text:
Estonia (în ; ), oficial Republica Estonia (în ), este un stat din regiunea Baltică din Europa de Nord. La nord are ieșire către Golful Finlandei, la vest către Marea Baltică, la sud se învecinează cu Letonia (343 km), și la est cu Lacul Peipus și cu Rusia (338.6 km). Dincolo de Marea Baltică se află Suedia către vest și Finlanda către nord. Teritoriul Estoniei acoperă , și este influențat de o climă temperată. Estonii sunt un popor finic, iar limba oficială, estona, este o limbă fino-ugrică înrudită îndeaproape cu finlandeza și mai de departe cu maghiara.
 Estonia este o republică parlamentară împărțită în 15 subdiviziuni, denumite individual maakond. Capitala și cel mai mare oraș este Tallinn. Cu o populație de 1,29 milioane de locuitori, este una dintre cele mai puțin populate state membre ale Uniunii Europene, ale Zonei Euro și ale NATO. Estonia are cel mai mare produs intern brut pe cap de locuitor dintre toate fostele republici ale URSS. Este listată ca fiind o „economie cu venit mare” de către Banca Mondială, ca „economie avansată” de către Fondul Monetar Internațional, și este membră a OECD. Națiunile Unite clasifică Estonia drept „țară dezvoltată” cu un Indice al Dezvoltării Umane „foarte ridicat”, iar țara se află pe primele locuri în termeni de libertate a presei (locul 3 în lume în 2012), libertate economică, libertate politică și educație.
 Etimologie
 O ipoteză a originii numelui de Estonia provine de la poporul descris de istoricul roman Tacitus în lucrarea sa Germania (ca. 98 AD).
 Saga antică scandinavă face referire la o țară denumită Eistland, nume păstrat pentru Estonia și astăzi în limba islandeză, și apropiat de cel folosit în alte limbi germanice: daneza, germana, neerlandeza, suedeza și norvegiana, care o denumesc Estland. Alte denumiri arhaice sunt și Estia sau Hestia.
 Istorie
 Preistorie
 Viața umană în Estonia a apărut acum circa 11.000–13.000 de ani, când s-a topit gheața din ultima eră glaciară. Cea mai veche așezare cunoscută în Estonia este așezarea de la Pulli, aflată pe malurile râului Pärnu, lângă orașul actual Sindi, în sud-vestul țării. Datarea cu carbon radioactiv a stabilit data așezării în jur de acum 11.000 de ani, la începutul mileniului al IX-lea î.e.n.
 S-au găsit urme ale unor comunități ce se ocupau cu vânătoarea și pescuitul pe la 6500 î.e.n. lângă orașul Kunda din nordul Estoniei. Artefacte din os și piatră similare celor de la Kunda s-au mai descoperit și în alte părți ale țării, precum și în Letonia, nordul Lituaniei și sudul Finlandei. Cultura Kunda aparține mezoliticului (epoca mijlocie a pietrei).
 Sfârșitul Epocii Bronzului și începutul Epocii Fierului au fost marcate de mari modificări culturale. Cea mai importantă din ele a fost revoluția agricolă, adică trecerea de la vânat/pescuit/cules la practicarea agriculturii, care a rămas miezul vieții economice și culturale. Între primul și al V-lea secol al erei noastre, au apărut ferme stabile, populația a crescut și așezările umane s-au extins. Influența culturală a Imperiului Roman a ajuns până în Estonia.
 Prima mențiune a poporului care locuiește Estonia actuală provine de la istoricul roman Tacitus care, în cartea sa Germania (ca. 98 e.n.) descrie tribul . Tacitus amintește denumirea practică de ei pentru chihlimbar într-o formă aparent latinizată, glesum (cf. letonul glisas). Acesta este unicul cuvând din limba aestilor cunoscut din antichitate. În ciuda acestui fapt, Aestii sunt considerați în general a fi strămoșii popoarelor baltice.
 A urmat o Epocă a Fierului mai agitată și mai plină de războaie urmată de pericole externe venite atât din partea triburilor baltice, care atacau dinspre sud, dar și de peste mări. Câteva sögur scandinave fac referire la campanii de pedepsire împotriva Estoniei. Pirații estoni efectuau raiduri similare împotriva vikingilor. „Năvălitorii păgâni” care au devastat orașul suedez Sigtuna în Evul Mediu Timpuriu, în 1187, erau estoni.
 În primele secole din era noastră, au început să apară subdiviziuni politice și administrative în Estonia. Au apărut astfel două unități majore: provincia (în estonă: kihelkond) și țara (în estonă: Maakond). Provincia era formată din mai multe sate cu sfaturi ale bătrânilor. Aproape toate provinciile aveau cel puțin o cetate. Apărarea zonelor locale era condusă de cel mai înalt oficial, regele sau un „bătrân”. Până în secolul al XIII-lea, în Estonia au apărut următoarele țări: , Harjumaa, Saaremaa, Hiiumaa, Läänemaa, , , , , , , , , Järvamaa și .
 Estonia și-a păstrat religia păgână, centrată în jurul unei zeități denumite . Cronica lui Henric din Livonia menționează pe ca zeu suprem al oeselienilor (locuitori ai insulei Saaremaa), și ca fiind cunoscut și triburilor vironiene din nordul Estoniei.
 Epoca vikingă
 Oeselienii (în , singular: saarlane) erau un subgrup etnic al estonilor, ce locuiau pe insula Saaremaa (în ; în ; în ), o insulă aparținând astăzi Estoniei, în Marea Baltică. Prima lor atestare este considerată a fi din secolul al II-lea î.e.n., de către Ptolemeu, în Geografia III. Oeselienii erau denumiți în sögur islandeze în nordica veche și în Heimskringla Víkingr frá Esthland (vikingi din Estonia). Corăbiile lor erau denumite „vase de pirați” de către Henric din Livonia în cronicile sale în latină de la începutul secolului al XIII-lea.
 Poate cel mai cunoscut raid al piraților oeselieni a avut loc în 1187, cu atacul orașului suedez Sigtuna de către năvălitori finici din Couronia și Oesel. Printre victimele acestui raid s-a numărat arhiepiscopul suedez Johannes. Orașul a rămas ocupat o vreme, ceea ce a contribuit la declinul său ca centru comercial în secolul al XIII-lea, în favoarea altor orașe ca Uppsala, Visby, Kalmar și Stockholm.
 Cronica Livoniană descrie vasele folosite de oeselieni ca fiind de două feluri: piratica și liburna. Primul era un vas de război, al doilea era în principal un vas comercial. O piratica putea transporta circa 30 de oameni și avea o provă înaltă în formă de balaur sau cap de șarpe, precum și o pânză dreptunghiulară.
 Tezaurul eston din epoca vikingilor cuprinde în principal lingouri și monede de argint. Prin comparație cu vecinii săi, Saaremaa deține cele mai bogate descoperiri arheologice de tezaure vikinge după regiunea Gotland din Suedia. Aceasta sugerează că Estonia constituia o țară importantă de tranzit în epoca vikingilor.
 Zeul suprem al oeselienilor, după cum a fost descris de Henric din Livonia, se numea . Conform legendei din cronică, Tharapita s-ar fi născut pe un munte împădurit din (în ), pe Estonia continentală, de unde a zburat pe Oesel (Saaremaa). Numele de Taarapita a fost interpretat ca „Taara, ajutor!”/„Thor, ajutor!” (în estonă, Taara a(v)ita) sau „Taara păzitorul”/„Thor păzitorul” (Taara pidaja) Taara este asociat cu zeul scandinav Thor. Povestea zborului lui Tharapita sau al lui Taara din Vironia în Saaremaa a fost asociat cu impactul unui meteorit, estimat a fi avut loc în 660 ± 85 î.e.n., impact soldat cu formarea craterului Kaali de pe Saaremaa.
 Evul Mediu
 La începutul secolului al XIII-lea, Lembitu din Lehola, o căpetenie din Sakala a încercat să-i unifice pe estoni și să îndepărteze pericolul cuceririi daneze și germanice în timpul Cruciadei Livoniene. El a reușit sa adune o armată de 6000 de estoni din diferite regiuni, dar a fost ucis în bătălia de Sf. Matei în septembrie 1217.
 Din 1228, în urma Cruciadei Livoniene, și până în anii 1560, Estonia a fost inclusă în Terra Mariana, teritoriu înființat la 2 februarie 1207 ca principat component al Sfântului Imperiu Roman și a proclamat de papa Inocențiu al III-lea în 1215 ca principat supus Sfântului Scaun. Sudul țării a fost cucerit de Frații Livonieni ai Sabiei, ordin militar monastic care a aderat la Ordinul Teutonic în 1237 și a devenit principala sa ramură, denumită Ordinul Livonian. Ducatul Estoniei s-a înființat în partea de nord a țării ca dominion direct al regelui Danemarcei între 1219 și 1346, când a fost vândut teutonilor și a devenit parte din Ordenstaat. În 1343, poporul din nordul Estoniei și din Saaremaa s-a răzvrătit împotriva dominației germanice în Răscoala din Noaptea de Sf. Gheorghe, înăbușită în 1345. Eșecul răscoalei a dus la consolidarea puterii clasei minoritare dominante a germanilor baltici. De-a lungul secolelor ce au urmat, germanii baltici au rămas elita dominantă atât în orașe cât și în zona rurală.
 Începând cu 1248 orașul Reval (denumit Tallinn după 1918) a fost condus după sistemul legislativ din Lübeck. La sfârșitul secolului al XIII-lea a aderat la alianța de bresle și comerț denumită Liga Hanseatică.
 După căderea în declin a Ordinului Teutonic în urma înfrângerii din bătălia de la Grunwald din 1410, și mai ales după înfrângerea Ordinului Livonian în bătălia de la Swienta la 1 septembrie 1435, s-a semnat acordul de formare a Confederației Livoniene la 4 decembrie 1435.
 Marele Ducat al Moscovei și apoi Țaratul Rusiei au încercat fără succes să invadeze țara în 1481 și 1558.
 Confederația Livoniană a rezistat până la Războiul Livonian (1558–1582). Războaiele au redus populația estonă de la circa 250–300.000 de oameni înainte de Războiul Livonian până la 120–140.000 în anii 1620.
 Reforma și Estonia suedeză
 Reforma în Europa a început oficial în 1517 când Martin Luther și-a publicat cele 95 de teze. Reforma s-a soldat cu mari schimbări în regiunea Baltică. Ideile Reformei au pătruns în Confederația Livoniană foarte rapid și până în anii 1520, erau bine cunoscute. Limba, educația, religia, și politica au suferit mari transformări. Slujbele bisericești se țineau acum în dialectul local, în locul latinei, ca până atunci. În Războiul Livonian din 1561, nordul Estoniei a intrat sub dominație suedeză. Estonia de Sud a format în anii 1560 Ducatul autonom al Livoniei intrat în componența Uniunii Polono-Lituaniene, fiind sub control comun al Coroanei Polone și al Marelui Ducat al Lituaniei, în cadrul căruia teritoriul actual al Estoniei forma două voievodate: voievodatul Dorpat (zona Tartu) și voievodatul Parnawa (zona Pärnu). În 1629, Estonia continentală a intrat în întregime sub controlul Suediei. Estonia a fost împărțită administrativ în provinciile Estonia (în nord) și Livonia, ultima cuprinzând sudul Estoniei și nordul Letoniei de astăzi. Această împărțire a persistat până la începutul secolului al XX-lea.
 În 1631, regele suedez Gustaf al II-lea Adolf a obligat nobilimea să acorde țărănimii drepturi mai multe, deși nu a desființat iobăgia. Regele Carol al XI-lea a confiscat unele mari moșii nobiliare, făcându-le domenii ale Coroanei și transformând efectiv iobagii de pe acele moșii în țărani liberi, plătitori de impozite. În 1632, s-au înființat o tiparniță și o universitate în orașul Dorpat (astăzi, după 1918, Tartu). Această perioadă este denumită în istoriografia naționalistă estonă „Bunele Vremuri Suedeze”.
 Creșterea demografică constantă a continuat până la epidemia de ciumă din 1657. Marea Foamete din 1695-97 a ucis circa 70.000 de oameni aproape 20% din populație.
 Renașterea națională și dominația rusească
 După capitularea Estoniei și Livoniei în Marele Război al Nordului (1700-1721), Imperiul Suedez a pierdut Estonia în fața Rusiei prin tratatul de la Nystad. Clasele sociale dominante, ca și mare parte din clasa de mijloc, au rămas însă formate tot din germani baltici. Războiul a devastat populația Estoniei, dar ea și-a revenit repede. Deși drepturile țăranilor au fost slăbite prin cucerirea rusească, în 1816 s-a abolit iobăgia în provincia Estonia, și în 1819 și în Livonia.
 Ca urmare a abolirii iobăgiei și a disponibilității educației pentru populația băștinașă vorbitoare de estonă, în secolul al XIX-lea s-a dezvoltat o mișcare naționalistă estonă. Ea a început la nivel cultural, având ca rezultat apariția literaturii estone, a teatrului în limba estonă și a muzicii culte, și a dus la formarea unei identități naționale estone și a unei perioade de redeșteptare națională. Printre liderii acestei mișcări s-au numărat Johann Voldemar Jannsen, și .
 Între principalele realizări s-au numărat publicarea poemului epic național, , în 1862, și organizarea primului festival național muzical în 1869. Ca răspuns la o perioadă de rusificare în Rusia țaristă din anii 1890, naționalismul eston a luat o dimensiune politică, intelectualii cerând la început o autonomie lărgită și apoi independență totală față de Imperiul Rus.
 Declarația de independență
 După lovitura de stat bolșevică din Rusia, la Revoluția din Octombrie 1917 și după victoriile germane împotriva armatei ruse, între retragerea Armatei Roșii și înaintarea trupelor germane, Comitetul Bătrânilor din a adoptat declarația de independență a Estoniei la Pärnu la 23 februarie și la Tallinn la 24 februarie 1918.
 După victoria în Războiul de Independență a Estoniei, dus atât împotriva Rusiei sovietice cât și împotriva germanilor din Freikorps și voluntarilor din , la 2 februarie 1920 s-a semnat tratatul de pace de la Tartu. Republica Estonia a fost recunoscută (de jure) de Finlanda la 7 iulie 1920, de Polonia la 31 decembrie 1920, de Argentina la 12 ianuarie 1921 și de celelalte țări ale Antantei la 26 ianuarie 1921.
 Estonia și-a păstrat independența timp de 22 de ani. La început democrație parlamentară, parlamentul (Riigikogu) a fost desființat în 1934, după frământările politice produse de Marea Criză Economică. Ulterior, țara a fost condusă prin decrete de , devenit în 1938 președinte, odată cu reluarea alegerilor legislative.
 Al Doilea Război Mondial
 Soarta Estoniei în al Doilea Război Mondial a fost hotărâtă de Pactul Ribbentrop-Molotov și protocolul său adițional secret din august 1939. Victimele războiului, estimate la circa 25% din populația totală a Estoniei, au fost printre cele mai mari din Europa. Războiul și ocupația au condus la moartea a circa 90.000 de persoane. Aici sunt incluse victimele deportărilor sovietice din 1941, ale deportărilor germane din timpul ocupației și cele ale Holocaustului.
 Al Doilea Război Mondial a început cu invadarea și dezmembrarea unui important aliat regional al Estoniei Polonia, printr-o operațiune comună a Germaniei Naziste și a Uniunii Sovietice.
 Ocupația sovietică
 Soarta Estoniei înainte de al Doilea Război Mondial a fost hotărâtă de Pactul Ribbentrop-Molotov din august 1939, prin care Iosif Stalin a primit acordul lui Adolf Hitler pentru împărțirea Europei de Est în „sfere de interes special”, conform protocolul adițional secret al pactului.
 La 24 septembrie 1939, vasele de război ale Marinei Roșii au apărut în largul porturilor estone, iar bombardierele sovietice au început să patruleze deasupra Tallinnului și zonei înconjurătoare. Guvernul eston a fost obligat să accepte un acord prin care URSS primea permisiunea de a înființa baze militare și de a staționa 25.000 de soldați pe pământ eston în scop de „apărare reciprocă”. La 12 iunie 1940, Flota Baltică a marinei sovietice a primit ordinul de a efectua o blocadă militară totală asupra Estoniei.
 La 14 iunie 1940, în timp ce atenția lumii era concentrată pe căderea Parisului în mâinile Germaniei Naziste cu o zi în urmă, blocada militară sovietică împotriva Estoniei a intra în vigoare, două bombardiere sovietice au doborât avionul finlandez de pasageri „Kaleva” care zbura de la Tallinn la Helsinki, transportând trei valize diplomatice de la Legațiile S.U.A. din Tallinn, Riga și Helsinki. La 16 iunie 1940, Uniunea Sovietică a invadat Estonia. Armata Roșie a ieșit din bazele sale militare din Estonia în ziua de 17 iunie. A doua zi, în țară au mai pătruns circa 90.000 de militari. În fața forței sovietice copleșitoare, guvernul eston a capitulat la 17 iunie 1940 pentru a evita vărsarea de sânge.
 Ocupația militară a Estoniei a fost complet instaurată la 21 iunie 1940.
 Mare parte din Forța de Apărare a Estoniei a capitulat conform ordinelor guvernului eston, considerând că rezistența este inutilă și au fost dezarmate de Armata Roșie. Doar Batalionul Independent de Semnalizare staționat în Tallinn pe strada Raua a opus rezistență Armatei Roșii și milițiilor comuniste intitulate „Autoapărarea Poporului” la 21 iunie 1940. În timp ce Armata Roșie a adus întăriri suplimentare, formate din șase blindate, bătălia a durat mai multe ore, până la apusul Soarelui. În cele din urmă, rezistența armată a încetat după negocieri și Batalionul Independent s-a predat și a fost dezarmat. 2 militari estoni au murit, Aleksei Männikus și Johannes Mandre, și mai mulți au fost răniți, în timp ce sovieticii au pierdut 10 morți și mai mulți răniți. Milițiile sovietice care au participat la luptă au fost conduse de .
 La 6 august 1940, Estonia a fost anexată ilegal de Uniunea Sovietică sub numele de RSS Estonă. Prevederile constituției estone ce impuneau un referendum popular pentru a hotărî aderarea la un organism supranațional au fost ignorate. În schimb, votul pentru intrarea în URSS a fost decis de parlamentarii aleși în scrutinul falsificat cu o lună în urmă, sub ocupație sovietică. Cei care nu și-au făcut „datoria politică” de a vota pentru intrarea Estoniei în URSS, adică cei care nu au avut pașapoartele ștampilate la vot, au fost condamnați la moarte de tribunalele sovietice. Represaliile ce au urmat au constat în deportările sovietice începute la 14 iunie 1941. Mulți dintre liderii politici și intelectuali ai țării au fost uciși sau deportați în zone îndepărtate ale Uniunii Sovietice de către autoritățile bolșevice în anii 1940–1941. Acțiunilor de represiune le-au căzut victime mii de persoane.
 Când Germania Nazistă a declanșat Operațiunea Barbarossa împotriva Uniunii Sovietice, circa 34.000 de tineri estoni au fost încorporați cu forța în Armata Roșie. Mai puțin de 30% dintre ei au supraviețuit războiului. Deținuții politici care nu au putut fi evacuați au fost executați de către NKVD.
 Multe țări, între care SUA și Regatul Unit, nu au recunoscut de jure anexarea Estoniei de URSS. Aceste țări au recunoscut diplomații și consulii estoni care încă mai funcționau în numele guvernului lor. Asemenea diplomați au existat în această situație anormală până la restaurarea independenței Țărilor Baltice.
 Politicienii ruși contemporani neagă că anexarea Republicii Estonia la Uniunea Sovietică în 1940 a fost ilegală. Ei afirmă că trupele sovietice au pătruns în Estonia în 1940 în urma acordurilor și cu consimțământul guvernului eston, indiferent de cum se interpretează astăzi acea acțiune. Ei susțin că URSS nu era în stare de război și nu desfășura acțiuni de luptă pe teritoriul Estoniei, și deci nu este vorba de nicio ocupație. Varianta oficială sovietică, menținută și astăzi de către Rusia, susține că Estonia a renunțat voluntar la independență. Luptătorii pentru independență din 1944–1976 au fost etichetat drept „bandiți” sau „naziști”. Poziția Rusiei nu este recunoscută internațional.
 Ocupația germană
 După ce Germania a invadat Uniunea Sovietică la 22 iunie 1941, Wehrmachtul a reușit să pătrundă în Estonia în decurs de câteva zile. Armata germană a trecut frontiera sudică a Estoniei la 7 iulie. Armata Roșie s-a retras dincolo de linia râul Pärnu – la 12 iulie. La sfârșitul lui iulie, germanii au reluat înaintarea în Estonia în tandem cu Frații Pădurii, rezistența antibolșevică estonă. Atât trupele germane cât și partizanii estoni au cucerit Narva la 17 August și capitala estonă Tallinn la 28 august. După ce sovieticii au fost îndepărtați din Estonia, trupele germane au dezarmat toate grupările de partizani.
 Deși la început germanii au fost percepuți de estoni ca eliberatori față de URSS și față de represaliile sovietice, și au reapărut speranțe pentru restaurarea independenței țării, în curând ei au realizat că germanii nu erau decât o altă putere ocupantă. Germanii au folosit resursele Estoniei în efortul lor de război; pe durata ocupației, Estonia a fost incorporată în provincia nazistă Ostland.
 Aceasta i-a făcut pe mulți estoni, care nu doreau să ia partea naziștilor, să se înroleze în Armata Finlandeză în lupta sa împotriva Uniunii Sovietice. Regimentul 200 Infanterie al armatei finlandeze a fost format din voluntari estoni refugiați în Finlanda. Deși numeroși estoni au fost recrutați forțat în armata germană (inclusiv în Divizia 20 Grenadieri Waffen 1 Estonă a SS), majoritatea au intrat în luptă abia în 1944, când devenise iminentă o nouă invazie a Estoniei de către Armata Roșie și era clar că Germania Nazistă nu mai avea cum să câștige războiul.
 Până în ianuarie 1944, frontul a fost împins înapoi de Armata Sovietică până la fost frontieră a Estoniei. Narva a fost evacuată. Jüri Uluots, ultimul prim ministru legitim al Republicii Estonia (conform Constituției Republicii Estonia) înainte de căderea ei în mâinile sovieticilor în 1940, a ținut un discurs la radio prin care a făcut apel tuturor bărbaților capabili și născuți între 1904 și 1923 să se prezinte pentru serviciul militar (anterior, Jüri Uluots se opusese mobilizării armatei estone.) Apelul a primit susținere din partea estonilor din toată țara: 38.000 de voluntari au umplut centrele de recrutare.
 Mai multe mii de estoni care luptaseră ca voluntari în armata finlandeză s-au întors peste Golful Finlandei și s-au alăturat noii Forțe de Apărare Teritorială, cu scopul de a apăra Estonia împotriva înaintării sovietice. Existau speranțe că, angajându-se într-un astfel de război, Estonia va atrage suportul puterilor occidentale pentru cauza independenței Estoniei față de URSS și astfel va reuși să își conserve independența.
 Estonia sovietică
 Forțele sovietice au recucerit Estonia în toamna lui 1944, după lupte grele în nord-estul țării pe râul Narva, pe Linia Tannenberg (Sinimäed), în sud-estul Estoniei, pe râul Emajõgi, și în Arhipelagul Eston.
 În fața reocupării țării de către Armata Roșie, zeci de mii de estoni (inclusiv o majoritate a intelectualilor, circa 80.000 de persoane în total) au ales fie să se retragă cu germanii, fie să fugă în Finlanda sau Suedia. La 12 ianuarie 1949, Consiliul de Miniștri al URSS a emis un decret „de expulzare și deportare” din Țările baltice a „[tuturor] culacilor cu familiile lor, familiilor bandiților și naționaliștilor”, și a altor „dușmani ai poporului”.
 Peste 200.000 de oameni au fost deportați din regiunea baltică în anii 1940–1953. În plus, cel puțin 75.000 au fost trimiși în Gulag. Peste 10% din întreaga populație adultă a regiunii baltice a fost deportată sau trimisă în lagărele sovietice de muncă forțată. Ca răspuns la continuarea insurgenței antisovietice, peste 20.000 de estoni au fost deportați cu forța fie în lagărele de muncă, fie în Siberia (vezi Gulag). În cele câteva săptămâni ce au urmat, aproape toate gospodăriile rurale au fost colectivizate.
 După al Doilea Război Mondial, cu scopul de a integra complet Țările Baltice în Uniunea Sovietică, s-au efectuat deportări masive și s-a încurajat imigrația în zonă a unor cetățeni din alte părți ale URSS. Pe lângă pierderile umane și materiale suferite din cauza războiului, mii de civili au fost uciși și zeci de mii de oameni au fost deportați din Estonia de către autoritățile sovietice până la moartea lui Iosif Stalin în 1953.
 Jumătate din cei deportați au murit, iar cealaltă jumătate nu a primit permisiunea de a se întoarce decât la începutul anilor 1960 (mai mulți ani după moartea lui Stalin). Diversele activități represive ale forțelor sovietice din anii 1940–1941 și de după reocupare au declanșat un război de gherilă împotriva autorităților sovietice de către „Frații Pădurii” (în ), grupare formată în principal din veterani de război estoni care luptaseră în armatele finlandeză și germană, precum și din unii civili. Acest conflict a continuat până la începutul anilor 1950. Pagubele materiale produse de războiul mondial și de perioada sovietică ce a urmat au încetinit semnificativ creșterea economică a Estoniei, ceea ce a avut ca rezultat o diferență crescândă între calitatea vieții în Estonia și cea din statele învecinate Finlanda și Suedia.
 Militarizarea a fost un alt aspect al regimului sovietic. Părți mari din țară, mai ales zonele de coastă, au fost închise pentru toată lumea, cu excepția armatei sovietice. Majoritatea țărmului Mării Baltice și toate insulele (inclusiv Saaremaa și Hiiumaa) au fost declarate „zone de frontieră”. Cei care nu locuiau în acele zone nu aveau voie să pătrundă acolo fără permisiune specială. O importantă instalație militară închisă a fost orașul Paldiski, care era în întregime închis publicului. Orașul avea o bază de suport pentru submarinele din Flota sovietică a Mării Baltice și mai multe baze militare, inclusiv un centru de antrenament pe submarine nucleare, dotat cu un model în mărime naturală al unui submarin nuclear cu reactori nucleari funcționali. Clădirea reactorilor de la Paldiski a trecut sub control eston în 1994 după ce ultimele trupe rusești au părăsit țara. Un alt efect al ocupației sovietice a fost imigrația. Sute de mii de imigranți au fost aduși în Estonia din alte părți ale Uniunii Sovietice pentru a susține industrializarea și militarizarea, contribuind la o creștere demografică de circa jumătate de milion de oameni în 45 de ani.
 Independența
 SUA, Regatul Unit, Franța, Italia și majoritatea democrațiilor occidentale au considerat mereu ca fiind ilegală anexarea Estoniei de către URSS. Ele au menținut relațiile diplomatice cu reprezentanții Republicii Estonia independente, nerecunoscând niciodată de jure existența RSS Estone, și nici că Estonia ar fi legal parte constituentă a Uniunii Sovietice. Restaurarea independenței Estoniei a devenit posibilă atunci când Uniunea Sovietică s-a confruntat cu probleme ale regimului intern, slăbindu-și autoritatea asupra teritoriilor ocupate de la marginea imperiului. De-a lungul anilor 1980, mișcarea pentru lărgirea autonomiei Estoniei a început. În perioada inițială, 1987–1989, ea a fost în parte pentru independență economică, dar pe măsură ce Uniunea Sovietică a slăbit și a devenit din ce în ce mai evident că numai independența va fi satisfăcătoare, țara s-a înscris pe drumul totalei autodeterminări.
 În 1989, în timpul „Revoluției Cântate”, într-o cunoscută demonstrație pentru independență, denumită Lanțul Baltic, s-a format un lanț uman de peste două milioane de persoane, prin Lituania, Letonia și Estonia. Toate cele trei țări au avut experiențe similare ale ocupației sovietice și aspirații similare pentru redobândirea independenței. Declarația Suveranității Estoniei a fost emisă la 16 noiembrie 1988 iar independența a fost declarată oficial la 20 august 1991, reconstituind statul dinainte de 1940, în contextul tentativei de lovitură de stat militară de la Moscova. Uniunea Sovietică a recunoscut independența Estoniei la 6 septembrie 1991. Prima țară care a recunoscut diplomatic independența Estoniei a fost Islanda. Ultimele trupe rusești de ocupație au părăsit țara la 31 august 1994.
 Estonia a aderat la Uniunea Europeană în cadrul lărgirii de la 1 mai 2004 a Uniunii, cea mai mare lărgire a UE, atât ca populație, cât și ca teritoriu (deși nu și în termeni de PIB), prin aderarea a zece țări. Tratatul de Aderare fusese semnat la 16 aprilie 2003.
 Geografie
 Frontiera terestră a Estoniei cu Letonia se întinde pe 267 kilometri; frontiera cu Rusia are 290 kilometri. Între 1920 și 1945, granițele Estoniei cu Rusia, stabilite prin Tratatul de Pace de la Tartu din 1920, se întindeau și la nord-est de râul Narva, cuprinzând orașul Peciorî (Petseri) din sud-est. Acest teritoriu, de circa , a fost înglobat de Stalin Rusiei la sfârșitul celui de al Doilea Război Mondial. Din acest motiv, frontiera între Estonia și Rusia nu este definită nici astăzi.
 Estonia se află pe malul estic al Mării Baltice, la sud de Golful Finlandei, în partea de nord-vest a platformei Est-Europene între 57,3° și 59,5° latitudine nordică și 21,5° și 28,1° longitudine estică. Altitudinea medie este de doar și cel mai înalt punct al țării este dealul din sud-estul țării, cu o altitudine de . Țara deține de coastă, marcată cu numeroase golfuri, strâmtori și peninsule. Numărul insulelor și insulițelor este estimat a se ridica la circa 1.500. Două dintre ele sunt suficient de mari pentru a constitui regiuni administrative: Saaremaa și Hiiumaa. Pe insula Saaremaa se găsește un cluster recent de cratere de meteoriți, dintre care cel mai mare este craterul Kaali.
 Estonia se află în nordul zonei de climă temperată și în zona de tranziție între clima maritimă și cea continentală. Estonia are patru anotimpuri de lungimi aproape egale. Temperatura medie se înscrie între 16,3 pe insulele din Marea Baltică și 18,1 pe continent în iulie, cea mai caldă lună, și între -3,5 în insule până la -7,6 pe continent în februarie, cea mai rece lună. Temperatura medie anuală în Estonia este de 5,2. Precipitațiile medii anuale în perioada 1961–1990 s-au înscris în intervalul .
 Zăpada, al cărui strat este de regulă mai mare în sud-estul țării, durează de la jumătatea lui decembrie până la sfârșitul lui martie. Estonia are peste 1.400 de lacuri. Majoritatea sunt foarte mici, cel mai mare, lacul Peipsi, având o suprafață de . Cele mai mare râuri ale țării sunt Võhandu (), Pärnu () și Põltsamaa (). Estonia are numeroase zone mlăștinoase.
 Din punct de vedere fitogeografic, Estonia este împărțită între provinciile Central-Europeană și Est-Europeană ale Regiunii Circumboreale din Regatul Boreal. Conform WWF, teritoriul Estoniei aparține ecoregiunii pădurilor de amestec sarmatice.
 Împărțirea administrativă
 Republica Estonia este împărțită în regiuni (Maakonnad), subdiviziuni administrative ale țării. Prima atestare documentară a subdiviziunilor politice și administrative ale Estoniei provine din Cronica lui Henric din Livonia, scrisă în secolul al XIII-lea în timpul cruciadelor Nordului.
 Maakond-ul (regiune) este cea mai mare diviziune administrativă. Guvernul regional (Maavalitsus) al fiecărei regiuni este condus de un guvernator regional (Maavanem), care reprezintă guvernul național la nivel de regiune. Guvernatorii sunt numiți de guvernul central și au mandate de cinci ani. S-au efectuat mai multe schimbări asupra limitelor regiunilor după independența Estoniei, în special înființarea regiunii Valga (din părți ale regiunilor Võru, Tartu și Viljandi).
 În timpul ocupației sovietice, fosta regiune Petseri (obținută de Estonia prin tratatul de la Tartu din 1920) a fost anexată și cedată RSFS Ruse în 1945, ea devenind unul din raioanele regiunii Pskov. Regiunile au fost reînființate la 1 ianuarie 1990 în granițele raioanelor sovietice. Din cauza numeroaselor diferențe între împărțirile administrative (dinainte de 1940 și chiar dinainte de 1918), vechile regiuni încă mai constituie regiuni istorice și etnografice, cu specific cultural și etnolingvistic.
 Estonia este împărțită în 15 regiuni (maakond). Fiecare regiune este împărțită mai departe în comune (omavalitsus), care sunt cele mai mici unități administrative ale Estoniei. Există două tipuri de comune: comune urbane linn (oraș), și comunele rurale vald (parohie). Nu există însă altă distincție de statut între ele. Toate comunele sunt unități autoguvernate cu organisme reprezentative și executive proprii. Comunele din Estonia acoperă întreg teritoriul țării.
 O comună poate conține una sau mai multe așezări. Orașul Tallinn este împărțit și el în opt districte (linnaosa) cu un nivel limitat de autoguvernare (, (centru), , , , , Pirita și ).
 Dimensiunea comunelor variază de la cea a Tallinnului, care are 400.000 de locuitori, la comune foarte mici, cum ar fi Ruhnu cu doar 60. Cum peste două treimi din comune au populația mai mică de 3.000 de locuitori, multe dintre ele consideră că este mai avantajos să colaboreze pentru furnizarea de servicii și pentru îndeplinirea funcțiunilor administrative. S-a cerut o reformă administrativă, prin care comunele mai mici să fie unite pentru a forma unități administrative funcționale, mai mari.
 În august 2012, Estonia avea în total 226 de comune, dintre care 33 urbane și 193 rurale.
 Politica
 Viața politică estonă se desfășoară în contextul unei republici parlamentare, cu democrație reprezentativă, în care primul ministru este șeful guvernului. Cultura politică este una foarte stabilă, puterea fiind deținută de-a lungul timpului de două sau trei partide, care funcționează de multă vreme. Situația este similară celorlalte țări europene nordice.
 Parlamentul
 Parlamentul Estoniei (în ) este ales de cetățeni prin vot direct, proporțional, pe liste, pentru mandate de patru ani. Estonia este o democrație reprezentativă organizată ca republică parlamentară. Sistemul politic eston funcționează în contextul descris de constituția din 1992. Parlamentul eston are 101 membri și influențează guvernarea statului în principal prin adoptarea bugetului. În același timp, parlamentul are dreptul de a prezenta declarații și apeluri adresate cetățenilor Estoniei, de a ratifica și denunța tratate internaționale și de a decide asupra angajării de credite de către guvern.
 Riigikogu numește mai mulți oficiali ai statului, inclusiv președintele. Riigikogu numește și, la propunerea președintelui, pe președintele Curții Naționale, pe președintele Comisiei Băncii Estoniei, pe Auditorul General și pe comandantul suprem al Forțelor de Apărare. Membrii Riigikogu-ului au dreptul de a cere explicații de la guvern și de la miniștri. Membrii parlamentului pot astfel să supervizeze activitatea executivului.
 Guvernul
 Guvernul Estoniei (în ), ramura executivă, este formată din prim-ministrul Estoniei, nominalizat de președinte și aprobat de parlament. Guvernul exercită puterea în conformitate cu Constituția Estoniei și cu legile țării, și este format din 12 miniștri, inclusiv primul ministru. Primul ministru are dreptul de a numi miniștri suplimentari, fără portofoliu, și de a le da subiecte de lucru. Primul ministru poate numi cel mult 3 astfel de miniștri, întrucât limita maximă numărului de membri ai guvernului este de 15. Cabinetul administrează politica internă și externă a țării, formată de parlament prin legile adoptate; conduce și coordonează activitatea instituțiilor guvernamentale și este răspunzător pentru orice se întâmplă în cadrul autorității puerii executive. Guvernul, condus de primul ministru, reprezintă astfel conducerea politică a țării și ia hotărâri în numele întregului executiv.
 Estonia și-a modernizat masiv procesul de guvernare, minimizând birocrația, pe principiul e-guvernare. La alegerile din Estonia se folosește votul prin Internet. Primul scrutin la care s-a votat prin Internet a avut loc în 2005 la alegerile locale și prima utilizare a votului electronic la alegeri legislative a avut loc în 2007, atunci 30.275 de persoane votând prin Internet. Alegătorii pot invalida votul electronic participând la votul simplu dacă doresc. În 2009, Reporteri Fără Frontiere a clasat Estonia pe locul 6 din 175 de țări după Indicele Libertății Presei. În primul raport al Indicelui Libertății Statelor Lumii, Estonia s-a clasat pe primul loc din 159 de țări.
 Legea
 Conform Constituției (în ), puterea supremă în stat este în mâinile poporului eston. Acesta își exercită puterea supremă prin alegerile legislative, la care participă cetățenii cu drept de vot. Instanța judecătorească supremă este Curtea Supremă a Estoniei, „Riigikohus”, cu 19 judecători. Președintele Curții Supreme este numit de parlament pe un mandat de nouă ani la propunerea președintelui țării. Oficial, șeful de stat este președintele Estoniei, care promulgă legile adoptate de Riigikogu, având astfel dreptul de a le trimite înapoi în Parlament și de a propune noi legi.
 Președintele nu își exercită foarte des aceste prerogative, având în principal un rol ceremonial. Este numit de Riigikogu, cu două treimi din voturi. Dacă niciun candidat nu obține două treimi din voturi, atunci se organizează o adunare electorală formată din 101 de parlamentari și reprezentanți ai consiliilor locale. Ca și celelalte sfere, procesul legislativ eston a fost informatizat.
 Relațiile externe
 Estonia a fost membră a Ligii Națiunilor începând cu 22 septembrie 1921, și apoi a ONU de la 17 septembrie 1991. A aderat la NATO la 29 martie 2004, și la Uniunea Europeană la 1 mai 2004. Estonia este membră a Organizației pentru Securitate și Cooperare în Europa (OSCE), a Organizației pentru Cooperare și Dezvoltare Economică (OECD), a Consiliului Statelor de la Marea Baltică (CBSS) și a Băncii Nordice de Investiții (NIB). Ca stat participant la OSCE, angajamentele internaționale ale Estoniei sunt supuse monitorizării sub mandatul Comisiei Helsinki. Estonia a semnat și protocolul de la Kyoto.
 După redobândirea independenței, Estonia a urmat o politică externă de strânsă cooperare cu partenerii din Europa Occidentală. Cele mai importante două obiective în acest aspect au fost aderarea la NATO și la Uniunea Europeană, realizate în martie și, respectiv, mai 2004. Realinierea internațională a Estoniei către Occident a fost însoțită de o deteriorare generală a relațiilor cu Rusia, ilustrate cel mai bine de scandalul mutării monumentului de bronz în memoria luptătorilor din al Doilea Război Mondial din Tallinn.
 De la începutul anilor 1990, Estonia se implică în cooperarea activă trilaterară a țărilor baltice împreună cu Letonia și Lituania, și în cadrul cooperării nordic-baltice împreună cu țările nordice. Consiliul Baltic este un forum comun al Adunării Baltice interparliamentare și al Consiliului Baltic de Miniștri. este un organism de cooperare a guvernelor Danemarcei, Estoniei, Finlandei, Islandei, Letoniei, Lituaniei, Norvegiei și Suediei. Nordic-Baltic Six (NB-6), un grup format din statele nordic-baltice membre ale UE, este un cadru de întâlniri pe probleme legate de Uniunea Europeană. Cooperarea parlamentară între Adunarea Baltică și Consiliul Nordic a început în 1989. Au loc summituri anuale, și se organizează și întâlniri la multiple niveluri: membri, comisii, prezidii, președinția legislativelor. Consiliul Nordic de Miniștri are un birou la Tallinn cu o filială la Tartu și cu puncte de informare la Narva, Valga și Pärnu. Între proiectele comune nordic-baltice se numără proiectul educațional Nordplus și programele de mobilitate pentru afaceri, industrie și administrație publică.
 Un element important din reorientarea Estoniei de după redobândirea independenței a fost apropierea de țările nordice, în special de Finlanda și Suedia. Estonii se consideră mai degrabă popor nordic decât baltic, pe baza legăturilor istorice cu Suedia, Danemarca și în special cu Finlanda. În decembrie 1999, ministrul de externe eston (devenit din 2006, președinte) Toomas Hendrik Ilves a ținut un discurs intitulat „Estonia ca țară nordică” la Institutul Suedez pentru Afaceri Internaționale. În 2003, Ministerul de Externe a găzduit o expoziție intitulată „Estonia: Nordic with a Twist”.
 În 2005, Estonia a aderat la Grupul de Luptă Nordic al Uniunii Europene și de atunci a manifestat în continuare interesul de a adera la Consiliul Nordic.
 În 1992, comerțul cu Rusia reprezenta 92% din comerțul internațional al Estoniei, dar astăzi există o interdependență economică extinsă între Estonia și vecinii săi nordici: trei sferturi din investițiile străine din Estonia provin din țările nordice (în principal din Finlanda și Suedia), țări în care Estonia trimite 42% din exporturi (față de 6,5% către Rusia, 8,8% către Letonia, și 4,7% către Lituania). Pe de altă parte, sistemul politic eston, cota unică de impozitare a venitului, și modelul său de stat nesocialist o disting clar de țările nordice și de modelul nordic și de multe alte țări europene.
 Agenția Uniunii Europene pentru sisteme IT pe scară largă își are sediul la Tallinn, și funcționează de la sfârșitul anului 2012. Estonia a deținut președinția Consiliului Uniunii Europene în a doua jumătate a anului 2017.
 Armata
 Armata Estoniei se numește Forțele de Apărare Estone (în ), și este formată din (Forțele Terestre), Merevägi (Marina), Õhuvägi (Forțele Aeriene) și o gardă națională paramilitară Kaitseliit (Liga Apărării). Țelul Politicii de Apărare Națională a Estoniei este cel de a garanta conservarea independenței și suveranității statului, integritatea sa teritorială, apele teritoriale, spațiul aerian și ordinea constituțională. Obiectivele strategice actuale sunt apărarea intereselor țării, dezvoltarea forțelor armate în vederea interoperabilității cu alte armate ale statelor membre NATO și UE, și participarea la misiuni comune NATO.
 Serviciul militar (în ) este obligatoriu pentru bărbații cu vârste între 18 și 28 de ani, și durează între opt și unsprezece luni, în funcție de ramura militară în care se desfășoară. Estonia a păstrat serviciul militar obligatoriu, spre deosebire de Letonia și Lituania și nu intenționează să treacă la o armată profesionistă. În 2008, cheltuielile militare anuale au atins 1,85% din PIB, sau 5 miliarde de coroane estone, urmând să continue să crească până în 2010, când se anticipa un nivel de 2,0%.
 Estonia cooperează cu Letonia și Lituania în mai multe inițiative de cooperare baltică la nivelul forțelor armate, între acestea numărându-se Batalionul Baltic (BALTBAT), Escadrila Navală Baltică (BALTRON), Rețeaua Baltică de Supraveghere a Spațiului Aerian (BALTNET) și instituții comune de învățământ militar, cum ar fi Colegiul Baltic de Apărare de la Tartu. Între proiectele viitoare de cooperare se numără partajarea infrastructurilor naționale pentru pregătire militară și specializarea bazelor de pregătire (BALTTRAIN), precum și formarea colectivă de contingente de dimensiunea unui batalion pentru utilizarea în cadrul forței de răspuns rapid a NATO. În ianuarie 2011, țările baltice au fost invitate să adere la , cadrul de apărare al țărilor nordice.
 În ianuarie 2008, armata estonă avea aproape 300 de militari desfășurați în țări străine ca parte a diferitelor forțe internaționale de menținere a păcii, între care 35 jandarmi din Liga Apărării desfășurați în Kosovo; 120 de militari ai forțelor terestre în cadrul ISAF din Afganistan; 80 de soldați în Irak, în cadrul MNF; precum și 2 ofițeri estoni în Bosnia și Herțegovina și 2 agenți militari estoni în înălțimile Golan aflate sub ocupație Israeliană.
 Forțele de Apărare Estone au desfășurat în trecut misiuni militare în Croația, în perioada martie–octombrie 1995, în Liban între decembrie 1996 și iunie 1997 și în Macedonia între mai și decembrie 2003. Estonia participă și la Grupul de Luptă Nordic și a anunțat că este pregătită să participe la operațiuni în Darfur (Sudan), ceea ce ar fi fost prima misiune de menținere a păcii pe continentul african cu participare estonă.
 Ministerul Apărării și Forțele de Apărare colaborează la proiecte de apărare în domeniul războiului cibernetic. În 2007, doctrina militară a războiului electronic a fost introdusă oficial în contextul unor atacuri masive de acest gen. Obiectivul este asigurarea infrastructurii vitale de transfer de date în Estonia. Principala instituție în acest domeniu este Echipa de Răspuns Informatic de Urgență a Estoniei (CERT), înființată în 2006. Organizația funcționează pe probleme de securitate în rețelele din țară.
 La 25 iunie 2007, președintele Toomas Hendrik Ilves s-a întâlnit cu președintele american George W. Bush. Printre subiectele discutate s-au numărat și atacurile împotriva infrastructurii de date estone. Atacurile au declanșat reconsiderarea de către mai multe organizații din lume a importanței securității rețelelor de date în contextul doctrinelor militare. La 14 iunie 2007, miniștrii apărării din țările membre NATO au ținut o întâlnire la Bruxelles, după care au emis un comunicat prin care se angajau să acționeze imediat.
 În ce privește amplasarea Centrului Cooperativ de Excelență în Apărarea Cibernetică al NATO, (CCDCOE), Bush a anunțat susținerea ideii ca Estonia să îl găzduiască. După atacurile cibernetice din 2007, planurile de a combina apărarea rețelei cu doctrina militară estonă au fost poreclite „Apărarea Tigrului”, cu referire la Tiigrihüpe. CCDCOE a început să funcționeze în noiembrie 2008.
 Economia
 Ca stat membru al Uniunii Europene, Estonia este considerată economie cu venituri mari de către Banca Mondială. Țara se clasează pe locul 16 după Indicele Libertății Economice pe 2012, având cea mai liberă economie din Europa de Est și fosta Uniune Sovietică. Datorită creșterii rapide, Estonia a fost poreclită și „Tigrul Baltic”. Începând cu 1 ianuarie 2011, Estonia a adoptat moneda euro și a devenit al 17-lea stat membru al zonei euro.
 Conform datelor Eurostat publicat la 21 octombrie 2011, Estonia are cea mai mică datorie guvernamentală în raport cu PIB din toată Uniunea Europeană, cu doar 6,7% la sfârșitul lui 2010. Mass-media internațională a început să denumească Estonia țară nordică, punând accent pe diferențele economice, politice și culturale între ea și țările baltice, care au avut un succes economic mai redus.
 Bugetul fără deficit, datoria publică aproape inexistentă, cota unică de impozitare, regimul de liber schimb, sectorul bancar comercial competitiv, e-guvernarea inovativă și lipsită de birocrație, precum și serviciile mobile sunt semne ale economiei de piață estone.
 Estonia produce circa 75% din energia electrică pe care o consumă. Peste 85% din ea se generează din exploatarea zăcămintelor de șist bituminos. Alte surse de energie, cum ar fi lemnul, turba și biomasa constituie circa 9% din producția primară de energie. Energia eoliană constituie 6% din totalul consumului pe 2009. Estonia importă produse petroliere din Europa de Vest și Rusia. Extracția șisturilor bituminoase, telecomunicațiile, textilele, produsele chimice, industria bancară, serviciile, pescuitul și industria alimentară, industria lemnului, industria navală, electronicele și transportul sunt sectoare-cheie ale economiei. Portul neînghețat , de lângă Tallinn, este o structură modernă cu capabilități de transbordare, elevator de cereale de mare putere, unități frigorifice de stocare și capabilități de descărcare a petrolierelor. Calea ferată servește ca o conductă de transport între Occident, Rusia și alte puncte ale Orientului.
 Din cauza recesiunii economice globale începută în 2007, PIBul Estoniei a scăzut cu 1,4% în al doilea trimestru din 2008, cu peste 3% în al treilea trimestru, și cu peste 9% în al patrulea. Guvernul eston a rectificat în scădere bugetul, rectificare aprobată de Riigikogu. Veniturile bugetare au fost scăzute pentru 2008 cu 6,1 miliarde de coroane și cheltuielile bugetare cu 3,2 miliarde. În 2010, situația economică s-a stabilizat și de atunci Estonia se află într-o creștere economică constantă, bazată pe exporturi. În al patrulea trimestru al anului 2010, producția industrială estonă a crescut cu 23% față de anul anterior.
 Conform datelor Eurostat, PIB-ul pe cap de locuitor se ridica la 67% din media UE în 2008. În martie 2011, salariul mediu brut lunar în Estonia era de 843 de euro
 Există însă mari dezechilibre de PIB între diverse zone ale țării; peste jumătate din PIBul țării se produce la Tallinn, capitala și cel mai mare oraș. În 2008, PIBul pe cap de locuitor al Tallinnului se ridica la 172% din media pe țară, și 115% față de media Uniunii Europene, depășind mediile altor țări.
 Rata șomajului este de circa 11,7%, peste media UE, în vreme ce creșterea PIB pe 2011 a fost de 8%, de cinci ori mai mare ca media zonei euro. În 2012, Estonia rămâne singura țară cu excedent bugetar din zona euro și, cu o datorie publică de doar 6%, este una dintre cele mai puțin îndatorate țări din Europa.
 Dezvoltări istorice
 Până în 1929, țara a înființat și stabilizat moneda națională, coroana (în ). Ea era emisă de Banca Estoniei, banca centrală națională. Comerțul se concentra pe piața locală și pe Occident, în special pe Germania și Regatul Unit. Doar 3% din comerț era cu URSS.
 Înaintea celui de al Doilea Război Mondial, Estonia era o țară preponderent agricolă, ale cărei mărfuri de export, untul, laptele și brânzeturile, erau bine cunoscute pe piața din Europa de Vest. Anexarea forțată de către URSS din 1940 și apoi ocupația nazistă și sovietică din timpul războiului au distrus economia estonă. Sovietizarea de după război a vieții economice a continuat cu integrarea economiei și industriei Estoniei în structura de economie planificată a URSS-ului.
 De la redobândirea independenței, Estonia s-a construit ca o poartă între Est și Vest și a urmărit cu agresivitate reformele economice și integrarea cu Occidentul. Tranziția Estoniei către o economie de piață a făcut din ea unul dintre liderii economici ale fostei zone CAER. În 1994, pe baza teoriilor economice ale lui Milton Friedman, Estonia a devenit una dintre primele țări care a adoptat o cotă unică de impozitare, cu o rată inițială de 26% indiferent de venitul realizat. În ianuarie 2005, impozitul pe venit a scăzut la 24%. O altă reducere la 23% a urmat în ianuarie 2006 și apoi la 21% în ianuarie 2008. Guvernul Estoniei a finalizat designul monedelor euro estone la sfârșitul lui 2004, și a adoptat euro ca monedă națională la 1 ianuarie 2011, mai târziu decât se intenționase din cauza inflației persistente.
 În 1999, Estonia a avut cel mai dificil an din punct de vedere economic după independență, în principal din cauza crizei financiare din Rusia din 1998. Estonia a aderat la OMC în noiembrie 1999. Cu ajutorul Uniunii Europene, al Băncii Mondiale și al Băncii Nordice de Investiții, Estonia a terminat în mare parte pregătirile pentru aderarea la UE la sfârșitul lui 2002 și are acum una dintre cele mai robuste economii dintre toate noile state membre ale UE aderate în 2004 și 2007. Estonia a aderat la OECD în 2010.
 Resurse
 Deși Estonia este în general săracă în resurse, se găsesc unele bogății. Țara dispune de zăcăminte semnificative de calcar și șisturi bituminoase, împreună cu păduri, care acoperă 50,6% din suprafața țării. Pe lângă șisturi bituminoase și calcar, Estonia deține mari rezerve de fosforit, pehblendă și granit care nu sunt încă exploatate decât cel mult pe scară restrânsă.
 Cantități semnificative de oxiduri de pământuri rare se găsesc în sedimentele acumulate în 50 de extracție de uraniu, șist și loparit de la Sillamäe. Din cauza creșterii prețurilor pământurilor rare, extracția acestor oxizi a devenit viabilă din punct de vedere economic. Țara exportă acum circa 3000 de tone pe an, ceea ce reprezintă circa 2% din producția mondială.
 Au existat dezbateri publice recente pe teme energetice, în ce privește construirea unei noi centrale termonucleare după închiderea vechilor unități ale termocentralei de la Narva, dacă ele nu vor fi reconstruite până în 2016.
 Industria și mediul
 Industriile alimentară, a construcțiilor și electronicelor sunt printre cele mai importante ramuri industriale ale Estoniei. În 2007, în industria construcțiilor lucrau peste 80.000 de persoane, adică circa 12% din forța de muncă la nivel național. Un alt sector industrial important îl constituie industria chimică și cea constructoare de mașini, în principal în regiunea Ida-Viru și în jurul Tallinnului.
 Industria extractivă, centrată pe extracția șisturilor bituminoase, și ea concentrată în , produce aproximativ 90% din necesarul de electricitate al țării. Utilizarea pe scară extinsă a șisturilor bituminoase a cauzat însă și probleme ecologice grave. Deși cantitatea de poluanți emisă în aer este în scădere începând cu anii 1980, aerul este încă poluat cu dioxid de sulf din cauza industriei miniere dezvoltată agresiv de Uniunea Sovietică pe teritoriul ocupat al Estoniei la începutul anilor 1950. În unele zone, apele de coastă sunt poluate, mai ales în preajma complexului industrial de la Sillamäe.
 Estonia este o țară dependentă de importuri de energie. Numeroase companii autohtone sau străine au investit însă și în surse de energie regenerabilă. Importanța energiei eoliene crește constant în Estonia și cantitatea totală de energie produsă de turbine eoliene se apropie de 60 MW în vreme ce în același timp proiecte de 399 MW sunt în dezvoltare, și o capacitate de 2800 MW este constituită de proiecte propuse în zona Lacului Peipsi și a coastelor insulei Hiiumaa.
 Se intenționează renovarea unor unități mai vechi de la Termocentrala Narva, înființarea de noi centrale electrice și îmbunătățirea eficienței producției de energie bazată pe șisturi bituminoase. Estonia a liberalizat 35% din piața energiei electrice în aprilie 2010. În ansamblu, piața energiei electrice urmează să fie liberalizată în 2013.
 Guvernul ia în calcul participarea, împreună cu Lituania, Polonia și Letonia, la construcția Centralei Nucleare de la Visaginas din Lituania, care urmează să o înlocuiască pe cea de la Ignalina. Din cauza ritmului lent al evoluției proiectului, Estonia nu exclude însă construirea unui reactor nuclear propriu. O altă perspectivă este un proiect comun cu Finlanda, întrucât cele două rețele electrice sunt conectate.
 Estonia are un sector al tehnologiei informației deosebit de bine dezvoltat, în parte datorită proiectului la jumătatea anilor 1990, și a fost menționată ca fiind cea mai „conectată” și avansată țară a Europei în materie de e-Government.
 Software-ul Skype a fost scris de dezvoltatorii estoni , Priit Kasesalu și , care anterior dezvoltaseră și .
 Comerțul
 Estonia are economie de piață funcțională de la sfârșitul anilor 1990 și unul dintre cele mai mari niveluri ale venitului pe cap de locuitor din întreaga Europă de Est. Apropierea de piețele scandinave, amplasarea între Est și Vest, structura competitivă de costuri și forța de muncă înalt calificată au fost marile avantaje comparative ale Estoniei la începutul deceniului anilor 2000. Tallinn, cel mai mare oraș al țării, a devenit un centru financiar, iar Bursa de Acțiuni Tallinn a aderat recent la sistemul OMX. Guvernul actual a urmărit politici fiscale cumpătate, ceea ce a avut ca efect eliminarea deficitului bugetar și o datorie publică redusă.
 În 2007, deficitul de cont curent foarte ridicat și creșterea inflației au pis presiune pe moneda națională, care a intrat în curs fix față de euro, subliniind necesitatea creșterii industriilor generatoare de exporturi. Estonia exportă în principal mașini și echipamente industriale, lemn și hârtie, textile, produse alimentare, mobilă, produse chimice și din metal. Estonia exportă 1,562 miliarde de kilowatt-ore de energie electrică anual. În același timp, ea importă mașini și echipamente industriale, produse chimice, textile, produse alimentare și echipamente de transport. Estonia importă 200 million kilowatt-ore de energie electrică anual.
 Între 2007 și 2013, Estonia a primit 53,3 miliarde de coroane (3,4 miliarde euro) din diverse Fonduri Structurale ale Uniunii Europene ca ajutor direct pentru cele mai mari investiții străine realizate vreodată în Estonia. Majoritatea ajutorului financiar al Uniunii Europene se investește în energie, antreprenoriat, capabilități administrative, educație, societate informațională, protecția mediului, dezvoltare regională și locală, cercetare și activități de dezvoltare, sănătate și protecție socială, transportatori și piața muncii.
 Transporturile
 Estonia este un important centru de tranzit încă din perioada medievală. Poziția geografică favorabilă, împreună cu dezvoltarea infrastructurii, oferă bune oportunități pentru activități legate de transport și logistică. Sectorul de transport mărfuri este dominat de transporturile feroviare, care transportă 70% din mărfuri, atât intern cât și internațional.
 Transporturile rutiere domină sectorul transporturilor de călători;
 aproape 90% din toți călătorii se deplasează pe șosele. Reconstrucția autostrăzii Tallinn–Tartu a intrat în atenția opiniei publice naționale deoarece leagă cele mai mari două orașe din țară. În afara acestui proiect, Estonia nu are autostrăzi, dar drumurile sale principale, cu o bandă sau două pe sens, construite în perioada de ocupație sovietică, nu trec prin localități și asigură legături rapide între marile orașe și cu țările vecine. S-a propus și construcția unei legături rutiere permanente cu Insula Saaremaa ca parte a programului național de dezvoltare a infrastructurii. Costurile proiectelor au fost estimate la a fi de ordinul miliardelor de euro, ceea ce a atras atenția mass-media și a stârnit dezbateri publice în jurul întrebării dacă ele sunt fezabile și dacă merită investite aceste sume din banii contribuabililor estoni.
 Cinci mari porturi de mărfuri oferă acces la transportul maritim, având ape adânci și condiții de îngheț favorabile. Vechiul port Tallinn este cel mai mare port de călători, și unul dintre cele mai mari și aglomerate porturi de călători de la Marea Baltică. El a deservit 8,48 milioane de călători în 2011. În Estonia există 12 aeroporturi și un heliport, cel mai mare aeroport fiind Aeroportul Lennart Meri Tallinn, care oferă servicii mai multor companii aeriene internaționale ce asigură legături cu 23 de destinații.
 Demografie
 Înaintea celui de al Doilea Război Mondial, etnicii estoni constituiau 88% din populație, restul de 12% fiind reprezentat de minorități naționale. Cele mai mari grupuri minoritare erau în 1934 rușii, germanii, suedezii, letonii, evreii, polonezii, finlandezii și ingrienii. Ponderea germanilor baltici scăzuse de la 5,3% (~46.700) în 1881 la 1,3% (16.346) în 1934.
 Între 1945 și 1989, ponderea estonilor în populația rezidentă în granițele actuale ale Estoniei a scăzut la 61%, în principal din cauza programului sovietic ce promova imigrația în masă a muncitorilor industriali urbani din Rusia, Ucraina și Belarus, precum și din cauza emigrației din timpul războiului și din cauza deportărilor în masă și execuțiilor ordonate de Iosif Stalin. În 1989, minoritățile constituiau peste o treime din populație, numărul străinilor crescând de aproape cinci ori.
 La sfârșitul anilor 1980, estonii au început să perceapă această schimbare demografică drept o catastrofă națională. Aceasta a fost cauzată de politicile de migrație esențiale pentru programul sovietic de deznaționalizare, care avea scopul de a rusifica Estonia — imigrația administrativă forțată și militară a străinilor din URSS cuplată cu deportările în masă ale estonilor către URSS. În timpul epurărilor, până la 110.000 de estoni au fost uciși sau deportați. În deceniul de după reconstituirea independenței, emigrația pe scară largă a etnicilor ruși și înlăturarea bazelor militare rusești în 1994 a făcut ca proporția etnicilor estoni din țară să crească din nou de la 61% la 69% în 2006.
 Estonia modernă este o țară eterogenă din punct de vedere etnic, dar această eterogenitate se limitează la doar două din regiunile țării. Treisprezece dintre cele 15 regiuni ale Estoniei sunt locuite în proporție de peste 80% de estoni, cele mai omogene fiind Hiiumaa, unde estonii reprezintă 98,4% din populație. În regiunile Harju (cu capitala Tallinn) și Ida-Viru, însă, etnicii estoni formează doar 60%, respectiv 20% din populație. Rușii formează 25,6% din totalul populației țării, dar sunt concentrați în aceste două regiuni, formând 36% din populația regiunii Harju și 70% din cea a regiunii Ida-Viru.
 Legea Autonomiei Culturale pentru Minoritățile Naționale a fost adoptata în 1925 și a fost prima de acest gen din Europa. Autonomiile culturale se acordau conform acestei legi minorităților de peste 3.000 de locuitori, având legături vechi cu Republica Estonia. Înaintea ocupației sovietice, minoritățile germană și evreiască au reușit să obțină dreptul de a alege un consiliu cultural. Legea a fost reinstaurată în 1993.
 Mari părți din coasta de nord-vest a Estoniei și din insule au fost în istorie populate de minoritatea Rannarootslased (suedezii de coastă). Majoritatea populației suedeze de 3.800 de locuitori a Estoniei s-a refugiat în Suedia sau a fost deportată în 1944, evitând înaintarea Armatei Roșii. Mai recent, numărul suedezilor de coastă a crescut din nou, numărând în 2008 circa 500 de persoane, datorită reformelor în domeniul proprietății demarate în anii 1990, prin care s-a reconstituit dreptul la proprietate. În 2005, minoritatea finlandeză ingriană din Estonia a ales un consiliu cultural și a primit autonomie culturală. Minoritatea suedeză a primit drepturi similare în 2007.
 Urbanizarea
 Tallinn este capitala și cel mai mare oraș al Estoniei. El se află pe coasta de nord a Estoniei, pe malurile Golfului Finlandei. În țară sunt 33 de orașe și câteva comune urbane. În total, sunt 47 de linna, „linn” fiind un cuvânt ce denotă orice așezare urbană. Peste 70% din populație trăiește în mediul urban.
 Religia
 Constituția Estoniei garantează libertatea religie, separarea dintre biserică și stat și drepturile individuale la intimitate în ce privește religia. Conform Dentsu Communication Institute Inc, Estonia este una dintre cele mai puțin religioase țări din lume, în care 75,7% din populație se declară fără religie. Eurobarometrul din 2005 a constatat că doar 16% din estoni cred într-o zeitate, acesta fiind cel mai scăzut nivel din toate țările studiate (țări UE la vremea respectivă).
 Cele mai mari grupuri religioase din țară sunt luteranii, cu 152.000 de membri (14,8% din populație), în principal etnici estoni. 143.000 sunt creștini ortodocși, atât din partea Patriarhiei Constantinopolului cât și din partea Patriarhiei Ruse.
 Conform recensământului din 2000, în țară trăiau circa 152.000 de luterani, 143.000 ortodocși, 5.000 de romano-catolici, 4.268 martori ai lui Iehova, și 1.000 de adepți ai ului sau . Comunitatea evreiască are o populație estimată la circa 1.900 de persoane. Circa 68.000 de oameni se consideră atei.
 Țara a fost creștinată de către cavalerii teutoni în secolul al XIII-lea. În timpul Reformei, protestantismul s-a răspândit puternic, iar biserica luterană a fost înființată oficial în Estonia în 1686. Numeroși estoni nu sunt religioși, întrucât practica religioasă a fost asociată de-a lungul secolului al XIX-lea cu elitele feudale germane. În zona lacului Peipsi, în regiunea Tartu, au trăit în trecut și ruși lipoveni.
 Societatea
 Societatea estonă a trecut prin schimbări considerabile de-a lungul ultimilor douăzeci de ani, una dintre cele mai notabile fiind creșterea nivelului de stratificare și distribuția venitului familial. Coeficientul Gini este constant mai mare decât media Uniunii Europene (31 în 2009), deși a scăzut. Rata șomajului înregistrată în ianuarie 2012 a fost de 7,7%.
 Estonia actuală este un stat multinațional în care, conform recensământului din 2000, se vorbesc 109 limbi. 67,3% dintre cetățenii țării vorbesc estona ca limbă maternă, 29,7% vorbesc rusa, și alți 3% vorbesc alte limbi. La 2 iulie 2010, 84,1% dintre locuitorii Estoniei sunt cetățeni estoni, 8,6% sunt cetățeni ai altor țări și 7,3% sunt apatrizi. După redobândirea independenței în 1990, populațiile colonizate de Uniunea Sovietică pe teritoriul Estoniei au fost considerate imigranți străini, iar cetățenia s-a acordat pe principiul ius sanguinis, exclusiv cetățenilor născuți înainte de 16 iunie 1940 în Estonia independentă sau persoanelor care aveau cel puțin un strămoș cetățean eston înainte de 16 iunie 1940, restul imigranților fiind apatrizi și neavând drept de vot în Estonia independentă modernă. Treptat, condițiile de obținere a cetățeniei estone au fost relaxate, în special pentru copii, și numeroși etnici ruși rămași în Estonia după destrămarea Uniunii Sovietice au putut obține cetățenia.
 Din 1992, circa 140.000 de persoane au dobândit cetățenia estonă prin naturalizare.
 Distribuția etnică în Estonia este foarte omogenă, în majoritatea regiunilor 90% din populație fiind formată din etnici estoni. Există o mare diferență în orașele mari ca Tallinn, în care estonii nu reprezintă decât 60% din populație. Restul este formată în principal din ruși sau alți imigranți slavi, care au sosit în Estonia în timpul ocupației sovietice.
 Conform sondajelor, doar 5% din comunitatea rusă ia în calcul întoarcerea în Rusia în viitorul apropiat. Rușii din Estonia și-au dezvoltat propria identitatea culturală peste jumătate din ei afirmând că se consideră un grup diferit de cel al rușilor din Rusia. Comparând rezultatul cu un studiu din 2000, atitudinea rușilor față de viitor este mult mai pozitivă.
 Familia
 La naștere, guvernul eston acordă unuia din părinți 100% din fostul lor salariu timp de 18 luni, plus o primă de susținere de 320 de euro pentru fiecare copil. După 18 luni, părintele are dreptul de a-și relua postul. În plus, părintele și copilul beneficiază de îngrijire medicală gratuită. Părinții care nu munceau înainte de a naște (șomeri, studenți, etc.) primesc o indemnizație de 278 euro pe lună; salariul maxim astfel compensat este de 2157 euro pe lună. Aceste măsuri, în vigoare din 2005, nu au avut un efect major asupra ratei natalității din Estonia, care deja era în creștere începând cu 2001.
 Aceste măsuri se concentrează pe primele 18 din viața copilului. După 18 luni, alocația de stat pentru copii scade la 19 euro pe lună pe copil (pentru primii doi copii) și 58 de euro în total (pentru trei sau mai mulți copii), plus asigurare medicală gratuită. Există multe excepții de la regulă, și beneficii suplimentare. De exemplu, copilul unui părinte singur primește alocație dublă. Copiii militarilor primesc o alocație de cinci ori mai mare, iar copiii aflați în plasament la familii primesc de 20 de ori suma de alocație. În ciuda variațiilor și fluctuațiilor considerabile în susținerea familiilor cu copii, majoritatea familiilor estone nu se confruntă cu mari dificultăți, iar raportul „Situația Mamelor din Lume” al organizației „Salvați Copiii” pe 2011 a plasat Estonia pe locul 18 în lume la calitatea vieții mamelor, în fața unor țări cum ar fi Canada și Statele Unite. Conform CIA World Factbook, Estonia are cea mai scăzută rată a mortalității mamelor la naștere din lume.
 Limbile
 Limba oficială, estona, aparține ramurii finice a limbilor limbilor uralice fino-ugrice. Estona este înrudită îndeaproape cu finlandeză, limbă vorbită de partea cealaltă a Golfului Finlandei, și este una dintre puținele limbi europene de origine ne-indo-europeană. În ciuda unor suprapuneri cauzate de împrumuturi, ca origine, estona și finlandeza nu sunt înrudite cu limbile învecinate, suedeza, letona și rusa, toate limbi indo-europene.
 Rusa este încă vorbită ca a doua limbă de estonii cu vârste între 40 și 70 de ani, întrucât rusa era limba oficială a Estoniei ocupate de sovietici între 1944 și 1991 și era predată ca limbă de studiu obligatorie. În 1998, majoritatea imigranților industriali de prima și a doua generație din Uniunea Sovietică (în principal din RSFS Rusă) încă nu vorbeau estona. Până în 2010, însă, 64,1% din cetățenii de alte naționalități vorbeau limba estonă.
 Aceste minorități, predominant rusofone, locuiesc în principal în capitala Tallinn și în zonele urbane industriale din Ida-Virumaa. În comuna Noarootsi din Läänemaa (denumită în suedeză Nuckö kommun și în estonă Noarootsi vald) există 22 de sate cu denumiri bilingve.
 Cele mai frecvent vorbite limbi străine de către estoni sunt engleza, rusa, finlandeza, germana și suedeza.
 Cultură
 Cultura Estoniei cuprinde patrimoniul autohton, reprezentat de limba estonă și de saună, cu aspecte culturale nordice și europene. Datorită istoriei și geografiei țării, cultura estonă a fost influențată de tradițiile diferitelor popoare finice, baltice, slave și germanice învecinate, precum și de evoluțiile culturale din fostele puteri dominante Suedia și Rusia.
 Astăzi, societatea estonă încurajează libertatea personală și liberalismul, cu un angajament față de idealurile unui guvern limitat, descurajând centralizarea puterii și corupția. Etica protestantă a muncii rămâne un pilon cultural important, iar educația gratuită este o instituție pusă la mare preț. Ca și cultura mainstream din restul țărilor nordice, cultura estonă se dezvoltă din realitățile mediului neprielnic și ale dificultăților vieții simple tradiționale, cu practica unui egalitarism larg răspândit din motive practice, iar idealurile apropierii de natură și ale autosuficienței. Estonii se separă însă de cultura nordică prin aceea că ei consideră libertatea mai importantă decât egalitatea.
 Academia Estonă de Arte (în , EKA) organizează învățământ superior în domeniul artei plastice, designului, arhitecturii, mass-media, istoriei artelor și conservării, în vreme ce Academia de Cultură Viljandi de la Universitatea din Tartu are o abordare în favoarea popularizării culturii autohtone prin curricula cum ar fi construcții tradiționale, fierărie tradițională, țesături tradiționale, artizanat și muzică populară, dar și jazz și muzică bisericească. În 2010, în Estonia funcționau 245 de muzee, ale căror colecții conțin împreună peste 10 milioane de piese.
 Educația și știința
 Istoria educației în Estonia datează din secolele al XIII-lea–al XIV-lea când au fost înființate primele școli pe lângă mănăstiri și catedrale. Primul abecedar în estonă a fost a fost publicat în 1575. Cea mai veche universitate este Universitatea din Tartu, înființată de regele Suediei Gustav al II-lea Adolf în 1632. Abia în 1919, însă, cursurile universitare au fost predate în limba estonă.
 Educația în Estonia actuală este împărțită în cea generală, cea vocațională și cea de arte. Sistemul educațional are patru niveluri: preșcolar, elementar, secundar și superior. Instituțiile de educație pot fi ale statului, municipale, publice și private. Funcționează la nivel național 589 de școli.
 Conform Programului de Evaluare Internațională a Elevilor, nivelurile de performanță ale elevilor de gimnaziu din Estonia este printre cele mai mari din lume: în 2010, țara s-a clasat a 13-a în clasamentul calității sistemului de educație, cu mult peste media OECD. Circa 89% dintre adulții estoni cu vârste între 25 și 64 de ani dețin o diplomă de liceu, aceasta fiind unul dintre cele mai mari procentaje din lumea industrializată.
 Literatura
 Dominația asupra Estoniei, începând cu Cruciadele Nordului din secolul al XIII-lea până la 1918, de către Sfântul Imperiu Roman, Suedia și Rusia, s-au soldat cu faptul că sunt foarte puține opere literare vechi în limba estonă. Cele mai vechi texte în estonă datează din secolul al XIII-lea. Originates Livoniae din Cronica lui Henric din Livonia conține toponime, cuvinte și fragmente de frază în estonă. (1241) conține toponime și nume de familie estone.
 Stratul cultural eston a fost la început caracterizat printr-o formă în principal lirică de poezie populară, bazată pe cantitatea silabică. În afara câtorva excepții altfel remarcabile, această formă arhaică nu a mai fost folosită în vremurile mai recente. Una dintre cele mai remarcabile realizări în acest domeniu este poemul epic național . La nivel profesionist, cântecele populare tradiționale au atins apogeul în ultimul sfert al secolului al XX-lea, mai ales datorită activității compozitorului .
 Oskar Luts este cel mai cunoscut prozator al literaturii estone timpurii, și este încă citit pe scară largă și în ziua de azi, în principal romanul său Kevade („Primăvara”). Pentalogia epică și psihologic-realistă a lui Anton Hansen Tammsaare intitulată Adevăr și dreptate imortalizează evoluția societății estone de la o comunitate rurală la o țară independentă. În vremurile moderne, Jaan Kross și sunt cei mai bine cunoscuți și mai traduși scriitori estoni. Printre cei mai populari scriitori ai sfârșitului de secol al XX-lea și ai începutului secolului al XXI-lea sunt Tõnu Õnnepalu și , care utilizează elemente de folclor și mitologie estone, deformându-le până în domeniul absurdului și grotescului.
 Mass-media
 Cinematografia estonă a apărut în 1908 cu producția unui material de știri despre vizita regelui Suediei Gustav al V-lea la Tallinn. Prima transmisiune publică televizată în Estonia s-a făcut în iulie 1955, în vreme ce transmisiunile radio regulate începuseră deja în decembrie 1926. Dereglementarea în domeniul media electronică a adus schimbări radicale față de începutul anilor 1990. Primele licențe pentru televiziuni private au fost emise în 1992. Primul post de radio privat a intrat în emisie în 1990.
 Astăzi, mass-media estone constituie un sector vibrant și competitiv. Există numeroase ziare și reviste săptămânale, iar estonii au de ales între 9 posturi TV naționale și multe posturi de radio. Constituția garantează libertatea exprimării, iar Estonia este recunoscută pe plan internațional pentru nivelul ridicat de libertate a presei, clasându-se pe locul 3 în clasamentul pe 2012 după Indicele Libertății Presei publicat de Reporteri Fără Frontiere.
 Estonia are două agenții de presă. (BNS), înființat în 1990, este o agenție privată de știri regionale ce acoperă Estonia, Letonia și Lituania. ETV24 este o agenție din portofoliul companiei , un trust de radio și televiziune înființat la 30 iunie 2007 pentru a prelua operarea posturilor și Eesti Televisioon, până atunci separate.
 Muzica
 Prima atestare a cântecului popular eston datează de la cronica Gesta Danorum a lui (ca. 1179). Saxo vorbește despre războinicii estoni car ecântau în noaptea dinaintea bătăliei. Cântecele populare mai vechi sunt denumite ud, cântece în metrica poetică regivärss, tradiție comună pentru toate popoarele finice din zona Mării Baltice. Cântecele runice erau larg răspândite între estoni până în secolul al XVIII-lea, când au început să fie înlocuite cu cântece populare ritmice.
 Instrumentele tradiționale de suflat derivate din cele folosite de păstori erau odinioară răspândite, abia în prezent începând să revină în utilizare. Alte instrumente, inclusiv scripca, țitera, și acordeonul se utilizează la interpretarea polcilor și altor melodii de dans. este un instrument autohton a cărui popularitate este în revenire. În 2008 la Viljandi s-a deschis un Centru de Conservare a Muzicii Autohtone.
 Tradiția Festivalului Cântecului Eston (Laulupidu) a început la apogeul epocii de renaștere națională estonă, în 1869. Astăzi, este unul dintre cele mai mari festivaluri corale pentru amatori din lume. În 2004, circa 100.000 de oameni au participat la Festivalul Cântecului. Din 1928, evenimentul are loc o dată la cinci ani în iulie. Următorul festival este programat în 2014. Festivale similare pentru tineret au loc o dată la patru sau cinci ani, ultimul în 2011.
 Muzicieni estoni profesioniști, cum ar fi , și au apărut la sfârșitul secolului al XIX-lea. Cei mai cunoscuți compozitori estoni sunt Arvo Pärt, și .
 În anii 1950, baritonul eston Georg Ots a devenit celebru în lumea muzicii de operă.
 În muzica pop, artista estonă Kerli Kõiv a căpătat notorietate în Europa, și a ajuns puțin cunoscută și în America de Nord, ea interpretând melodii de pe coloana sonoră a filmului Disney Alice în țara minunilor și de pe cea a serialului de televiziune Smallville din Statele Unite ale Americii.
 Estonia a câștigat concursul Eurovision în 2001 cu cântecul „Everybody” interpretat de Tanel Padar și Dave Benton. În 2002, Estonia a găzduit concursul. a concurat pentru Estonia de două ori (în 1996 și 1997), în vreme ce , și își datorează popularitatea în parte acestui concurs. și formația sa au devenit populare în Europa. Cântecul „” al formației a fost primul cântec în limba estonă care a ajuns în clasamentele din Regatul Unit, Belgia și Elveția.
 Bucătăria
 De-a lungul istoriei, bucătăria estonă a depins mult de anotimp și s-a axat pe hrană țărănească simplă, fiind influențată de multe țări. Astăzi, ea cuprinde mai multe feluri de mâncare internaționale. Alimentele cu specific eston sunt pâinea neagră, carnea de porc, cartofii și produsele lactate. Tradițional, vara și primăvara, estonii mănâncă hrană proaspătă fructe, ierburi, legume și orice se culege direct din grădină. Vânatul și pescuitul sunt și ele frecvent întâlnite, deși au devenit doar hobby-uri. Grătarul în aer liber pe timpul verii a devenit ceva popular.
 Iarna, se consumă gemuri, alimente conservate și murături. Estonia a trecut prin ani grei în trecut și deci culegerea și conservarea fructelor, ciupercilor și legumelor pentru iarnă a fost mereu o activitate esențială. Astăzi, culegerea și conservarea nu sunt atât de frecvente, deoarece orice se poate cumpăra din magazine, dar prepararea hranei pentru iarnă rămâne populară la țară și încă mai are o semnificație întrucâtva rituală.
 Sport
 Sportul joacă un rol important în cultura estonă. După declararea independenței față de Rusia în 1918, Estonia a concurat pentru prima oară ca țară la Jocurile Olimpice de Vară din 1920, deși Comitetul Olimpic Național a fost înființat abia în 1923. Sportivii estoni au luat parte la Jocurile Olimpice până la anexarea țării de către Uniunea Sovietică în 1940. Regata de yahting de la Jocurile Olimpice de Vară din 1980 (desfășurate la Moscova) s-a ținut în capitala estonă Tallinn. După redobândirea independenței în 1991, Estonia a participat la toate Olimpiadele și a câștigat majoritatea medaliilor la atletism, haltere, lupte și schi fond.
 Lista sportivilor estoni celor mai cunoscuți îi cuprinde pe luptătorii , și , pe schiorii și , pe decatlonistul Erki Nool, pe jucătoarea de tenis Kaia Kanepi, pe cicliștii și , și pe discobolii și .
 , un sport relativ nou, a fost inventat în Estonia în 1996 de Ado Kosk. Kiikingul implică un leagăn modificat în care concurentul încearcă să facă o rotație de 360 de grade.
 , marele maestru șahist eston și sovietic, s-a numărat printre șahiștii de top ai lumii între deceniile anilor 1930 și 1960. Deși a învins în șapte rânduri campionul mondial en-titre, el a ratat de cinci ori ocazia de a juca el însuși pentru titlul de campion mondial.
 Estonia ca țară nordică
 Mulți estoni se consideră mai degrabă nordici decât baltici.
 Limba estonă este înrudită îndeaproape cu finlandeza, și nu cu limbile baltice, iar estonii, ca grup etnic, sunt un popor finic. Nordul Estoniei a făcut parte din Danemarca medievală în secolele al XIII-lea–al XIV-lea, fiind transferată Ordinului Teutonic după Răscoala din Noaptea de Sfântul Gheorghe în 1346. Denumirea capitalei estone, Tallinn, este considerată a proveni din cuvintele estone taani linn, care înseamnă „oraș danez”. Părți din Estonia s-au aflat din nou sub control danez în secolele al XVI-lea–al XVII-lea, înainte de a fi transferate Suediei în 1645.
 Estonia a făcut parte din Imperiul Suedez între 1561 și 1721. Dominația suedeză a fost cunoscută în Estonia sub denumirea de „bunele vremuri suedeze”. Discursul ambasadorului Suediei, Dag Hartelius, de Ziua Independenței Estoniei din 24 februarie 2009, în care a denumit Estonia „țară nordică” a atras multă atenție în țară și a fost considerat un mare compliment. În plus, ministrul comerțului exterior din Finlanda, Alexander Stubb, a fost citat ca afirmând că Estonia este „o țară nordică distinctă”.
 Începând cu secolul al XIV-lea, părți din coasta nord-vestică a Estoniei și insulele au fost colonizate de etnici suedezi, care au format ulterior comunitatea suedezilor din Estonia. Majoritatea populației suedeze din Estonia s-a refugiat în Suedia în 1944, ferindu-se de înaintarea armatei sovietice.
 În 2005, Estonia a aderat la Grupul Nordic de Luptă al Uniunii Europene.
 Patrimoniul UNESCO în Estonia
 Pe lângă cele trei repere din arcul geodezic Struve, pe lista patrimoniului UNESCO singurul alt obiectiv din Estonia este centrul istoric al Tallinnului.
 Note
 Lectură suplimentară
 The Road to the European Union: Estonia, Latvia, and Lithuania, Jacques Rupnik, Vello Pettai, Jan Zielonka, Manchester University Press; Distributed exclusively in the USA by Palgrave, 2003
 Vezi și
 Companii estoniene
 Locuri din patrimoniul mondial UNESCO
 Legături externe
 Situl oficial al statului estonian
 Imagini din Estonia
 Harta Estoniei
 Cum a devenit Estonia un "Silicon Valley" al Europei, 16 iunie 2012, Bogdan Cojocaru, Ziarul financiar
 24 Februarie - Ziua Națională a Estoniei, 24 februarie 2011, Amos News
 Pagini peste 100K
 Eponime ale asteroizilor
 Foste țări ale Uniunii Sovietice


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 25.2.2006
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 C 48/18
 Klage der Kommission der Europäischen Gemeinschaften gegen das Königreich Dänemark, eingereicht am 23. Dezember 2005
 (Rechtssache C-461/05)
 (2006/C 48/35)
 Verfahrenssprache: Dänisch
 Die Kommission der Europäischen Gemeinschaften hat am 23. Dezember 2005 eine Klage gegen das Königreich Dänemark beim Gerichtshof der Europäischen Gemeinschaften eingereicht. Bevollmächtigte der Klägerin sind G. Wilms und H. C. Støvlbæk; Zustellungsanschrift ist in Luxemburg.
 Die Kommission der Europäischen Gemeinschaften beantragt,
 1.
 festzustellen, dass das Königreich Dänemark bis zum 31. Mai 2000 gegen die Artikel 2, 9, 10 und 11 der Verordnung Nr. 1552/89 und danach gegen die gleichen Bestimmungen der Verordnung Nr. 1150/2000 verstoßen hat, indem es sich geweigert hat, nicht vereinnahmte Eigenmittel aus der zollfreien Einfuhr von militärischem Gerät zu berechnen und abzuführen und Verzugszinsen auf die der Kommission nicht zur Verfügung gestellten Eigenmittel zu zahlen;
 2.
 dem Königreich Dänemark die Kosten des Verfahrens aufzuerlegen.
 Klagegründe und wesentliche Argumente
 Die Kommission trägt vor, Dänemark habe bis zum 31. Mai 2000 gegen seine Verpflichtungen aus den Artikeln 2, 9, 10 und 11 der Verordnung (EWG, Euratom) Nr. 1552/89 und vom 1. Juni 2000 bis zum 31. Dezember 2002 gegen die Artikel 2, 9, 10 und 11 der Verordnung (EG, Euratom) Nr. 1150/2000 verstoßen, indem es Eigenmittel aus der Einfuhr von militärischem Gerät nicht abgeführt habe.
 Die Vertragsverletzung habe bis zum Inkrafttreten der Verordnung (EG) Nr. 150/2003, das heißt bis zum 1. Januar 2003, angedauert. Gemäß dieser Verordnung könnten von diesem Zeitpunkt an unter bestimmten Voraussetzungen Einfuhrabgaben für bestimmte Formen militärischer Ausrüstungsgüter ausgesetzt werden.
 Es sei Sache eines Mitgliedstaats, der unter Herbeiführung eines Eigenmittelausfalls gegen die gemeinschaftsrechtlichen Zollvorschriften verstoßen habe, einen diesem Ausfall entsprechenden Betrag an die Gemeinschaft zu zahlen. Zuzüglich zu diesem Betrag seien gegebenenfalls Verzugszinsen nach Artikel 11 der Verordnung Nr. 1552/89 und der Verordnung Nr. 1150/2000 zu zahlen.
 Die dänischen Behörden hätten die die fragliche Einfuhr betreffenden Beträge gemäß den Artikeln 2, 9, 10 und 11 der Verordnung Nr. 1552/89 und der Verordnung Nr. 1150/2000 innerhalb der Frist des Artikels 217 Absatz 1 des EG-Zollkodex berechnen und buchmäßig erfassen sowie der Kommission zur Verfügung stellen müssen.
 Obwohl hierzu aufgefordert, habe Dänemark die erforderlichen Berechnungen zur Feststellung dieses Betrages nicht angestellt, der der Gemeinschaft wegen der fraglichen Vertragsverletzung seit dem Haushaltsjahr 1998 nicht als Eigenmittel zugeflossen sei.
 Die der fraglichen Zollschuld entsprechenden Beträge seien darüber hinaus der Kommission bis zum 31. März 2002 nicht zur Verfügung gestellt worden.
 Dänemark habe daher gegen seine Verpflichtungen aus den Artikeln 2, 9, 10 und 11 der Verordnung Nr. 1552/89 und der Verordnung Nr. 1150/2000 verstoßen, indem es nicht die Eigenmittel aus der Einfuhr von militärischem Gerät ermittelt und der Kommission zur Verfügung gestellt habe.


type: wikipedia

text:
Rimsko pravo (ius Romanum, ius Romanorum) označava pravni poredak koji je vrijedio u rimskoj državi od osnutka Rima, koji se prema predaji veže uz 753. godinu pr. Kr., pa do smrti istočnorimskog cara Justinijana 565. godine. Zaključnu fazu toga razvoja čini kodifikacija cara Justinijana - Corpus Iuris Civilis.
 Rimski pravnici bili su prvenstveno pravni praktičari, što znači da nisu bili skloni teoriji i filozofiji prava (zanimljivo je da čak nisu ostavili ni konkretnu definiciju prava). Rimski pravnici ostavili su iza sebe velik broj izreka i ideja o pravu, odnosno pravnoj znanosti. Ulpijan je "definirao" neka temeljna načela prava u izreci honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere (pošteno živjeti, drugoga ne vrijeđati, svakome dati ono što mu pripada).
 Recipirano rimsko pravo je negdje prije, a negdje kasnije prestalo vrijediti kao pozitivno pravo, te je zamijenjeno građanskim kodifikacijama, tako u Francuskoj s Napoleonovim Code Civile iz 1804. godine, u Austriji austrijskim Općim građanskim zakonikom iz 1811., najzad i u Njemačkoj jedinstvenim njemačkim Građanskim zakonikom iz 1896. godine.
 Rimski klasični pravnici postavili su prve temelje pravne znanosti. Njihovo djelo su nastavili i dovršili glosatori i postglosatori u Italiji, primat u proučavanju rimskog prava potom preuzimaju francuski pravnici kasnog srednjeg vijeka, a potom njemački i nizozemski pravnici, počevši od 16. stoljeća. Tako su na temelju rimskog prava izgrađeni pravni pojmovi, klasifikacije i kategorizacije osnovnih pravnih instituta, koje je prihvatila pravna znanost svih civiliziranih naroda.
 Razdoblja rimskog prava
 Rimska pravna povijest obuhvaća vremensko razdoblje od trinaest stoljeća. Uobičajena podjela poznaje četiri razdoblja razvitka rimskog prava, utvrđena prema značajnim političkim i društveno-ekonomskim zbivanjima.
 1. razdoblje civilnog prava - obuhvaća vrijeme nastanka rimske države i prva tri stoljeća Rimske Republike (od 753. pr. Kr. do kraja drugog punskog rata 201. pr. Kr.);
 2. razdoblje honorarnog prava - obuhvaća posljednja dva stoljeća Republike (od 201. pr. Kr. do osnivanja Carstva (uvođenja principata po Augustu) 27. pr. Kr.);
 3. razdoblje klasičnog prava - vrijeme principata (od 27. pr. Kr. do smrti Aleksandra Severa 235. godine) ;
 4. razdoblje postklasičnog prava - razdoblje dominata (od 235. do smrti cara Justinijana 565. godine).
 Većina romanista razvoj rimskog prava percipira na način da je ono svoj vrhunac doživjelo u razdoblju klasičnog prava, pad je doživjelo u razdoblju postklasičnog prava, da bi ga ponovno uzdigla djelatnost cara Justinijana, koji je svojim Corpus iuris civilis stvorio nenadmašiv sustav prava. Tijekom srednjeg vijeka, od 7. do 12. stoljeća, u Europi dolazi do gotovo potpunog napuštanja sustava rimskog prava: pravo mediteranskog imperija s razvijenom trgovinom i gradskim životom nije bilo prikladno za feudalno ustrojene države u kojima je trgovačka aktivnost bila slaba, a politički i društveni život se u cijelosti odvijao u uvjetima seoskog života. U vrijeme kasnog srednjeg vijeka i gotike je djelatnošću tzv. glosatora i postglosatora došlo do obnove pravne struke, a s vremenom i primjene Justinijanovog Corpus iuris civilis. Glosatori su bili prva generacija pravnika na novoosnovanim sveučilištima, koji su svoje komentare i definicije dopisivali uz rubove prijepisa antičkih tekstova, kao svojevrsne "fusnote", a postglosatori njihovi nasljednici, koji su pisali knjige u kojima su prezentirali i komentirali rad glosatora.
 Makar su pravnici - uključujući i predavače rimskog prava na pravnim fakultetima - skloni idealizirati tzv. recepciju rimskog prava u gotici i renesansi, činjenica je da je upravo zahvaljujući toj recepciji u pravne sustave Europe ponovo uvedena tortura: u feudalnim srednjovjekovnim pravima tortura se uglavnom nije koristila.
 Podjela rimskog prava
 Najčešća podjela prava danas, je ona iz XIX. stoljeća, tzv. pandektna (pandectae - grčko ime Digesta). Po njoj građansko pravo dijelimo na:
 Statusno pravo
 Obiteljsko pravo
 Stvarno pravo
 Obvezno pravo
 Nasljedno pravo
 Građanski postupak
 Iako primjenjiva na rimsko pravo, ova podjela nije nešto po čemu bi rimski pravnik prepoznao svoj pravni sustav. Duhu rimskog pravničkog razmišljanja bliži je tzv. Gajev ili "institucionalni" sustav građanskog prava (prema "institucije", naziv za udžbenik kojim je u antici započinjala pravnička edukacija: iznimno dobar Gajev udžbenik iz 2. stoljeća je u 6. stoljeću bio polazište za izradu "Justinijanovih institucija", koje su na sveučilištima korištene kao "pravnička početnica" čak do sredine 20. stoljeća):
 Ius Privatum - Privatno pravo
 Ius quod ad personas pertinet (doslovce: pravo koje se odnosi na osobe)
 Osobe sui iuris te alieni iuris (doslovce: vlastitog i tuđeg prava)
 Latini i Peregrini
 Rimski građani
 Ius quod ad res pertinet (doslovce: pravo koje se odnosi na stvari)
 Rimsko stvarno pravo
 Rimsko pravo sukcesija za slučaj smrti (nasljedno pravo)
 Rimsko obvezno pravo
 Ius quod ad actiones pertinet (doslovce: pravo koje se odnosi na tužbe)
 Rimske tužbe i druga procesna sredstva
 Postupci:
 Legisakcioni postupak
 Formularni postupak
 Ekstraordinarni postupak
 Osim toga rimsko pravo obuhvaća i javni dio, danas manje značajan:
 Ius Publicum - javno pravo
 gdje su osobito važna pitanja:
 Ustavnopravni koncepti i instituti Rima te
 Rimsko kazneno pravo
 Utjecaj rimskog prava nakon prestanka rimske države
 Nakon sloma Zapadnog Rimskog Carstva nastavlja život kroz Bizantsko pravo te kroz recepciju Rimskog prava u barbarskim državama Zapada tijekom srednjega vijeka. Ponovno oživljava tijekom renesanse, kada se njegovi instituti iznova otkrivaju te izučavaju za potrebe novonastale robne privrede u začetku kapitalističkog sustava. Nakon toga, sve do danas, ima utjecaj i živi u institutima, osobito građanskim, i u suvremenom pravu.
 Recepcija rimskog prava uobičajeni je naziv za preuzimanje rimskog prava u državama zapadne i srednje Europe. Preuzeto je kao pozitivno pravo koje je bilo supsidijarno, opće pravo pored feudalnog, partikularnog prava. Osnovni uzrok recepcije rimskog prava je razvoj buržoaskih odnosa u srednjovjekovnim gradovima koji su tražili svoju pravnu formulaciju: porast trgovine i pojava rano-kapitalističkih odnosa.
 Vidi još
 Pandekte
 Izvori
 Literatura
 Horvat, M., Rimsko pravo, 12. izdanje, Zagreb, 2002.
 Romac, A., Rimsko pravo, 7. izdanje, Zagreb, 2002.
 Romac, A., Rječnik rimskog prava, Zagreb, 1975.
 Romac, A., Izvori rimskog prava, Zagreb, 1973.
 Romac, A. (ur.), Zakonik XII ploča, Zagreb, 1994.
 Šarac, M., Lučić, Z., Rimsko privatno pravo, Naklada Bošković, Split, 2011.


type: contracts

text:
 23.12.2004
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 L 376/21
 ROZHODNUTIE SPOLOČNÉHO VÝBORU EHP
 Č. 98/2004
 z 9. júla 2004,
 ktorým sa mení a dopĺňa Príloha II (Technické predpisy, normy, skúšanie a osvedčovanie) k Dohode o EHP
 SPOLOČNÝ VÝBOR EHP,
 so zreteľom na Dohodu o Európskom hospodárskom priestore, zmenenú a doplnenú protokolom, ktorým sa upravuje Dohoda o Európskom hospodárskom priestore, ďalej len „dohoda“, najmä na jej článok 98,
 keďže:
 (1)
 Príloha II k dohode bola zmenená a doplnená Dohodou o účasti Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Maďarskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky v Európskom hospodárskom priestore, ktorá bola podpísaná 14. októbra 2003 v Luxemburgu (1).
 (2)
 Smernica Komisie 2003/101/ES z 3. novembra 2003, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 92/109/EHS o výrobe a uvádzaní na trh určitých látok používaných pri nedovolenej výrobe omamných látok a psychotropných látok (2) sa má začleniť do dohody,
 ROZHODOL TAKTO:
 Článok 1
 Do bodu 15f (smernica Rady 92/109/EHS) kapitoly XIII prílohy II k dohode sa dopĺňa táto zarážka:
 „—
 32003 L 0101: Smernica Komisie 2003/101/ES z 3. novembra 2003 (Ú. v. EÚ L 286, 4.11.2003, s. 14).“
 Článok 2
 Texty smernice 2003/101/ES v islandskom a nórskom jazyku, ktoré sú určené na uverejnenie v dodatku EHP k Úradnému vestníku Európskej únie, sú autentické.
 Článok 3
 Toto rozhodnutie nadobúda účinnosť 10. júla 2004, ak sa Spoločnému výboru EHP zaslali všetky oznámenia podľa článku 103 ods. 1 k dohode (3).
 Článok 4
 Toto rozhodnutie sa uverejní v oddieli EHP a dodatku EHP k Úradnému vestníku Európskej únie.
 V Bruseli 9. júla 2004
 Za Spoločný výbor EHP
 predseda
 Kjartan JÓHANNSSON
 (1) Ú. v. EÚ L 130, 29.4.2004, s. 3.
 (2) Ú. v. EÚ L 286, 4.11.2003, s. 14.
 (3) Nie sú uvedené žiadne ústavné požiadavky.


text:
Fear léinn Sasanach ab ea Thomas Robert Malthus (a rugadh ar 13 Feabhra 1766 gar do Dorking Shasana – 23 Nollaig 1834) . Bhí tionchar mór ag a chuid teoiricí eacnamaíochta, polaitiúla agus déimeagrafaíochta.
 Bhí dearcadh duairc ag Malthus ar chúrsaí. Mar shampla, ina Essay on the Principle of Population (Aiste ar Phrionsabail an Daonra, 1798) d'áitigh sé go raibh claonadh nádúrtha go méadódh an daonra níos tapa ná na meáin maireachtála.
 Mar sin gur cheart an ráta beireatais a shrianadh trí fhéinsmacht nó breithrialú.
 Bhí Malthus den bharúil go mbeadh dul chun cinn gan deireadh i dtreo pobail útóipigh i mbaol, luath nó mall, ag an bhfás daonra a bheadh mar thoradh ar an dul chun cinn céanna (na "srianta Malthus").
 Tagairtí
 Daoine a rugadh i 1766
 Básanna i 1834
 Eacnamaithe
 Déimeagrafaíocht


text:
 8.11.2012
 FR
 Journal officiel de l'Union européenne
 L 309/32
 DÉCISION DU COMITÉ MIXTE DE L’EEE
 No 147/2012
 du 13 juillet 2012
 modifiant l’annexe II (Réglementations techniques, normes, essais et certification) de l’accord EEE
 LE COMITÉ MIXTE DE L’EEE,
 vu l’accord sur l’Espace économique européen (ci-après l’«accord EEE»), et notamment son article 98,
 considérant ce qui suit:
 (1)
 La directive 2011/84/UE du Conseil du 20 septembre 2011 modifiant la directive 76/768/CEE relative aux produits cosmétiques en vue d’adapter son annexe III au progrès technique (1) doit être intégrée dans l’accord EEE.
 (2)
 Il convient dès lors de modifier en conséquence l’annexe II de l’accord EEE,
 A ADOPTÉ LA PRÉSENTE DÉCISION:
 Article premier
 Le tiret suivant est ajouté au point 1 (directive 76/768/CEE du Conseil) du chapitre XVI de l’annexe II de l’accord EEE:
 «—
 32011 L 0084: directive 2011/84/UE du Conseil du 20 septembre 2011 (JO L 283 du 29.10.2011, p. 36).»
 Article 2
 Les textes de la directive 2011/84/UE en langues islandaise et norvégienne, à publier dans le supplément EEE du Journal officiel de l’Union européenne, font foi.
 Article 3
 La présente décision entre en vigueur le 14 juillet 2012, pour autant que toutes les notifications prévues à l’article 103, paragraphe 1, de l’accord EEE aient été faites au Comité mixte de l’EEE (2).
 Article 4
 La présente décision est publiée dans la partie EEE et dans le supplément EEE du Journal officiel de l’Union européenne.
 Fait à Bruxelles, le 13 juillet 2012.
 Par le Comité mixte de l’EEE
 Le président
 Atle LEIKVOLL
 (1) JO L 283 du 29.10.2011, p. 36.
 (2) Pas d’obligations constitutionnelles signalées.