalobcovia: Petru Chiş (C-585/14), Aurel Moldovan (C-587/14), Sergiu Octav Constantinescu (C-588/14)
 Žalovaní: Administrația Județeană a Finanțelor Publice Cluj (C-585/14, C-587/14), Administrația Județeană a Finanțelor Publice Sălaj (C-588/14)
 Výrok
 1.
 Článok 110 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby členský štát zaviedol daň z motorových vozidiel, ako je daň upravená zákonom č. 9/2012 zo 6. januára 2012 o dani za znečisťujúce emisie z motorových vozidiel (Legea nr. 9/2012 privind taxa pentru emisiile poluante provenite de la autovehicule), ktorá sa vzťahuje na dovezené ojazdené motorové vozidlá pri ich prvom zápise v tomto členskom štáte a vozidlá, ktoré už boli zapísané v uvedenom členskom štáte, pri prvom zápise prevodu vlastníckeho práva k nim v tomto štáte.
 2.
 Článok 110 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát oslobodil od dane, ako je daň upravená zákonom č. 9/2012, vozidlá, ktoré už boli zapísané a pri ktorých bola zaplatená daň uplatňovaná predtým, pokiaľ je zostatková výška tejto dane zahrnutá do hodnoty týchto vozidiel nižšia ako výška novej dane. Je to tak najmä v prípade, ak sa skoršia daň musela nahradiť spolu s úrokmi z dôvodu svojej nezlučiteľnosti s právom Únie.
 (1) Ú. v. EÚ C 107, 30.3.2015.


text:
 13.4.2013
 PT
 Jornal Oficial da União Europeia
 C 108/24
 Despacho do Tribunal Geral de 20 de fevereiro de 2013 — Albergo Quattro Fontane e o./Comissão
 (Processos apensos T-278/00 a T-280/00, T-282/00 a T-286/00 e T-288/00 a T-295/00) (1)
 (Recurso de anulação - Auxílios de Estado - Redução dos encargos sociais a favor das empresas situadas nos territórios de Veneza e de Chioggia - Decisão que declara o regime de auxílio incompatível com o mercado comum e que impõe a recuperação dos auxílios pagos - Recurso manifestamente desprovido de fundamento jurídico)
 2013/C 108/64
 Língua do processo: italiano
 Partes
 Recorrentes: Albergo Quattro Fontane Snc (Venezia Lido, Itália) (processo T-278/00); Comitato «Venezia vuole vivere» (Marghera, Itália) (processos T-278/00 a T-280/00, T-282/00 a T-286/00 e T-289/00 a T-295/00); Hotel Gabrielli Sandwirth SpA (Veneza, Itália) (processo T-279/00); Astrocoop — Universale — Pulizie, manutenzioni e trasporti Soc. coop. rl (Marghera) (processo T-280/00); GE.AL.VE. Srl (Veneza) (processo T-282/00); Metropolitan Srl (Veneza) (processo T-283/00); Hotel Concordia Snc (Veneza) (processo T-284/00); Manutencoop Soc. coop. rl (Bolonha, Itália) (processo T-285/00); Società per l’industria alberghiera (SPLIA) (Veneza) (processo T-286/00); Principessa Srl (Veneza) (processo T-288/00); Albergo ristorante «All’Angelo» Snc (Veneza) (processo T-289/00); Albergo Saturnia Internazionale SpA (Veneza) (processo T-290/00); Savoia e Jolanda Srl (Veneza) (processo T-291/00); Hotels Biasutti Snc (Venezia Lido) (processo T-292/00); Ge.A.P. Srl (Veneza) (processo T-293/00); Rialto Inn Srl (Veneza) (processo T-294/00); e Bonvecchiati Srl (Veneza) (representante: A. Bianchini) (processo T-295/00)
 Recorrida: Comissão Europeia (representantes: V. Di Bucci, agente, assistido por A. Dal Ferro, advogado)
 Objeto
 Pedido de anulação da Decisão 2000/394/CE da Comissão, de 25 de novembro de 1999, relativa às medidas de auxílio a favor das empresas situadas nos territórios de Veneza e de Chioggia previstas pelas Leis n.o 30/1997 e n.o 206/1995, que estabelecem reduções dos encargos sociais (JO 2000, L 150, p. 50).
 Dispositivo
 1.
 Os processos T-278/00 a T-280/00, T-282/00 a T-286/00 e T-288/00 a T-295/00 são apensos para efeitos do presente despacho.
 2.
 As exceções de inadmissibilidades suscitadas pela Comissão Europeia são conhecidas em sede de mérito.
 3.
 É negado provimento aos recursos por serem manifestamente desprovidos de fundamento jurídico.
 4.
 A Albergo Quattro Fontane Snc, o Comitato «Venezia vuole vivere», o Hotel Gabrielli Sandwirth SpA, a Astrocoop — Universale — Pulizie, manutenzioni e trasporti Soc. coop. rl, a GE.AL.VE. Srl, a Metropolitan Srl, a Hotel Concordia Snc, a Manutencoop Soc. coop. rl, a Società per l’industria alberghiera (SPLIA), a Principessa Srl, a Albergo ristorante «All’Angelo» Snc, a Albergo Saturnia Internazionale SpA, a Savoia e Jolanda Srl, a Hotels Biasutti Snc, a Ge.A.P. Srl, a Rialto Inn Srl e a Bonvecchiati Srl suportam, além das suas próprias despesas, as despesas efetuadas pela Comissão.
 (1) JO C 372, de 23.12.2000.


type: legislation

text:
 17.10.2012
 FR
 Journal officiel de l'Union européenne
 L 286/312
 DÉCISION DU PARLEMENT EUROPÉEN
 du 10 mai 2012
 sur la clôture des comptes de l’entreprise commune Artemis pour l’exercice 2010
 (2012/605/UE)
 LE PARLEMENT EUROPÉEN,
 —
 vu les comptes annuels définitifs de l’entreprise commune Artemis relatifs à l’exercice 2010,
 —
 vu le rapport de la Cour des comptes sur les comptes annuels de l’entreprise commune Artemis relatifs à l’exercice 2010, accompagné des réponses de l’entreprise commune (1),
 —
 vu la recommandation du Conseil du 21 février 2012 (06086/2012 – C7-0050/2012),
 —
 vu l’article 319 du traité sur le fonctionnement de l’Union européenne,
 —
 vu le règlement (CE, Euratom) no 1605/2002 du Conseil du 25 juin 2002 portant règlement financier applicable au budget général des Communautés européennes (2), et notamment son article 185,
 —
 vu le règlement (CE) no 74/2008 du Conseil du 20 décembre 2007 portant établissement de l’entreprise commune Artemis pour la mise en œuvre d’une initiative technologique conjointe sur les systèmes informatiques embarqués (3), et notamment son article 11, paragraphe 4,
 —
 vu le règlement (CE, Euratom) no 2343/2002 de la Commission du 19 novembre 2002 portant règlement financier-cadre des organismes visés à l’article 185 du règlement (CE, Euratom) no 1605/2002 du Conseil portant règlement financier applicable au budget général des Communautés européennes (4), et notamment son article 94,
 —
 vu l’article 77 et l’annexe VI de son règlement,
 —
 vu le rapport de la commission du contrôle budgétaire (A7-0109/2012),
 1.
 approuve la clôture des comptes de l’entreprise commune Artemis pour l’exercice 2010;
 2.
 charge son président de transmettre la présente décision, au directeur exécutif de l’entreprise commune Artemis, au Conseil, à la Commission et à la Cour des comptes, et d’en assurer la publication au Journal officiel de l’Union européenne (série L).
 Le président
 Martin SCHULTZ
 Le secrétaire général
 Klaus WELLE
 (1) JO C 368 du 16.12.2011, p. 1.
 (2) JO L 248 du 16.9.2002, p. 1.
 (3) JO L 30 du 4.2.2008, p. 52.
 (4) JO L 357 du 31.12.2002, p. 72.


text:
Herectvo je odbor umeleckej činnosti založený na stvárňovaní iných jedincov (príp. vecí alebo javov), spravidla dramatických postáv v divadle, filme, rozhlase a televízii. Tvorivý umelec venujúci sa herectvu – herec (herečka) – využíva herecké výrazové prostriedky (zvukový prejav, mimiku, gestikuláciu, postoje, pohyb) na vytvorenie umeleckého obrazu jedinca (veci, javu), ktorý prezentuje publiku.
 Typológia
 Podľa média možno herectvo (hercov) rozdeliť na:
 divadelné,
 filmové,
 televízne,
 rozhlasové.
 Podľa druhov divadla možno hercov rozdeliť na:
 činohercov (pozri činohra),
 spevákov,
 tanečníkov,
 mímov (pozri pantomíma),
 bábkohercov.
 Referencie
 Iné projekty
 Povolania
 Herci
 Divadelné povolania
 Kinematografia


text:
 12.10.2015
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 C 337/16
 Överklagande ingett den 9 juli 2015 av Viara Todorova Androva av den dom som personaldomstolen meddelade den 29 april 2015 i mål-F-78/12 Todorova mot rådet
 (Mål T-366/15 P)
 (2015/C 337/19)
 Rättegångsspråk: franska
 Parter
 Klagande: Viara Todorova Androva (Rhode-Saint-Genèse, Belgien) (ombud: advokaten M. Velardo)
 Övriga parter i målet: Europeiska unionens råd, Europeiska kommissionen och Europeiska unionens revisionsrätt
 Yrkanden
 Klaganden yrkar att tribunalen ska
 —
 upphäva den dom som meddelades den 29 april 2015 i mål F-78/12 och själv avgöra målet i sak,
 —
 i andra hand, återförvisa målet till personaldomstolen, och
 —
 förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
 Grunder och huvudargument
 Till stöd för sitt överklagande åberopar klaganden fyra grunder.
 1.
 Första grunden: Felaktig rättstillämpning, i det att personaldomstolen ansåg att det, enligt artikel 45 i tjänsterföreskrifterna för tjänstemän vid Europeiska unionen, inte är möjligt att beakta tjänstgöringstid som fullgjorts som tillfälligt anställd i syfte att föra upp klagandens namn på förteckningen över befordringsbara tjänstemän.
 2.
 Andra grunden: Felaktig rättstillämpning, i det att personaldomstolen fann att domstolens praxis i dom av den 8 september 2011, Rosadi Santana (C-177/10, REU, EU:C:2011:557), inte var tillämplig på omständigheterna i det aktuella fallet utan att det var praxis enligt beslut av den 7 mars 2013, Rivas Montes (C-178/12, EU:C:2013:150) som var tillämplig.
 3.
 Tredje grunden: Felaktig rättstillämpning, i det att personaldomstolen avvisade talan såvitt avser grunden om åsidosättande av likabehandlingsprincipen med motiveringen att klaganden inte exakt hade angett namnen på de tjänstemän som befordrats i stället för henne.
 4.
 Fjärde grunden: Felaktig rättstillämpning, i det att personaldomstolen avvisade talan såvitt avsåg grunden om åsidosättande av omsorgsplikten med motiveringen att det administrativa klagomålet och ansökan inte överensstämde.


text:
Die St.-Wigberti-Kirche ist ein katholischer Kirchenbau in Erfurt.
 Geschichte
 Als Pfarrei besteht St. Wigbert seit der Mitte des 10. Jahrhunderts. Die heutige spätgotische Kirche wurde 1473 geweiht. Der Patron St. Wigbert, dessen Fest am 13. August ist, war ein Gefährte des hl. Bonifatius.
 In der Reformationszeit war St. Wigbert zwischen katholischen und evangelischen Gläubigen und Klerikern heftig umstritten. Seit 1606 ist sie katholisch, mit Unterbrechung in der Schwedenzeit des Dreißigjährigen Kriegs als protestantische Garnisonskirche. Von 1651 bis 1822 war sie auch Klosterkirche des neuen Klosters der Augustinereremiten, für das diese den angrenzenden Valentinerhof zum Wigbertihof umbauten. 1699–1802 war die Kirche zudem Hof- und Begräbniskirche der kurmainzischen Statthalter, die in der benachbarten Statthalterei residierten. 1806 bis 1814 wurde das Gotteshaus von der französischen Zivil- und Militärverwaltung als Garnisonskirche genutzt.
 Im Zweiten Weltkrieg wurde bei der Zerstörung der benachbarten Barfüßerkirche durch eine Luftmine am 25. November 1944 auch die Wigbertkirche beschädigt, die Fenster im Altarraum zersprangen, woraufhin die Gottesdienste nunmehr in der Sakristei stattfanden. In den 1950er und 1990er Jahren wurden Umgestaltungen des Kircheninneren und der Ausstattung durchgeführt, ab 2003 eine umfangreiche Gebäudesanierung. Seit 2005 ist der vom Innenhof her zugängliche Luftschutzkeller aus dem Zweiten Weltkrieg wieder für die Öffentlichkeit zugänglich.
 Feuerwachturm
 Der heutige Turm der Kirche stammt aus dem Jahr 1409, die Turmspitze war bis 1878 einer der bewohnten Feuerwachtürme und wurde bereits 1563 zu diesem Zweck umgebaut.
 Literatur
 Katholische Pfarrkirche St. Wigbert. Faltblatt. Hrsg. Pfarrei St. Wigbert/St. Crucis, Erfurt. Ausgabe 2014.
 Weblinks
 Website der Pfarrgemeinde St. Laurentius
 Einzelnachweise
 Filialkirche des Bistums Erfurt
 Gotisches Bauwerk in Erfurt
 Anger (Erfurt)
 Wigbertkirche
 Kirchengebäude in Erfurt
 Gotische Kirche
 Kulturdenkmal in Erfurt
 Erfurt


text:
5.4.2003 FI Euroopan unionin virallinen lehti C 83/23
 C.A.S. Succhi di Fruttan 29.1.2003 Euroopan yhteisöjen Riidanalaisessa päätöksessä komissio katsoo muun muassa,
 komissiota vastaan nostama kanne etteivät 32 ATR1-tavaratodistusta olleet aitoja. Komissio hylkä-
 si kantajan peruutushakemuksen 3 296 190 371 Italian liiran
 osalta.
 (Asia T-23/03)
 (2003/C 83/51) Komission päätöksen hylkäävän osan kumoamisen tueksi
 kantaja väittää, että komissio on loukannut sen oikeutta
 tutustua asiakirjoihin, koska komissio ei asiakirjoihin tutustu-
 (Oikeudenkäyntikieli: saksa) misen yhteydessä antanut kantajalle tiedoksi ja esittänyt sille
 kaikkia nyt käsiteltävänä olevan asian kannalta merkityksellisiä
 asiakirjoja.
 C.A.S. Succhi di Frutta, kotipaikka Verona (Italia), on nostanut
 Kantaja väittää lisäksi, että komissio on loukannut sille tulli-
 29.1.2003 Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen
 koodeksin 239 artiklassa asetettua peruuttamis-/palauttamis-
 tuomioistuimessa kanteen Euroopan yhteisöjen komissiota
 velvollisuutta 32 väitetysti epäaidon ATR1-todistuksen osalta,
 vastaan. Kantajan edustajana on asianajaja D. Ehle.
 koska Turkin toimivaltaiset tulliviranomaiset olivat tietoisia
 siitä ja myötävaikuttivat siihen, että kyseiset 32 todistusta
 annettiin ja rekisteröitiin sekä luovutettiin tavaroiden vientiläh-
 Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin töselvityksen yhteydessä viejälle ja ne olivat perillä siitä, ettei
 kyseisten tavaroiden alkuperä mahdollisesti ollut Turkki.
 – kumoaa komission 18.10.2002 tekemän päätöksen (REC
 10/01) siltä osin kuin komissio on 32 sellaisen eri
 maahantuonnin osalta, joihin oli liitetty 32 edellytettyä Komissio on lisäksi rikkonut tullikoodeksin 220 artiklan
 ATR1-tavaratodistusta, kieltäytynyt peruuttamasta/pa- 2 kohdan b alakohtaa, koska Turkin toimivaltaiset tulliviran-
 lauttamasta jälkitullauksin kannettuja tuontitulleja omaiset tiesivät tai niiden olisi ainakin kohtuudella pitänyt
 3 296 190 371 Italian liiran arvosta tietää, etteivät toimitukset, joista 32 ATR1-todistusta oli
 annettu, olleet peräisin Turkista, joten kantaja on toiminut
 – velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut. tavarat maahantuodessaan hyvässä uskossa eikä se ollut tietoi-
 nen Turkin tulliviranomaisten virheellisestä menettelystä.
 (1 ) Turkista peräisin olevien maataloustuotteiden tuonnista yhteisöön
 Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut 22 päivänä joulukuuta 1986 annettu neuvoston asetus (ETY)
 N:o 4115/86 (EYVL L 380, s. 16).
 Asetuksella N:o 4115/86 (1) ETA-sopimuksen liitteessä II mai-
 nituilta, Turkista peräisin olevilta tavaroilta poistettiin muuta-
 mia poikkeuksia lukuunottamatta tullit.
 Kantaja, joka on italialainen yritys, joka jalostaa muun muassa
 maahantuotuja hedelmämehutiivisteitä, päästi 5.4.1995 ja
 20.11.1997 välisenä aikana markkinoille vapaaseen liikkee- Marco de Stefanon 28.1.2003 Euroopan yhteisöjen komis-
 seen sellaisia omena- ja päärynämehutiivisteitä, joiden alkupe- siota vastaan nostama kanne
 räksi ilmoitettiin Turkki. Kantajan mukaan lähetyksiin oli
 liitetty asianmukaiset asiakirjat ATR1-tavaratodistukset mu-
 kaan lukien. Vuonna 1998 Ravennan tulliviranomaiset esittivät (Asia T-25/03)
 kantajalle luettelon ATR1-tavaratodistuksista. Turkin tullivi-
 ranomaisten käynnistämän todistusten aitoutta ja oikeellisuut-
 ta koskevan tutkinnan perustella kantajaa syytettiin siitä, että (2003/C 83/52)
 se oli tuonut maahan omenamehutiivistettä väärennetyillä
 ATR1-tavaratodistuksilla. Samalla kantajalta kannettiin tuonti-
 tullit jälkitullauksin. (Oikeudenkäyntikieli: ranska)
 Kantaja haki muutosta Ravennan toimivaltaisten tulliviran-
 omaisten tekemiin tullauspäätöksiin. Samalla se teki tullikoo- Marco de Stefano, kotipaikka Bryssel, on nostanut 28.1.2003
 deksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja 239 artiklan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistui-
 nojalla peruutushakemuksen. Italian veroviranomaiset toimit- messa kanteen Euroopan yhteisöjen komissiota vastaan. Kanta-
 tivat jällitullauksin kannettujen tuontitullien peruuttamista jan edustajina ovat asianajajat Georges Vandersanden ja Guy
 koskevan päätöksen komission ratkaistavaksi. Verbrugge.
 ---pagebreak--- C 83/24 FI Euroopan unionin virallinen lehti 5.4.2003
 Kantaja vaatii, että yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuo- Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
 mioistuin
 – kumoaa sisämarkkinoiden harmonisointiviraston toisen
 – kumoaa komission päätöksen, jolla kantajaa ei hyväksytty valituslautakunnan 18.11.2002 tekemän päätöksen asias-
 hakijaksi ja hänen ei sallittu osallistua kilpailun EUR/A/ sa R 803/2001-2
 166/01 kirjallisiin kokeisiin, josta nimittävä viranomai-
 nen ilmoitti hänelle 8.4.2002 tekemällään päätöksellä – hyväksyy kantajan väitteen tavaramerkin CARPO rekiste-
 röintiä vastaan
 – toissijaisesti määrää korvauksen kantajalle aiheutuneesta – velvoittaa vastaajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
 aineettomasta vahingosta, jonka määräksi on väliaikai-
 sesti arvioitu 2 500 euroa
 Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut
 – velvoittaa vastaajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut
 Yhteisön tavaramerkin Basf Aktiengesellschaft.
 hakija:
 Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut Kyseessä oleva yhteisön Sanamerkki ”CARPO” luokan
 tavaramerkki: 5 tavaroille (sienimyrkyt, rikka-
 kasvihävitteet, hyönteismyrkyt ja
 Kantaja riitauttaa sen, että hänen ei sallittu osallistua kilpailun kasvinsuojeluaineet).
 EUR/A/166/01 kokeisiin, joiden tarkoituksena oli tilintarkas-
 tusalan A7/A6 virkamiesten palvelukseenottamista koskevan Tavaramerkin- tai mer- Kantaja.
 varallaololuettelon laatiminen, sillä perusteella, että kantajan kinhaltija, jonka oikeu-
 esittämät tutkinnot ja tutkintotodistukset eivät täytä kilpailuil- teen väitemenettelyssä
 moituksen III.B.2 kohdassa vaadittuja edellytyksiä. Valintalau- vedotaan:
 takunta on arvioinut, että kantajan suorittamat tutkinnot
 ”Ragionere e Perito Commerciale” ja ”Revisore Contabile” eivät Tavaramerkki tai merk- Espanjalainen sanamerkki
 vastaa ”Dottore Commercialista” -tutkintoa. ki, johonväitemenette- ”HARPO Z” luokan 5 tavaroille
 lyssä vedotaan: (tuholaisten hävittämiseen tarkoi-
 tetut valmisteet, sienimyrkyt, rik-
 Kantaja vetoaa vaatimustensa tueksi kilpailuilmoituksen rikko- kakasvihävitteet).
 miseen ja perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiin sekä ilmei-
 Väiteosaston päätös: Väitteen hylkääminen.
 seen arviointivirheeseen käsiteltävänä olevassa asiassa. Kantaja
 katsoo, että valintalautakunta ei ole arvioinut oikealla tavalla Valituslautakunnan pää- Valituksen hylkääminen.
 hänen tilintarkastusalan tutkintojaan, tutkintotodistuksiaan, tös:
 työkokemusta ja harjoittelua, joiden perusteella hän voi vedota
 vastaavantasoiseen ammattipätevyyteen. Kanneperusteet: Asetuksen N:o 40/94 8 artiklan
 1 kohdan b alakohdan (sekaan-
 nusvaara) virheellinen soveltami-
 nen.
 Aventis Cropscience S.A:n 31.1.2003 sisämarkkinoiden
 harmonisointivirastoa (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) Open Mobile Alliance Ltd.:n 4.2.2003 sisämarkkinoiden
 vastaan nostama kanne harmonisointivirastoa (tavaramerkit ja mallit) vastaan
 nostama kanne
 (Asia T-35/03)
 (Asia T-37/03)
 (2003/C 83/53) (2003/C 83/54)
 (Oikeudenkäyntikieli: espanja) (Oikeudenkäyntikieli: englanti)
 Open Mobile Alliance Ltd., kotipaikka Reading, Yhdistynyt
 Aventis Cropscience S.A., kotipaikka Lyon (Ranska), on nosta- kuningaskunta, on nostanut 4.2.2003 Euroopan yhteisöjen
 nut 31.1.2003 Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa kanteen sisä-
 tuomioistuimessa kanteen sisämarkkinoiden harmonisointivi- markkinoiden harmonisointivirastoa (tavaramerkit ja mallit)
 rastoa (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) vastaan. Kantajan edus- vastaan. Kantajan edustajana on asianajaja Alexandra Dell-
 tajana on asianajaja Enrique Armijo Chávarri. meier.