type: other

text:
Απλήρωτοι 3.000 εργαζόμενοι στα νοσοκομεία – «Μπαλάκι» ανάμεσα σε ΟΑΕΔ και υπ. Υγείας - Σύλλογος Υπαλλήλων τ. ΟΕΚ-ΟΕΕ & ΟΑΕΔ
 Απλήρωτοι 3.000 εργαζόμενοι στα νοσοκομεία – «Μπαλάκι» ανάμεσα σε ΟΑΕΔ και υπ. Υγείας
 Απλήρωτοι είναι εδώ και 5 μήνες οι 3.150 εργαζόμενοι, που προσελήφθησαν τον περασμένο Ιανουάριο μέσω του ΟΑΕΔ για να καλύψουν για 12 μήνες τις ανάγκες των δημόσιων νοσοκομείων και άλλων δομών υγείας του ΕΣΥ.
 Οι 12μηνίτες των νοσοκομείων έχουν γίνει «μπαλάκι» ανάμεσα στον ΟΑΕΔ και το υπουργείο Υγείας για το πότε και από που θα πληρωθούν.
 Η σχετική Υπουργική Απόφαση προέβλεπε δαπάνη 50 εκατ. ευρώ για το 2017 και 16 εκατ. ευρώ για το 2018 για την απασχόλησή τους (για 4.000 μακροχρόνια ανέργους συνολικά).
 Εργαζόμενοι από τα νοσοκομεία «Ευαγγελισμός», «Θριάσιο», «Αγία Σοφία», «Σωτηρία», «Αλεξάνδρας», «Αν. Συγγρός» και «Οφθαλμιατρείο» πραγματοποίησαν παράσταση διαμαρτυρίας στα κεντρικά γραφεία του ΟΑΕΔ την Τρίτη.
 Οι συγκεντρωμένοι διεμήνυσαν ότι θα κλιμακώσουν τις κινητοποιήσεις με επόμενο σταθμό την Τετάρτη 14 Ιουνίου με συγκέντρωση στο υπουργείο Υγείας, στις 12 το μεσημέρι. Ήδη το Σωματείο του «Ευαγγελισμού» έχει προκηρύξει για τη συγκεκριμένη μέρα στάση εργασίας (11 π.μ.-3 μ.μ.) για όλο το επικουρικό προσωπικό.
 Για το ίδιο θέμα το ΚΚΕ κατέθεσε ερώτηση στη Βουλή.
 http://www.athina984.gr/2017/06/01/apliroti-3-000-ergazomeni-sta-nosokomia-balaki-anamesa-se-oaed-ke-yp-ygias/
 ΕΡΓΑΖΟΜΕΝΟΙ ΟΑΕΔ,
 Περισσότερα σε αυτή την κατηγορία: « Νέα προγράμματα για 150.000 ανέργους του ΟΑΕΔ - 70.000 στην κοινωφελή εργασία ΟΑΕΔ: Νέο πρόγραμμα κοινωφελούς εργασίας 3.494 θέσεων σε 17 δήμους »


text:
Ansættelsesret -Den flyvende mus og lydoptagelsen - Skjøde Knudsen & Partnere
 Ansættelse og ansættelseskontrakten
 Dagligdagen i ansættelsesforholdet
 Ansættelsesret i forbindelse med COVID-19 (Coronavirus)
 Omregistrering af iværksætterselskaber senest 15. april 2021
 Lejefastsættelse i boliglejemål
 Ansættelsesret -Den flyvende mus og lydoptagelsen
 Ny ferielov – Bliv klar i god tid.
 Forside » Ansættelsesret -Den flyvende mus og lydoptagelsen
 Spændte, har vi ventet på Højesterets vurdering af, om en bortvisning kan ske med tilbagevirkende kraft, hvilket Vestre Landsret afgjorde var muligt, i en dom af 6. juni 2018, som efterfølgende blev anket til Højesteret.
 For Højesteret – ved afgørelse af 19. august 2019 – faldt dommen imidlertid ud til medarbejderens fordel. Det betød samtidig, at Højesteret ikke fandt anledning til at udtale sig om spørgsmålet om, hvorvidt en bortvisning kan ske med tilbagevirkende kraft.
 Sagens kerne for Højesteret blev derimod, om en adfærd udvist af medarbejderen kunne anses for så grov misligholdelse, at det kunne begrunde en bortvisning.
 Sagen omhandlede 2 specifikke forseelser – hvis grovhed blev vurderet af Højesteret:
 Kast med en computermus i et mødelokale i ophidset stemning
 Lydoptagelse og efterfølgende anvendelse af lydoptagelsen af et lønforhandlingsmøde med deltagelse af medarbejderen selv, ledelsen og andre kolleger.
 Kast med Computermus
 Højesteret vurderede, at kast med computermusen under de konkrete omstændigheder i sagen ikke kunne betragtes som en grov misligholdelse, ligesom det ej heller uden en forudgående advarsel kunne have begrundet en opsigelse.
 Højesteret nævner i sin begrundelse for resultatet flere elementer.
 Specifikt nævner Højesteret, at drøftelserne på mødet fortsatte efter episoden, at der på mødet blev sagt undskyld, og at drøftelserne også fortsatte efter, at undskyldning var givet. Det forhold, at direktøren fortsatte mødet efter episoden, efterlader det indtryk, at direktøren ikke opfattede episoden som noget alvorligt.
 Dertil kommer, at computermusen ikke ramte nogen i lokalet, ligesom Højesteret lægger specifikt vægt på, at kastet må være sket i frustration under en ophidset diskussion om et provisionstilgodehavende. Højesteret finder desuden, at det kan lægges til grund, at medarbejderen ikke kastede musen med det formål at ramme direktøren.
 Lydoptagelse og efterfølgende anvendelse heraf
 Højesteret vurderede, for så vidt angår lydoptagelsen og den efterfølgende anvendelse heraf, at medarbejderens interesser i den konkrete sag oversteg hensynet til arbejdsgiver og de øvrige berørte, hvorfor en bortvisning eller opsigelse på den baggrund heller ikke ville være berettiget.
 Angående spørgsmålet, bemærker Højesteret indledningsvist, at det ikke er i strid med straffeloven at optage en samtale, som man selv deltager i uden de øvrige deltageres viden. Højesteret fastslår desuden i relation til databeskyttelsesloven, at en sådan optagelse henset dertil skal have et sagligt formål, ligesom der skal foretages en proportionalitetsvurdering, hvor hensynet til den, der optager, skal afvejes overfor hensynet til de øvrige uvidende deltagere og andre berørte.
 I ansættelsesretslig sammenhæng må der foretages en konkret afvejning af medarbejderens interesse i lydoptagelsen over for arbejdsgiverens og andre berørte interesser.
 Som ikke udtømmende kriterier for at foretage denne afvejning siger Højesteret, at der bl.a. må lægges vægt på:
 Formålet med og baggrunden for optagelsen, herunder om den ansatte havde særlig anledning til at sikre sig bevis for en tilsidesættelse af sine rettigheder.
 Det må endvidere indgå, hvilke oplysninger den ansatte forventede eller havde til hensigt at optage, herunder om der er tale om oplysninger om rent private forhold eller oplysninger, som bør være fortrolige af hensyn til virksomheden eller andre.
 Selv om en lydoptagelse ikke i sig selv udgør en misligholdelse af ansættelsesforholdet, vil den efterfølgende opbevaring og anvendelse af optagelsen efter omstændighederne kunne udgøre en misligholdelse.
 Højesteret bemærker, at ikke enhver overtrædelse af databeskyttelseslovgivningen i forbindelse med en lydoptagelse vil udgøre en misligholdelse af ansættelsesforholdet, der kan begrunde opsigelse eller bortvisning.
 Dommen viser, hvor svært det er for en arbejdsgiver at løfte bevisbyrden for, at en misligholdelse er så grov, at den kan berettige til en bortvisning.
 Desuden viser dommen, at arbejdsgiver skal reagere straks på en hændelse, som arbejdsgiverens vurderer som grov misligholdelse, da et indrettelsessynspunkt ellers kan føre til, at medarbejderen får den opfattelse, at handlingen ikke var alvorlig, og at den f.eks. er klaret med en undskyldning. I denne sag slog dette synspunkt endda igennem på en måde, så end ikke en opsigelse uden en forudgående advarsel ville have været saglig ifølge Højesterets vurdering i den konkrete sag.
 Rækkevidden at Landsrettens dom om, at der kan ske bortvisning med tilbagevirkende kraft, må vi indtil videre være lidt varsomme med at støtte ret på, indtil vi har en Højesterets afgørelse med samme indhold. Det er min vurdering, at udgangspunktet fortsat må være, at en bortvisning alene sker med fremadrettet virkning fra det tidspunkt, hvor den er afgivet.
 For yderligere rådgivning i ansættelsesretlige anliggender kontakt advokat Majken Dybbro Hansen, mdh@skj-advokat.dk eller 75520822.
 Stor godtgørelse til offer for seksuelle krænkelser på nettet
 Fraflytningsrapporter og digital post (e-mails)
 Inddragelse af jagttegn og våbentilladelse
 CVR. 36 07 35 27


type: wikipedia

text:
Suomen rikoslaki (, lyhenne RL) tarkoittaa laveasti ymmärrettynä Suomen rikosoikeudellista lainsäädäntöä ja ahtaammin määriteltynä rikoslaki-nimistä lakia. Rikoslaki sisältää rikoksia ja niiden seuraamuksia koskevat oikeussäännökset. Rikoslaki määrittelee rikolliset teot ja pyrkii estämään niitä ja vähentämään rikollisuuden haittoja. Muissakin laeissa on rangaistussäännöksiä, mutta vankeusrangaistuksen määräävät säännökset on pääosin keskitetty rikoslakiin.
 Suomen käytössä oleva rikoslaki säädettiin vuonna 1889, ja se tuli voimaan huhtikuussa 1894. Rikoslain kokonaisuudistuksessa rikoslakia on modernisoitu vuodesta 1991 lähtien. Kaikkia rikoksia koskevat yhteiset säännökset eli niin sanotut rikosoikeuden yleiset opit uudistettiin 2003, ja muutokset tulivat voimaan 2004. Niitä koskevat säännökset ovat lain kymmenessä ensimmäisessä luvussa.
 Määritelmiä
 Laillisuusperiaate. Rikosoikeuden johtava sääntö on, ettei ketään voi tuomita rangaistukseen teosta, joka ei ollut selvästi ja käsitettävästi lain kieltämä tekohetkellä. Periaatteeseen viitataan usein latinaksi fraasilla nulla poena sine lege, nullum crimen sine lege poenali eli ei rikosta ilman lainkohtaa. Tämä sääntö sisältää myös taannehtivan lainkäytön kiellon.
 Rikosoikeudellinen vastuuikäraja on Suomessa 15 vuotta. Sitä nuorempana rikoksen tehneet eivät joudu oikeuteen eikä heitä rangaista, koska heitä ei pidetä rikosoikeudellisesti syyntakeisina. Lapsiin voidaan kohdistaa lastensuojelullisia toimenpiteitä, esimerkiksi ottaa heidät huostaan. Kun henkilö täyttää 15 vuotta, hän on syyntakeinen ja rikoksistaan vastuussa ja hänet voidaan siis tuomita sakkoihin, nuorisorangaistukseen, yhdyskuntapalveluun tai vankeuteen. Vankeusrangaistus voi olla ehdollinen tai ehdoton. Alle 18-vuotiaita rikoksentekijöitä rangaistaan täysi-ikäisiä lievemmin, ja ehdottomia vankeusrangaistuksia alaikäisille langetetaan vain törkeistä rikoksista.
 Vahingonkorvausvelvollisuus ei noudata rikosvastuun ikärajaa. Myös alle 15-vuotias joutuu korvaamaan rikoksella eli rangaistavaksi määrätyllä teolla aiheuttamansa vahingot. Vanhempien vastuu on monitahoinen kysymys.
 Syyntakeisuus. Alle 15-vuotias ja henkisiltä toiminnoiltaan syvästi häiriintynyt henkilö jäävät rangaistuksetta, koska he eivät voi rikosoikeudellisesti syyllistyä rikokseen. Heidän katsotaan olevan kyvyttömiä tahdonmuodostukseen eli itsenäisiin valintoihin. Suomen rikoslaki jakaa henkisesti häiriintyneet kahteen luokkaan: ymmärystä vailla oleviin (syyntakeettomat) ja täyttä ymmärrystä vailla (alentunut syyntakeisuus) oleviin. Jälkimmäiseen ryhmään sijoitettu voi saada muita lievemmän rangaistuksen, mutta alentunut syyntakeisuus ei kuitenkaan vaikuta käytettävissä olevaan enimmäisrangaistukseen.
 Rikosoikeudellinen syyntakeisuus selvitetään lääkärien johdolla mielentilantutkimuksessa, mutta oikeudellisen arvion tekee tuomioistuin. Arviot eivät aina osu yksiin. Tuomioistuimilla näyttäisi olevan yleensä tapa edellyttää syvää harhaisuutta ennen kuin syytetty katsotaan ymmärrystä vailla olevaksi. Itse aiheutettu tila, kuten syvä päihtymys, ei vaikuta syyntakeisuuteen.
 Syyllisyys. Syyllisyyden toinen puoli on syy-yhteys henkilön toiminnan ja sen seurauksen välillä. Mies lyö toista puukolla ja tämä saa haavan. Toinen puoli eli syyksiluettavuus on tahdon suuntautuminen tai seurauksen mieltäminen; kysymys on rikosoikeustieteen vaikeimpia. Syyllisyys näet jaetaan karkeasti kolmeen osaan, tapaturmaan jossa syyllisyyttä ei ole, tuottamukseen jossa tekijä on menetellyt sekä varomattomasti että moitittavasti, ja tahallisuuteen, joka sekin jaetaan joskus useampaan osaan. Syyllisyys siis edellyttää meillä vallitsevan käsityksen mukaan kykyä tahdon muodostamiseen eli esimerkiksi kuvitelman ja todellisuuden erottamiseen.
 Tahallisuus ja tuottamuksellisuus. Rikoslain järjestelmän mukaan teon rangaistavuus edellyttää tahallisuutta. Kun teko on tuottamuksellisena rangaistava, siitä mainitaan laissa erikseen. Ihmisen surmaaminen tarkoituksin saada hänet hengiltä on murha tai tappo, tahallinen teko. Auton kuljettaminen niin varomattomasti että joku tiellä kulkeva tai autossa oleva saa surmansa, on kuolemantuottamus. Tunnetun oikeustapauksen tilanne, jossa metsästäjä ampuu luvallisesti asumattomalla seudulla kohti hirveä mutta ohi, ja ampumalinjalla on aivan odottamattomasti sankassa metsässä ihminen, joka saa luodista surmansa, on tapaturma.
 Vastuuvapausperusteita. Pakkotilassa tai hätävarjeluna tehty teko jää rankaisematta. Pakkotila on oikeuden loukkaamista pahemman seuraamuksen välttämiseksi: palokunta murtautuu palavaan taloon ja rikkoo paikkoja. Hätävarjelu on luvallista itsepuolustusta eli oikeudettoman hyökkäyksen torjumista. Tietyissä tilanteissa erehdys voi poistaa teon rangaistavuuden ainakin tahallisena tekona, vaikka yleisen säännön mukaan tietämättömyys lain sisällöstä ei vapauta.
 Klassisen oikeustieteellisen määritelmän mukaan rikos on oikeudenvastainen tekijälleen syyksiluettava teko tai laiminlyönti, josta laissa on säädetty rangaistus.
 Seuraamukset rikoksista
 Seuraamukset ovat niiden kohteeksi joutuvan muutoin suojattuun oikeuspiiriin kajoavia haitallisia toimenpiteitä.
 Rangaistukset ovat tärkein rikosoikeudellisten seuraamusten ryhmä, määritelläänhän jo itse rikoskin teoksi, josta oikeusjärjestyksen mukaan tulee seurata rangaistus. Rangaistusuhalla pyritään ehkäisemään haitallisena pidettyä käyttäytymistä jo ennakolta. Suomessa mahdollisia rangaistuksia ovat
 sakko
 vankeus
 yhdyskuntapalvelu
 ehdollinen vankeusrangaistus
 valvontarangaistus
 nuorisorangaistus
 yhteisösakko.
 Virkarikoksesta voidaan tuomita myös varoitus tai viraltapano.
 Aiemmin rangaistuksiin kuuluivat myös kuritushuone ja kuolemanrangaistus. Monista rikoksista seurasi ennen vuotta 1969 varsinaisen rangaistuksen ohella myös lisärangaistuksia, joista yleisin oli kansalaisluottamuksen menetys. Sitä vastoin aikaisempien lakien tuntemat raippa- ja häpeärangaistukset poistettiin käytöstä jo silloin, kun vuoden 1889 rikoslaki säädettiin.
 Kurinpidolliset seuraamukset ovat myös luonteeltaan ei-toivottavasta käyttäytymisestä seuraavia rangaistuksia. Tällaisia seuraamuksia on käytössä esimerkiksi virkamiehiä, sotilaita tai vankeja koskevissa kurinpitojärjestelmissä. Rikosoikeudellinen kurinpito on eri asia kuin hallinnollinen kurinpito, jonka kohteeksi virkamies voi joutua esimerkiksi rikoksen takia. Vankeusrangaistus voidaan määrätä ehdollisena, jolloin rangaistava välttää rangaistuksen suorittamisen, mikäli hän ei syyllisty uusiin rikoksiin koetusaikana (rikoslaki 2b luku).
 Turvaamistoimenpiteet voivat kuulua myös rikoksen seuraamuksiin. Luonteeltaan ne eivät ole kuitenkaan rangaistuksia. Turvaamistoimenpiteiden tarkoituksena on estää välittömästi uudet oikeudenloukkaukset. Turvaamistoimenpiteitä ovat esimerkiksi:
 pakkolaitokseen eristäminen
 ajokielto
 menettämisseuraamus eli konfiskaatio.
 liiketoimintakielto
 lähestymiskielto.
 Vaikka turvaamistoimenpiteiden tarkoituksena ei olekaan rankaiseminen, ne ovat niiden kohteen kannalta haitallisia. Ne voivat tosiasiallisesti merkitä niiden kohteeksi joutuvalle yhtä suurta haittaa kuin varsinaiset rangaistuksetkin. Niillä on merkitystä myös varsinaisen rangaistuksen mittaamisessa. Esimerkiksi pitkään ajokieltoon määrääminen voidaan ottaa huomioon rangaistusta mitattaessa, toisin sanoen varsinainen rangaistus voi lieventyä tällöin. Pakkolaitokseen eristäminen on suuri harvinaisuus. Sitä vastoin menettämisseuraamus on tavallinen. Tuomioistuin voi julistaa menetetyksi rikoksen tekovälineen, muun omaisuuden ja rikoksella saadun hyödyn (rikoslaki 10. luku). Yleensä esine voidaan tuomita valtiolle menetetyksi vain omistajaltaan. Tämä asia on aiheuttanut ajoittain vilkasta keskustelua mietittäessä rattijuopon auton kohtaloa; auto ei likikään aina ole kuljettajan. Jos se tuomittaisiin menetetyksi, seuraamus kohdistuisi eri henkilöihin eri tavoin.
 Turvaamistoimenpiteitä käytetään myös väliaikaisesti, kuten takavarikointia. Asiaa koskevat säännökset on koottu pakkokeinolakiin.
 Vahingonkorvaus ei ole luonteeltaan rangaistus vaikka se usein rikoksen johdosta tuomitaankin maksettavaksi. Sen tarkoituksena on loukkauksen kärsineen saattaminen taloudellisesti mahdollisimman samanlaiseen asemaan kuin hän olisi ollut, ellei rikosta olisi tehty. Yksityiskohtaiset säännökset sisältää Vahingonkorvauslaki (VahKorvL).
 Rikosoikeudellisista toimenpiteistä voidaan luopua. Poliisi voi jättää epäilemänsä rikoksen ilmoittamatta syyttäjälle ja syyttäjä voi jättää syytteen nostamatta tai oikeus jättää seuraamuksen tuomitsematta. Tämä on mahdollista, jos rikos on vähäinen ja anteeksiannettava, ja kun yleinen etu ei vaadi muuta. Syyttämättä tai tuomitsematta jättäminen on mahdollista myös huumausaineen käyttörikoksen kohdalla. Luotettavuuslausuntoa annettaessa tai kansalaistamisen nuhteettomuusvaatimuksen täyttymistä tutkittaessa tällaiset seurauksenomainen syyttämättä tai tuomitsematta jättäminen kuitenkin huomioidaan, sillä asiassa on kuitenkin todettu henkilön syyllistyneen rikokseen. Jos henkilö, jonka syyttäjä toteaa syyllistyneen rikokseen, mutta jättää jostain syystä syyttämättä, vastustaa syyttäjän näkemystä syyllisyydestään, hänellä on oikeus määräajan kuluessa vaatia syyttäjää nostamaan rikoksesta syyte, jolloin asia tutkitaan tuomioistuimessa ja ratkaistaan tuomiolla.
 Yritys ja osallisuus
 Rikoksen yrityksestä rangaistaan vain, jos yritys on nimenomaan säädetty rangaistavaksi. Tapon yritys on tietenkin rikos, mutta esimerkiksi kunnianloukkauksen yritys kuulostaisi oudolta.
 Teko on edennyt rikoksen yritykseksi, kun tekijä on aloittanut rikoksen tekemisen ja saanut aikaan vaaran rikoksen täyttymisestä. Rikoksen yritys on kysymyksessä silloinkin, kun sellaista vaaraa ei aiheudu, jos vaaran syntymättä jääminen on johtunut vain satunnaisista syistä (rikoslaki 5. luku 1).
 Varkauden ja näpistyksen yritykset on säädetty rangaistaviksi. Tuomioistuin voi joutua pohtimaan, onko teko näpistys, yritys vai rankaisematon, jos henkilö on poistunut tavaratalon osastolta mukanaan maksamaton tavara. Tilanteessa, jossa syytetty oli taparikollinen ja esine oli kallis matkalaukku, johon syytetyllä ei olisi ollut varaa, teko katsottiin varkaudeksi, kun syytetty oli pysäytetty tavaratalon katuovella. Yrityksen voi peruuttaa luopumalla teosta vapaaehtoisesti. Teko ei jää rankaisematta, jos luopuminen johtui satunnaisesta syystä: tekijä oli tarjoamassa uhrille myrkyttämäänsä ruokaa, mutta koira söi sen.
 Yllyttäjää ja tekijäkumppania rangaistaan samalla tavalla kuin päätekijää. Avunannosta rangaistaan henkilöä, joka ennen rikosta tai sen aikana neuvoin, toimin tai muilla tavoin tahallaan auttaa toista tahallisen rikoksen tai sen rangaistavan yrityksen tekemisessä. Tyypillisesti avunantaja on esimerkiksi autonkuljettajana rikospaikalle ja pitää paikkaa silmällä toisten käydessä varkaissa.
 Oikeushenkilön puolesta toiminut voidaan tuomita rangaistukseen, vaikkei hänen menettelynsä täyttäisi osallisuuden edellytyksiä. Tämä on usein tilanne esimerkiksi tekijänoikeusrikoksissa.
 Välillinen tekeminen on suuri harvinaisuus. Sääntö on selvä, nimittäin ihminen ei ole vastuussa toisen tekemästä rikoksesta, ellei häntä osoiteta osalliseksi siihen.
 Suomen rikoslain historia
 Suomen rikosoikeuden ideologisena perustana toimi alussa klassinen rikosoikeusajattelu, jonka mukaan rangaistus on seurausta rikollisesta teosta. Suomen nykyinen rikoslaki ja siihen liittyvä asetus rangaistusten täytäntöönpanosta annettiin 1889 (AsK 39/1889), ja ne tulivat voimaan vuonna 1894. Ne kumosivat vuoden 1734 lain rikos- ja rangaistuskaaret. Suomen rikoslaki alkaa Suomen Suuriruhtinanmaan Asetus-Kokouksessa seuraavilla saatesanoilla:
 "Me ALEKSANDER Kolmas, Jumalan Armosta, koko Wenäjänmaan Keisari ja Itsewaltias, Puolanmaan Tsaari, Suomen Suuriruhtinas, y. m., y. m., y. m. T e e m m e t i e t t ä w ä k s i : Suomenmaan Waltiosäätyjen alamaisesta esityksestä tahdomme Me täten armossa wahwistaa seuraawan rikoslain Suomen Suuriruhtinaanmaalle, jonka woimaanpanemisesta, niinkuin myöskin rangaistusten täytäntöönpanosta erityinen asetus annetaan."
 Samat alkusanat ovat Suomen rikoslain alkusanoissa edelleenkin (2020). Lakia ei ole koskaan kumottu ja korvattu uudella lailla.
 Rikoslaki hyväksyttiin alkujaan jo vuoden 1888 säätyvaltiopäivillä, mutta sen vahvistaminen kohtasi vaikeuksia. Venäjän keisarikunnan rikoslakiuudistuksen pääasiantuntijana toiminut professori Nikolai Tagantsev antoi Suomen rikoslaista kielteisen lausunnon, koska siinä poikettiin aiemmasta periaatteesta, jonka mukaan suomalaisten Venäjällä tekemät rikokset tuomittaisiin Venäjän lain mukaan, ja sen sijaan suomalainen oikeusjärjestelmä ulotettiin osittain myös Venäjälle, joka rinnastettiin ulkomaihin. Lisäksi Tagantsevin mukaan laki määräsi majesteettirikoksista lievemmät rangaistukset kuin Venäjän laki. Lausunnon seurauksena Venäjän keisari Aleksanteri III antoi 13. joulukuuta 1890 keisarillisen manifestin (AsK 27/1890), joka lykkäsi rikoslain voimaantuloa toistaiseksi. Koska tämä tapahtui pian postimanifestin antamisen jälkeen, keisari joutui maaliskuussa 1891 rauhoittelemaan suomalaisia niin sanotulla rauhoitusreskriptillä. Vuoden 1891 valtiopäiville annettiin uusi rikoslakiesitys, johon oli tehty venäläisten vaatimat korjaukset, mutta valtiopäivät tekivät esitykseen muutoksia, joita keisari ei hyväksynyt, joten hän jätti sen vahvistamatta. Vuoden 1894 valtiopäivät hyväksyivät lopulta rikoslain keisarin toivomassa muodossa, jolloin Aleksanteri III vahvisti sen ja määräsi sen asetumaan voimaan heti (AsK 17/1894).
 Myöhemminkin rikoslakia on muutettu lähes kaikilta osin, joskus yksittäisiä lainkohtia muuttamalla, joskus kirjoittamalla uudestaan kokonaisia lukuja. Alkuperäisessä muodossaan ovatkin voimassa enää vain eräät nykyisin vähämerkityksisiksi jääneet pykälät 2. ja 18. luvussa.
 Rikoslain rinnalla oli voimassa vuonna 1919 säädetty sotaväen rikoslaki. Se kumottiin vuoden 1984 alussa, jolloin rikoslakiin lisättiin uusi, sotilasrikoksia koskeva 45. luku sekä säädettiin uusi sotilasoikeudenkäyntilaki.
 Rangaistussäännöksiä on muissakin laeissa kuin rikoslaissa, kuten esimerkiksi tieliikennelaissa, mutta vankeusrangaistuksen uhan sisältävät säännökset pyritään nykyisin keskittämään rikoslakiin. Suomen kriminaalipolitiikka lieventyi merkittävästi 1960-luvulta alkaen, jolloin vapausrangaistuksia alettiin ensimmäistä kertaa kritisoida epähumaaneiksi. Sen jälkeen ehdollisia vankeusrangaistuksia laajennettiin ja tuomioista tehtiin lievempiä.
 Suomalainen rikosoikeusjärjestelmä sai ideologisia vaikutteita sosiologisesta koulusta, jonka mukaan rangaistuksen tarkoituksena on parantaa rikollinen. Erityisesti tämä käsitys on vaikuttanut ehdollisten vankeusrangaistusten, nuorisovankiloiden ja vaarallisten vankien eristämistoimien kehitykseen. Vuoteen 1960 asti rikosoikeusteoreetikot kannattivat klassista rikosoikeusajattelua tai sosiologista koulua. Toisaalta Suomen rikoslaki sai vaikutteita myös positivisesta rikosoikeuskoulusta, jonka mukaan yhteiskunnalliset tekijät vaikuttavat rikollisuuteen.
 Vuodesta 1970 alkaen suomalaista rikosoikeusajattelua on ideologisesti hallinnut humaani uusklassismi, jonka mukaan rangaistusten tavoitteena on vahvistaa moraalia. Tästä syystä kaikkien rangaistusten on oltava yleistettävissä. Yleisesti rikollisen rankaisemin perusteena on pidetty teon moitittavuutta. Uusklassismin vaikutus on nähtävissä vuonna 1976 kirjoitetussa rikosoikeuskomitean mietinnössä.
 Rikoslainsäädännön vireillä olevan kokonaisuudistuksen myötä rikoslaki on itse asiassa uusittu vaiheittain ja on tätä nykyä kohtalaisen moderni. Uudistuksen ensimmäisen vaiheen lainmuutokset tulivat voimaan vuoden 1991 alusta ja toisen vaiheen syyskuussa 1995. Oikeusministeriö asetti 14.2.2007 professori Pekka Koskisen selvitysmieheksi selvittämään mahdollisuuksia rikoslain kokonaisuudistuksen loppuun saattamiseksi siten, että säädettäisiin lakiteknisesti uusi, rakenteeltaan johdonmukainen ja kirjoitusasultaan yhdenmukainen rikoslaki. Laajoja sisällöllisiä muutoksia uudistuksessa ei ole tarkoitus tehdä.
 Katso myös
 Luettelo Suomen rikoslain mukaisista rikoksista
 Rikos
 Politiarikos
 Hätävarjelu
 Pakkotila
 Kriminaalipolitiikka
 Kirjallisuutta
 Lähteet
 Aiheesta muualla
 Suomen Suuriruhtinaanmaan rikoslaki (alkuperäinen säädös vuodelta 1889)
 Asetus rikoslain voimaanpanemisesta (alkuperäinen säädös vuodelta 1889)
 Julistuskirja rikoslain voimaanastumisen lykkäyksestä (27/1890)
 Ajantasainen rikoslaki valtion säädöstietopankissa Finlexissä
 Kriminalisoinnit yhteiskuntakehityksen vietävänä. Haaste 4/2015.
 Rikoslaki
 Rikoslaki


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 31.7.2010
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 C 209/43
 Жалба, подадена на 21 май 2010 г. — Merlin и др./СХВП — Dusyma (Игри)
 (Дело T-231/10)
 ()
 2010/C 209/66
 Език на жалбата: немски
 Страни
 Жалбоподатели: Merlin Handelsgesellschaft mbH (Forchtenberg, Германия), Rolf Krämer (Forchtenberg), BLS Basteln, Lernen, Spielen GmbH (Forchtenberg), Andreas Hohl (Künzelsau, Германия) (представител: R. Kramer, Rechtsanwalt)
 Ответник: Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели)
 Друга страна в производството пред апелативния състав: Dusyma Kindergartenbedarf GmbH (Schorndorf, Германия)
 Искания на жалбоподателите
 —
 Да се отмени решението на трети апелативен състав на Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) от 17 март 2010 г. по преписка No R 879/2009-3 и да се обяви нищожността на промишления дизайн на Общността No 526 801-0011,
 —
 при условията на евентуалност да се отмени решението на трети апелативен състав и да се върне делото за ново разглеждане,
 —
 да се осъди ответникът да заплати съдебните разноски.
 Правни основания и основни доводи
 Регистриран промишлен дизайн на Общността, предмет на искане за обявяване на недействителност: промишлен дизайн на Общността No 526 801-0011 за продукта „Игри (включително образователни игри)“.
 Притежател на марката на Общността: Dusyma Kindergartenbedarf GmbH.
 Страна, която иска обявяване на недействителността на промишления дизайн на Общността: жалбоподателят.
 Решение на отдела по отмяна: отхвърля искането за обявяване на недействителност.
 Решение на апелативния състав: отхвърля жалбата.
 Изложени правни основания: нарушение на член 3 от Регламент (ЕО) No 6/2002 на Съвета (1) относно промишления дизайн на Общността, тъй като апелативният състав изтълкувал погрешно определителните разпоредби от този член и не взел предвид, че промишленият дизайн на Общността като видим външен вид може да представлява част от продукта.
 (1) Регламент (ЕО) No 6/2002 на Съвета от 12 декември 2001 година относно промишления дизайн на Общността (ОВ L 3, 5.1.2002 г., стр. 1—24; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 33, стр. 70).


text:
Franciscus Ronaldus Maria (Ronald) Jansen (Sint-Michielsgestel, 30 december 1963) is een voormalig Nederlands tophockeydoelman. Jansen speelde 183 interlands en maakte zijn debuut op 23 juni 1987 tijdens het toernooi om de Champions Trophy (Nederland-Argentinië 5-0). Met Nederland werd hij wereldkampioen in 1998, en olympisch kampioen in 1996 en 2000.
 Jansen speelde in zijn loopbaan voor achtereenvolgens MHC De Dommel, HC Wageningen, Oranje Zwart en Hockeyclub 's-Hertogenbosch. Met die laatste club won hij in 1998 de landstitel in de hoofdklasse. Bij diezelfde club trad hij in de zomer van 2001 in dienst als trainer-coach. Na twee jaar hield Jansen het voor gezien. In 2004 was hij assistent van Roelant Oltmans bij de nationale hockeyploeg van Pakistan. In het dagelijks leven is hij eigenaar van een kledinglijn (Keepers by Ronald Jansen).
 Nederlands hockeycoach
 Nederlands hockeyer
 Nederlands olympisch kampioen