text:
Øresundstolden indførtes i 1429 af kong Erik 7. af Pommern. Ethvert udenlandsk skib, der passerede en linje mellem Helsingør og Helsingborg, skulle betale en afgift. I senere tid nærmere bestemt mellem Kronborgs flagbatteri og Helsingborgs nordligste del. Det var dengang ikke tilladt for udenlandske skibe at gå gennem Storebælt eller Lillebælt. For at styrke magten som kongen udøvede over Øresund, lod han bygge Malmøhus fæstning, grundlagde købstaden Landscrone (Landskrona) og gjorde København til hovedstad. Ved Helsingør lod han borgen Ørekrog eller Krogen opføre, Kronborgs forgænger, som sammen med slottet i Helsingborg, Kernen (Kärnan), overvågede tolden.
 Øresund blev det, man i moderne sprogbrug kalder geopolitisk. Erik Arup kaldte det "verdens vigtigste handelsvej", men Eli F. Heckscher betegnede det som "en af den ældre europæiske søhandels hovedveje". For de store søfarende nationer var tolden anledning til stadige indblandinger i den nordiske magtpolitik. Den kontroversielle sundtold var altid med som en faktor i krigenes årsager og forløb og de standpunkter, som stormagterne tog. Sverige var fri for Øresundstold i perioden 1658-1720.
 Det var ved Helsingør, de fremmede skibe måtte ligge og vente på at betale Øresundstold. Det fik en enorm økonomisk betydning for byen, og gjorde den kendt i hele Europa. Måske er det anledningen til, at William Shakespeare lod sit mest berømte drama, Hamlet, foregå i Helsingør (Elsinore).
 Historie
 Baggrund
 I løbet af vikingetid og ældre middelalder fik Øresund en voksende international betydning. Allerede i vikingetiden var det her, at slaget ved Svold fandt sted, omkring 1170 lod biskop Absalon opføre det første Københavns Slot og omtrent samtidig blev den sydlige del af sundet et sted af international vigtighed i form af det årlige sildefiskeri med dertil hørende marked, som voksede op ved Skanør, ikke mindst fremmet af tyske købmænd, der havde adgang til salt fra Oldesloe og Lüneburg til nedsaltning af silden og dermed muligheden for omfattende eksport og handel. Samtidig med skånemarkedet skete en stadig stigning i handel og skibsfart mellem Nordvesteuropa og Østersøen, især Rusland. Tidligere var denne transithandel foregået over Hedeby (senere Slesvig), og efter grundlæggelsen af Lübeck i 1143 ad en transitrute med Hamborg via floderne Elben og Trave, men i løbet af det 13. århundrede fik en ny rute norden om Jylland, kaldet "ummelandsfarten" hurtigt voksende betydning og blev derved en farlig konkurrent til handelen over Lübeck. For at bremse denne udvikling foretog Lübeck flere angreb på København, og opbygningen af Hanseforbundet betød, at byen styrkede sin stilling, herunder sikrede den sig privilegier på Skånemarkedet, men den kunne ikke forhindre, at skibe fra Holland og England sejlede til vigtige udskibningshavne i Østersøen: Danzig, Elbing, Königsberg, Riga og Reval. Det var især træ og korn, som blev hentet i Østersøen, men andre varer kom til, fx aske og tjære, mens skibene fragtede blandt andet salt fra Frankrig og Portugal til Østersøen.
 Under disse forhold var der en latent modsætning mellem Hansaen og den danske konge. I 1423 afviste Erik af Pommern at forny hansestædernes privilegier, og i 1427 og 1428 forsøgte Lübeck og dets allierede endnu en gang at vinde kontrollen over Øresund men led begge gange nederlag. Dette styrkede Eriks position betydeligt, og han besluttede at udnytte den gunstige situation.
 Oprindelse
 Det nøjagtige tidspunkt for toldens indførelse er usikkert. Normalt nævnes 1429 som det år, hvor tolden ubestrideligt var indført, men indførelsen skete muligvis nogle år før.
 Erik af Pommern var utvivlsomt den første danske konge, som, antagelig fra slutningen af 1425, opkrævede told i Helsingør af fartøjer, der sejlede gennem Øresund. Afgiften var 1 engelsk nobel pr. mersskib. Et mersskib havde en mastekurv til udkig, og små både og pramme gik derfor fri af tolden. For at sætte trumf bag kravet lod Erik opføre fæstningen Krogen eller Ørekrog (senere ombygget til Kronborg) i 1426 og forhøjede tårnet i Helsingborg, ligesom han i 1434 lod opføre Malmøhus. Som en bivirkning af kongens politik fik Helsingør købstadsprivilegier i 1425.
 Allerede tidligere havde danske konger formået at udnytte de gunstige forhold i Øresund. I 1361 blev indført en såkaldt pundtold af hansestæderne som godtgørelse for, at den danske konge beskyttede handelsskibe i Øresund mod sørøvere, og ligeledes blev opkrævet såkaldte havnepenge.
 Næppe overraskende forsøgte hansestæderne lige fra begyndelsen at få Sundtolden afskaffet igen. Det lykkedes ikke, i stedet udviklede der sig en tendens til, at kongen kunne give enkelte byer det privilegium at betale nedsat told eller helt at blive fritaget for at betale. Allerede i 1436 lykkedes dette for Hamburg, Lübeck, Lüneburg og Wismar, noget senere for Stralsund, Greifswald og Rostock. Følgelig forblev Sundtolden af mindre betydning så længe, at Lübeck var langt den største handelsby ved Østersøen. Andre lande accepterede tolden, således Nederlandene i 1462 og England i 1465 (bekræftet i 1490).
 Nye toldafgifter
 Under Christoffer af Bayern blev i 1444 indført en ny mindre afgift i tilknytning til Sundtolden, såkaldte skriverpenge til tolderen i Helsingør.
 Kong Hans lod indføre nye toldafgifter, således vintold fra 1472 og toldsalt fra 1475. Fra samme tid blev ligeledes for at undgå lurendrejere (skibe der forsøgte at undgå betaling) indført toldbetaling i Nyborg og Fredericia af fartøjer, som sejlede gennem Bælterne. For at sætte magt bag kravet blev der senest fra midten af 1500-tallet udstationeret bevæbnede vagtskibe både i Storebælt og i Øresund, og denne praksis blev opretholdt også senere. Det var også kong Hans, der fra omkring 1508 indførte en differentiering af tolden således, at skibe i ballast skulle betale mindre end skibe med ladning.
 Læstetold
 Christian II besluttede i 1517, at tolden i fremtiden skulle beregnes efter læstetal: "en gylden for hver tiende læst". Dette indebar en vigtig forandring, idet det herefter var skibenes fragtevne, som blev lagt til grund for toldens størrelse. De følgende år forhøjedes tolden. Både den tyske kejser og Nederlandene protesterede, og der blev ført langvarige forhandlinger. Ligeledes indførte Christian betaling af tøndepenge til dækning af omkostningerne ved fyrtønder i 1519.
 Grevens Fejde 1534-1536 fik også en indflydelse på Øresundstolden. Først og fremmest sikrede Sverige sig toldfrihed, idet Gustaf Vasa udtrykkeligt i 1535 havde krævet dette som modydelse for den hjælp, som han ydede kongen under Grevens Fejde. Magtpolitisk bevirkede udfaldet af fejden, at Lübecks magt blev brudt, og at de hidtil ikke privilegerede Nederlande nu fik voksende interesse i Østersøhandelen. Efter Grevens Fejde blev i 1544 indgået en aftale mellem den tyske kejser og Nederlandene på den ene side og Danmark på den anden kendt som Speyertraktaten. I denne traktat indgik løfte om gensidig frihandel mod betaling af de sædvanlige toldbetalinger. Danmark fik dog ret til at købe varer af gennemsejlende skibe og i krigstider at beslaglægge varer mod at kompensere herfor. Sundtolden blev ikke direkte nævnt i traktaten, idet Nederlandene formelt vægrede sig ved at anerkende denne, men i realiteten var det den, som traktaten handlede om. Da Danmark indførte nye toldforhøjelser i 1549, protesterede Nederlandene da også med henvisning til bestemmelserne i Speyertraktaten. Danske konger hævdede senere sin forpligtelse til at sikre fri gennemfart som modydelse, fx nægtede Christian III at blokere Sundet under striden mellem Frankrig og den tyske kejser i 1552, men i praksis handlede Danmark som regel efter sit forgodtbefindende.
 En ny vareafgift, kobbertold, blev indført af Christian III fra 1537, og i 1548 lod han indføre en toldsats på 1% af alt upriviligeret gods. I 1557 rettede han imidlertid tolden til, at nederlandske skibe under 100 læster skulle betale 1 rosenobel, hvis de var i ballast, men 2 rosenobler, hvis de havde ladning, mens danske skibe skulle betale 1 rosenobel, selv om de havde ladning. Desuden skulle nederlandske skibe betale vareafgifter af vine og kobber, mens engelske, skotske og franske skibe skulle betale 1% af værdien af alle varer. Ydermere skulle alle skibe betale skriver- og tøndepenge på grundlag af deres fragtevne.
 Det engelske omgåelsesforsøg
 I midten af 1500-tallet indtraf en begivenhed, som i en periode også skulle få indflydelse på Øresundstolden. I 1553 lod det engelske handelskompagni "Company of Merchant Adventurers to New Lands" udruste en ekspedition på 3 skibe under ledelse af Sir Hugh Willoughby og med Richard Chancellor som søkyndig for at søge efter Nordøstpassagen. Ekspeditionen forlod Themsen den 11. maj og nåede i begyndelsen af august nordkysten af Norge, men ved Nordkap splittede en storm flåden. Mens Sir Willoughby senere døde af sult, lykkedes det Chancellor at nå til Dvinas munding nær klosteret Sankt Nicolaus den 24. august. Herfra rejste han så over land til Moskva, som han nåede i slutningen af 1553. I Moskva blev den engelske ekspedition velvilligt modtaget, og der blev indgået en aftale, der blev forløberen for en egentlig handelstraktat mellem de to riger. Ekspeditionen var således mislykket med hensyn til sit egentlige formål men fik som sin – utilsigtede – gevindst etableringen af en engelsk-moskvitisk handelsrute uden om Øresund og dermed uden om Øresundstolden.
 Christian III foretog sig intet i anledning af de ændrede forhold, men efter, at Frederik II var blevet konge, lagde han pres på den engelske dronning Elisabeth I for at få stoppet handelen eller i det mindste anerkendt Danmarks ret til at afkræve en told heraf på linje med Øresundstolden med henvisning til, at denne var blevet formindsket ved den nye sejlrute. Efter lange og omstændelige forhandlinger lykkedes det endelig den 22. juni 1583 at få indgået en aftale, hvorefter England skulle betale en årlig afgift for sin ret til fortsat at bruge denne nordlige sejlrute. En sådan betaling skete frem til 1594, men ophørte derefter. Andre lande, blandt andet Frankrig skaffede sig søpas for retten til en lignende sejlads.
 Fyrpenge og lastetold
 I 1562 lod Frederik II indføre en ny afgift, "fyrpenge", på alle varer, herunder dansk og såkaldt "priviligeret" gods til finansiering af en forbedring af fyrvæsenet i danske farvande.
 Den 25. februar 1567, mens Peder Oxe var rigshofmester og Frederik II endnu var konge, blev Øresundstolden ændret til en afgift af lasteevnen og lasten i lighed med fyrpengene, hvilket tredoblede indtægterne. Hvis skibet var lastet, skulle der betales 1 daler, hvis det var i ballast 1/2 daler. Ordningen blev imidlertid ikke gennemført efter sit pålydende, idet tolderen nægtede at gennemføre den. I stedet fik han gennemført, at skibe i ballast skulle nøjes med 1/4 daler pr læst, mens skibe, der sejlede på Narva, fik tolden forøget til 4 daler. Ligeledes blev der opkrævet told ved Storebælt og Lillebælt. Lastetolden blev ophævet allerede i 1568 efter protester fra De Spanske Nederlande men atter genindført 30. marts 1571, da der var udbrudt krig mellem Spanien og dets nederlandske besiddelser og betydningen af protesten derfor var mindsket. Afgiften udgjorde siden da en betydelig del af kronens samlede indtægter, men var naturligvis ilde set i de øvrige nationer.
 Den Nordiske Syvårskrig og Kalmarkrigen
 Under Den Nordiske Syvårskrig (1563-1570) blev tolden atter forhøjet, og 1565 og 1566 blev påbudt en spærring af Sundet for at forhindre vareindførsel til Sverige. Ved Freden i Stettin 1570 blev det bestemt, at svenske undersåtter skulle have ret til at drive handel i Danmark og Norge samt sejle gennem Øresund til Vesterhavet, "uden forhindringer og besvær, som af Arild har været brugeligt". Johan 3. klagede både i 1577 og i 1580 over, at svenske skibe ikke toldfrit kunne passere Sundet. På grænsemødet i Flacksjöbäck i 1591, som indtraf kort efter, at Christian IV var blevet konge, bestemtes udtrykkeligt, at "undersåtterne på begge sider skulle være fuldstænding forskånede for at afgive told af det gods, som de selv ejede, som Danmarks undersåtter enten førte ind i Sverige eller ud af riget eller også svenske undersåtter førte ind i Danmark og Norge gennem Sundet eller også ud af riget". Disse bestemmelser blev imidlertid ikke overholdt af nogen af parterne, og toldstridighederne var en medvirkende årsag til udbruddet af Kalmarkrigen 1611-1613. Ved freden i Knærød i 1613 bekræftedes aftalerne i Stettin og Flacksjöbäck, og det blev bestemt, at toldfriheden også skulle omfatte landenes "underlydende" provinser. Dette skulle få betydning for Sverige, som netop i disse år erobrede Østersøprovinserne og gik ind i sin storhedstid.
 Christian IV forsøgte at udnytte Sundtolden og andre dertil knyttede afgifter efter evne. De stadigt stigende toldsatser førte til voksende smugling og svindel. For at modvirke dette blev kontrollen med de gennemsejlende skibe skærpet i 1618.
 Frit hav eller lukket hav
 I begyndelsen af 1600-tallet blev spørgsmålet om havenes frihed et omstridt folkeretsligt emne. Hugo Grotius udgav 1609 sin bog "Mare liberum" og i 1625 "De jure belli et pacis", hvori han hævdede, at skibe skulle have ret til fri ubevæbnet gennemsejling men samtidig anerkendte den ansvarlige stats ret til at opkræve en afgift til kompensation for afmærkning og fyrvæsen og Selden beskæftigede sig i 1636, i anledning af Karl Is krav på herredømmet over Nordsøen, i sin bog "Mare clausum" med samme emne. Christian IV anså sig at have fuld ret til Østersøen syd om en linje mellem Gotland og Øsel, og gennem hans krav på Østersøvældet (Dominium Maris baltici) blev Øresundstolden kernepunkt i hans nordiske politik. Han påvirkedes derved tillige af monarkiske, finansielle hensyn, da toldkammeret i Helsingør stod direkte under hans kontrol, og indkomsterne altovervejende tilfaldt hans personlige kasse. Han forsøgte derfor at sikre sig den størst mulige indkomst af tolden. Det førte til, at der udviklede sig yderst heftige toldstridigheder mellem Sverige og Danmark i disse år. Christians omfattende virksomhed medførte store udgifter, og for at sikre sig indtægter til at dække dem blev de søfarende nationer især i årene 1637-1639 udsatte for et stadig større afgiftstryk i form af forhøjede toldsatser, bitolde, skærpede visitationer med mere. I 1627 blev indført en defensionstold, i 1635 blev indført lygtepenge, i 1635 blev indført en salpetertold, 1639 blev indført hundredepenge, 1640 blev indført havnepenge og 1643 bropenge i Helsingør. Salpetertolden og hundredepenge blev afskaffet igen i 1641, bropenge bortfaldt i 1644, defensionstold, lygtepenge og havnepenge endelig i 1645.
 Torstenssonfejden
 Den svenske toldfrihed var Christian IV en torn i øjet, og det kan ikke nægtes, at Nederlandene, som havde en stor del af Sveriges handel i sine hænder, hensynsløst benyttede sig deraf. Under trykket fra den fælles fare indgik Sverige og Generalstaterne et forbund til søfartens beskyttelse i 1640. Fra nederlandsk side kom man desuden med et forslag om at undgå sundet med en kanal mellem Østersøen og Nordsøen. Generalstaterne åbnede forhandlinger med Danmark i Stade 1641, ved hvilke de protesterede mod al Sundtold, henviste til aftalen i Speyer og lignende, men da der fra danske side blev henvist til fordelene ved, at Sundtolden fortsat blev opkrævet, og samtidig blev nederlændingene tilbudt en privilegeret stilling, så nøjedes disse med en nedsættelse af tolden.
 De mange og til dels nyindførte afgifter skæpede modsætningsforholdet til Sverige. Den svenske rigsforstander Axel Oxenstierna var udpræget modstander af både dem, Sundtolden og Danmarks kontrol over Sundet og ønskede en afslutning på denne situation. Udviklingen kulminerede med Torstenssonfejden 1643-1645, hvor svenskerne besluttede med militære magtmidler at få udviklingen vendt. Modvilje mod Sundtolden fik nederlænderen Louis de Geer til under krigen at udruste en flåde, som gik i Sveriges tjeneste og bidrog til at slå en dansk flåde ved Femern i oktober 1644.
 Det viste sig imidlertid, at Sverige havde forregnet sig. Sverige havde ikke anmodet Nederlandene om at forsøge at mægle, hvilket det skulle have gjort i henhold til landenes forbundstraktat af 1640, for derved at hemmeligholde sine planer, og da der blev sendt fredsmæglere til fredskongressen i Christianopel-Söderåkra i 1645, valgte Nederlandene hurtigt at droppe sin støtte til Sverige for selv at opnå gunstigere vilkår, hvilket skete ved en traktat af 12. juni 1645 i Christianopel, hvorved lastetolden nærmest blev halveret og en række andre afgifter bortfaldt. Heller ikke Frankrig støttede Sverige, idet man så en egen fordel i, at Danmark og Sverige var nogenlunde jævnbyrdige og at Sverige ikke blev så stærk, at det ikke længere ville have brug for Frankrigs støtte. Desuden spillede Øresundstolden kun en mindre rolle for Frankrig. Frankrigs repræsentant ved forhandlingerne, Thuillerie, var modstander af Oxenstierna, hvis imperialistiske ambitioner, han var fuldt ud klar over. Dermed fik han bremset Oxenstiernas planer om at erobre de skånske landsdele. Danmark slap med at afstå Øsel, Gotland, Jemtland og Herjedalen samt Halland for en periode på 30 år. I freden ved Brömsebro (13. august 1645) anerkendtes udtrykkeligt Sveriges og alle dets bilandes (Finland, Ingermanland, Estland, Livland tillige med de pommerske stæders og Wismars) toldfrihed, men Generalstaterne måtte underkaste sig den toldrulle, der var fastlagt i Christianopel. Det blev bestemt, at der ikke måtte ske en forhøjelse i 40 år, og at efter denne tid skulle Speyertraktaten træde i kraft. Tolden fastsattes (med visse undtagelser) til 1% af vareværdien, hvilket var den laveste toldsats siden 1628. Dertil kom imidlertid en lang række andre toldbestemmelser, som hurtigt vakte modvilje i Nederlandene, og i 1649 indgik Danmark og Generalstaterne den af Corfitz Ulfeld udformede såkaldte "Redemptionstraktat", ifølge hvilken Sundtolden med tiden skulle afløses. Ingen af parterne var dog ved nærmere eftertanke tilfredse med disse bestemmelser, hvorfor disse 1653 blev ophævet ved den såkaldte: "Rescissionstraktat". Fra 1679 gjorde Generalstaterne flere gange forsøg på at få Sundtolden afskaffet, men i 1701 blev der indgået en ny aftale med Danmark, hvorved alt blev ved det gamle.
 Både ved fredsaftalerne i Roskilde i 1658 og i København 1660 var Sveriges toldfrihed blevet bekræftet. Under Skånske Krig 1676-1679 forsøgte Danmark at få presset en opgivelse af den svenske toldfrihed igennem, og for at være velforberedt havde kongen i sin feltlejr i Landskrona den 31. juli 1676 befalet tolddirektøren Andreas Günther at fremskaffe oplysninger om den nederlandske told og om antallet af svenske skibe, som året før havde sejlet toldfrit gennem Sundet. Men ved Freden i Lund 1679 blev Sveriges toldfrihed atter bekræftet.
 Samtidig med, at Sverige havde kæmpet for sin toldfrihed, havde de to magter, som i midten af 1600-talet optog kampen mod Nederlandenes handelsvælde, England og Frankrig, forgæves 1650-1652 arbejdet for at få Sundtolden ophævet. I handelsaftaler mellem Danmark og England af 1661 og 1670 fik England ligestilling med Nederlandene, mens Christianopelstoldsatserne også blev gældende for Frankrig, i henhold til 1663-aftalen. Denne toldsats anvendtes efterhånden for alle andre nationer, således at kun Sverige forblev privilegeret.
 1700-tallet
 Den Store Nordiske Krig 1700-1721 fik også indflydelse på Øresundstolden. Den 15. juni 1701 lykkedes det nederlændingene at få indgået en handelstraktat for 20 år, der fastslog, at disse skulle ligestilles med dansk-norske købmænd. De måtte ikke blive pålagt nogen særlig eller højere told eller afgifter, de skulle kunne handle frit, deres skibe skulle i princippet slippe for at blive visiterede, og enhver fremtidig lettelse for danske skibe skulle også gælde for dem. Bestemmelserne skabte en farlig præcedens og svækkede styrets mulighed for at føre en fordelagtig handelspolitik over for danske købmænd.
 Sverige, der nu kontrollerede den side af Sundet, som fartøjerne mest sejlede på, mistede sin toldfrihed ved freden i Frederiksborg 1720 og måtte underkaste sig toldrullen fastlagt i Christianopel. Denne tilstand bekræftedes efter Napoleonskrigene ved freden i Kiel i 1814.
 1800-tallet
 Endnu i 1700-tallet underkastede de handlende nationer sig uden store protester Sundtolden, men med den øgede samfærdsel i 1800-tallet fik et andet forhold betydning. Den tid, det tog at opkræve tolden, føltes belastende. Desuden var den gamle toldrulle yderst mangelfuld og manglede fx bestemmelser vedrørende kolonivarer som bomuld, kaffe, kakao og flere andre nye varer, som netop på dette tidspunkt for alvor begyndte at få betydning for den samlede varefragt. I princippet skulle der være betalt 1% i told af sådanne varer, men i praksis gik man over til en fast takst for at undgå det besvær, som skiftende varepriser gav anledning til. Dette medførte imidlertid de facto en betydelig stigning i toldsatserne, hvilket atter medførte, at varefragten gennem Øresund faldt, og købmændene søgte andre veje. Ikke mindst var transithandelen via Hamborg-Altona og Lübeck stærkt voksende, og da varer toldfrit kunne indføres til kongeriget fra Kiel, udviklede sig en lignende transithandel via ruten Hamborg-Kiel, hvilken fremmedes først af en omklring 1830 nyanlagt chaussé og den 18. september 1844 en jernbane mellem Altona og Kiel.
 Transithandelen var dog ikke ene om at forringe Øresundstoldens betydning. De høje toldsatser medførte krav om toldrullens revidering, og i den forbindelse førtes diplomatiske forhandlinger i København og London 1841, og en konvention af 19. juni samme år blev indgået, hvilken kompletterede bestemmelserne fra 1645, nedsatte tolden for uspecificerede varer og sammenlagde under benævnelsen "toldkammersportler" alle de forskellige ekspeditionsafgifter. Tolden forblev dog et problem, ikke mindst for svenskerne. Det svenske Kommerskollegium var i 1842 og 1846 nødsaget til at forny en i 1739 udformet advarsel til svenske sømænd om at unddrage sig tolden ved at sejle forbi. Sveriges stænder afgav den 20. august 1851 til regeringen en skrivelse angående Øresundstolden, de omkostninger og den tidsberøvelse, den medførte. Stockholms grosshandelssocietet og skibsreddere indsendte en skrivelse med samme formål. Forhandlinger førtes som følge deraf med Danmark, men da Sveriges bestræbelse ikke fik støtte af andre europæiske magter, blev Sverige nødsaget til at indskrænke sig til at begære toldfrihed for svenske fartøjer under 15 læster med flere mindre fordele, hvilke bifaldtes 1852.
 Toldens afløsning
 En fuldstændig afløsning af Sundtolden syntes stadig fjern, da USA i 1855 erklærede, at de ikke ville forny deres handelstraktat indgået med Danmark i april 1826 og med udløb i 1856, og at man efter traktatens udløb ikke længere ville underkaste sig Øresundstolden. Den danske regering så sig nu nødsaget til at indbyde interesserede magter til en konference i København for at finde en løsning, hvorved Sundstolden een gang for alle skulle ophøre mod en engangserstatning til Danmark. I konferencen, som begyndte i januar 1856, deltog repræsentanter fra Sverige-Norge (N.V. af Wetterstedt), Danmark (Chr.A. Bluhme), Belgien, Frankrig, Hannover, Holland, Mecklenburg-Schwerin, Oldenburg, Preussen, Rusland, Storbritannien, Østrig, Lübeck, Bremen og Hamborg. Et udspil blev fremlagt af de danske repræsentanter. De fleste indvendinger mod dette kom fra Storbritanniens regering. Først den 14. marts 1857 blev afløsningstraktaten underskrevet, ifølge hvilken Sundtolden og toldene i Bælterne ophævedes, og Danmark som erstatning modtog 30.476.325 rigsdaler dansk rmt, det vil sige ikke 5/8 af kapitalsummen af den indkomst, beregnet efter 4 %, som Danmark i gennemsnit i årene 1842-1854 havde nydt af toldafgifterne, nemlig omkring 2 mio. om året. De forskellige stater skulle bidrage til erstatning efter mængden af de varer, som blev eksporteret fra deres havne til Østersøens havne eller importeredes derfra. Toldfriheden indtrådte den 1. april 1857.
 Betalingen for de enkelte stater var: Storbritannien 10.126.855 rigsdaler, Rusland 9.739.993, Preussen 4.440.027, Sverige 1.590.503, Holland 1.408.060, Frankrig 1.219.003, Norge 667.225, Mecklenburg 373.663, Belgien 301.455, Bremen 218.585, Hannover 123.387, Hamborg 107.012, Lübeck 102.996, Østrig 29.434, Oldenburg 28.127. Andre lande betalte mindre beløb. I praksis var der imidlertid visse om- og modregninger. For eksempel skulle Sveriges andel af denne erstatningssum være 1.590.503 danske rigsdaler. Fra denne sum trak man 311.307 rigsdaler, hvilket udgjorde en efter samme grundlag som Sundtolden kapitaliserede sum af den erstatning på 10.000 rigsdaler hamborg banko, som den danske stat i henhold til konventionen af 7. april 1840 betalte Sverige for fyrtårnes underhold på den svenske side af indløbene til Sundet. Sverige betalte således 1.279.196 danske rigsdaler eller omregnet 2.558.392 svenske rigsdaler. Betalingen fandt sted over 20 år ved 40 halvårlige afbetalinger med aftagende rente af de ikke forfaldne dividender. Udbetalingen skete fra Handels- och sjöfartsfonden.
 De årlige indtægter var på daværende tidspunkt omkring 2,8 mio. rigsdaler, så betalingen svarede omtrent til 12 års indtægter. Dette kan synes af lidt, men der skal tages højde for, at der var stor uvilje mod at betale tolden i resten af verden. Af de nationer, der forpligtede sig til at betale erstatning, har Brasilien aldrig betalt. Det skulle have betalt en 1⁄2 mio. rigsdaler. Ved et officielt statsbesøg i Danmark af Brasiliens præsident Luiz Inácio Lula da Silva i september 2007 eftergav statsminister Anders Fogh Rasmussen Brasiliens gæld fra Øresundstolden.
 Vurdering
 Palle Lauring skriver i bogen "Danmark i Skåne" om Øresundstolden: "Øresund, dejlige Øresund, strømmen fuld af sild, skibe, penge og blod. I fem hundrede år persede vi penge ud af alverdens skippere her. I bytte gav vi Skåne, Halland, Bleking, Gotland og Øsel. Plus hvad vi gavmildt udleverede af norsk land. Hvor meget man så vil beregne de fem hundrede års toldindtægter til, var det en dårlig handel."
 Offentliggørelse af Øresundstoldregnskaberne
 Et dansk-hollandsk projekt, som er et samarbejde mellem Rigsarkivet i København og de hollandske forskningsinstitutioner Rijksuniversiteit Groningen og forskningscentret Tresoar, arbejder på at alle Øresundstoldregnskaberne er digitaliseret og vil være tilgængelige på nettet i en database.
 Se også
 Øresunds Toldkammer
 Noter
 Litteratur
 Nina Bang f. Ellinger: "Om Lastetoldens Indførelse" (Historisk Tidsskrift, 6. række, Bind 6; 1895)
 Aksel E. Christensen (anmeldelse af): "Tabeller over Skibsfart og Varetransport gennem Øresund 1497—1660. Ved Nina Ellinger Bang. Bd. I. Skibsfarten (1906). — Bd.IIA-B. Varetransporten (1922—33). Tabeller over Skibsfart og Varetransport gennem Øresund 1661—1783 og gennem Storebælt 1701—1748 ved Nina Ellinger Bang og Knud Korst. Bd. I. Skibsfarten. (1930)." (Historisk Tidsskrift, 10. række, Bind 3; 1935)
 Aksel E. Christensen: "Bemærkninger til Dr. phil. Astrid Friis‘s anmeldelse af Aksel E. Christensen, Dutch Trade to the Baltic about 1600" (Historisk Tidsskrift, 11. række, Bind 1; 1944)
 Aksel E. Christensen: "Sundtoldsregnskabernes kildeværdi og transitbalancen i Sundet. Afsluttende svar til dr. phil. Astrid Friis" (Historisk Tidsskrift, 11. række, Bind 1; 1944)
 Aksel E. Christensen: "Øresund og øresundstold, et historisk rids"; (Handels- og Søfartsmuseets årbog 1957; s. 22-40)
 Ole Degn (red.): Tolden i Sundet: Toldopkrævning, politik og skibsfart i Øresund 1429-1857. København: Told- og Skattehistorisk Selskab, 2010. .
 Ole Degn (Editor): The Sound Toll at Elsinore. Politics, Shipping and the Collection of Duties 1429-1857. København. Museum Tusculanum Press og Told- og Skattehistorisk Selskab 2017.
 Poul Enemark (anmeldelse af): "Fra åretold til toldetat" (Historie/Jyske Samlinger, Ny række, Bind 18; 1989; s. 471-484)
 J. A. Fridericia: "Fra hvilken Tid skriver Sundtolden sig?" (Historisk Tidsskrift, 4. række, Bind 5; 1875)
 Ellen Fries: Nordisk Familjebok, Uggleupplagan (1922) bind 34, sp. 142-146; opslag: Öresundstullen (svensk)
 Astrid Friis: "Bemærkninger til Vurdering af Øresundstoldregnskaberne og Principerne for deres Udgivelse" (Historisk Tidsskrift, 9. række, Bind 4; 1925)
 Astrid Friis: "Sundtoldregnskaberne" (Scandia vol 8 nr 1 (1935); s. 129-146)
 Astrid Friis: "Aksel E. Christensen: Dutch trade to the Baltic about 1600. Studies in the Sound Toll Register and Dutch Shipping Records (Kbh. og Haag 1941, 480 Sider)" (Historisk Tidsskrift, 10. række, Bind 6; 1942)
 Astrid Friis: "Slutbemærkninger" (Historisk Tidsskrift, 11. række, Bind 1; 1944)
 Astrid Friis: "Øresundstoldregnskabernes Kildeværdi. En Replik" (Historisk Tidsskrift, 11. række, Bind 1; 1944)
 Erik Gøbel: "Øresundstolden og dens regnskaber 1497-1857" (Handels- og Søfartsmuseets Årbog 2010; ; s. 41-72)
 Bernhard Hagedorn: Ostfrieslands Handel und Schiffahrt im 16. Jahrhundert; 1910
 Arthur G. Hassø: "Den danske Regering og Koffardifarten Nord om Norge i det 16. Aarhundrede" (Historisk Tidsskrift, 10. række, Bind 2; 1932)
 Eli F. Heckscher (anmeldelse af): "Tabeller over Skibsfart og Varetransport gennem Øresund 1497-1660, ed. Nina Ellinger" (Nationaløkonomisk Tidsskrift, Bind 80 (1942); s. 248-260)
 Steffen Heiberg: "De ti tønder guld. Rigsråd, kongemagt og statsfinanser i 1630'erne" (Historisk Tidsskrift, 13. række, Bind 3; 1976)
 Torben Hvidegaard: "Øresundstolden på Christian 4.s tid" (Fortid og Nutid 2000, nr. 3; s. 199-219)
 Mogens Jensen: En række artikler om Sundtolden og dets mennesker publiceret i Zise - Told- og Skattehistorisk Tidsskrift/Årbog. Findes på www.zise.dk.
 Peter Uffe Meier: Omkring de fire species. Dansk merkantilistisk stabel- og navigationspolitik i 1720'rne; Akademisk Forlag, København 1981;
 Ole Mortensøn: Renæssancens fartøjer - sejlads og søfart i Danmark 1550-1650; Langelands Museum 1995;
 Albert Olsen: "Svenske lurendrejere i Sundet i det 17. aarhundrede" (Handels- og Søfartsmuseets Årbog 1942, s. 17-46)
 Marcus Rubin: "Sundtoldens Afløsning" (Historisk Tidsskrift, 7. række, Bind 6; 1905)
 Jakob Seerup: "Historien om de danske vagtskibe i Sundet, på Storebælt og Københavns Red" (Handels- og Søfartsmuseets Årbog 2010; ; s. 73-100)
 Frederik Thaarup: Om Øresunds Told, denne Stats-Indtægts-Historie og Retsgrund; Kjøbenhavn 1838
 Richard Willerslev: "Remissionen af 14. april 1842 og 27. marts 1844. Studie i dansk oversøisk handel" (Nationaløkonomisk Tidsskrift, Bind 83; 1945)
 Eksterne henvisninger
 Erik Gøbel: "The Sound Toll Registers Online Project, 1497-1857" (International Journal of Maritime History, XXII, No. 2 (December 2010); s. 305-324) (engelsk)
 Soundtoll.nl – Database over sundtoldregnskaberne (pr. juni 2011 kun delvist tilgængelige. Databasen regnes med at være komplet inden udgangen af 2013).
 Søtold
 Danmarks historie
 Sveriges historie
 Hanse
 Lübecks historie
 Etableret i 1427
 Ophørt i 1857
 Tolden


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 15.2.2016
 PT
 Jornal Oficial da União Europeia
 C 59/33
 Recurso interposto em 3 de dezembro de 2015 — Othman/Conselho
 (Processo T-711/15)
 (2016/C 059/37)
 Língua do processo: francês
 Partes
 Recorrente: Razan Othman (Damasco, Síria) (representante: E. Ruchat)
 Recorrido: Conselho da União Europeia
 Pedidos
 O recorrente conclui pedindo que o Tribunal Geral se digne:
 —
 julgar o recurso admissível e procedente;
 —
 em consequência, condenar a União Europeia a reparar a totalidade do prejuízo sofrido pela recorrente, no montante que o Tribunal fixar equitativamente;
 —
 condenar o Conselho da União Europeia nas despesas da instância.
 Fundamentos e principais argumentos
 Em apoio do seu recurso, o recorrente invoca um fundamento único, relativo ao dano não-patrimonial que sofreu, nomeadamente pela violação do seu direito ao bom nome, em relação causal direta com as medidas tomadas pelo Conselho da União Europeia, cuja responsabilidade incumbe a este.


type: wikipedia

text:
Is ball den fhíleam Cnidaria é smugairle róin, nó sceith róin. Faightear ag snámh iad i ngach aon aigéan ar domhan, ón dromchla anuas go dtí domhain na farraige. Tá cealg ag gach smugairle róin, ach níl ceann contúirteach ag an chuid is mó dóibh.
 Naisc sheachtracha
 Na smugairlí róin is contúirtí ar chosta na hÉireann - alt le Maitiú Ó Coimín i Nós 2021-08-03
 Ainmhithe
 Uisce


text:
Milenii: Mileniul I î.Hr. - Mileniul I - Mileniul al II-lea
 Secole: Secolul al VII-lea - Secolul al VIII-lea - Secolul al IX-lea
 Decenii: Anii 690 Anii 700 Anii 710 Anii 720 Anii 730 - Anii 740 - Anii 750 Anii 760 Anii 770 Anii 780 Anii 790
 Ani: 736 737 738 739 740 - 741 - 742 743 744 745 746
 Evenimente
 Arte, științe, literatură și filozofie
 Nașteri
 Decese
 18 iunie: Leon al III-lea Isauricul, împărat bizantin din 717 și întemeietorul dinastiei Isauriene (n. 675)
 22 octombrie: Carol Martel, majordom și duce al francilor (având atribuțiile unui rege), extinzându-și puterea asupra Neustriei, Austrasiei și Burgundiei (n. 688)
 Vezi și
 Listă de conducători de stat din 741
 741


type: contracts

text:
18.7.2019
 LT
 Europos Sąjungos oficialusis leidinys
 L 192/46
 EEE JUNGTINIO KOMITETO SPRENDIMAS Nr. 36/2019
 2019 m. kovo 29 d.
 kuriuo iš dalies keičiamas EEE susitarimo IX priedas (Finansinės paslaugos) [2019/1222]
 EEE JUNGTINIS KOMITETAS,
 atsižvelgdamas į Europos ekonominės erdvės susitarimą (toliau – EEE susitarimas), ypač į jo 98 straipsnį,
 kadangi:
 (1)
 į EEE susitarimą turi būti įtrauktas 2018 m. gruodžio 19 d. Komisijos deleguotasis reglamentas (ES) 2019/396, kuriuo dėl tam tikrų rūšių sutarčių tarpuskaitos prievolės įsigaliojimo datos iš dalies keičiamas Deleguotasis reglamentas (ES) 2015/2205, Deleguotasis reglamentas (ES) 2016/592 ir Deleguotasis reglamentas (ES) 2016/1178, kuriais papildomas Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 648/2012 (1);
 (2)
 todėl EEE susitarimo IX priedas turėtų būti atitinkamai iš dalies pakeistas,
 PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:
 1 straipsnis
 EEE susitarimo IX priedo 31bcp punktas (Komisijos deleguotasis reglamentas (ES) 2015/2205), 31bcq punktas (Komisijos deleguotasis reglamentas (ES) 2016/592) ir 31bcr punktas (Komisijos deleguotasis reglamentas (ES) 2016/1178) papildomi šia įtrauka:
 „—
 32019 R 0396: 2018 m. gruodžio 19 d. Komisijos deleguotasis reglamentas (ES) 2019/396 (OL L 71, 2019 3 13, p. 11).“
 2 straipsnis
 Europos Sąjungos oficialiojo leidinio EEE priede skelbtinas Deleguotojo reglamento (ES) 2019/396 tekstas islandų ir norvegų kalbomis yra autentiškas.
 3 straipsnis
 Šis sprendimas įsigalioja 2019 m. kovo 29 d. arba kitą dieną po paskutinio pranešimo perdavimo pagal EEE susitarimo 103 straipsnio 1 dalį (*1), iš šių datų pasirenkama vėlesnė.
 4 straipsnis
 Šis sprendimas skelbiamas Europos Sąjungos oficialiojo leidinio EEE skyriuje ir EEE priede.
 Priimta Briuselyje 2019 m. kovo 29 d.
 EEE jungtinio komiteto vardu
 Pirmininkas
 Claude MAERTEN
 (1) OL L 71, 2019 3 13, p. 11.
 (*1) Konstitucinių reikalavimų nenurodyta.


text:
 Sort morbær (Morus nigra) er et lille, løvfældende træ med en bredkronet vækstform. Stammen er kort og knudret, og grenene er udspærrede. Frugterne er meget velsmagende, når de er fuldmodne. Til gengæld har de ikke stor holdbarhed. De kaldes morbær.
 Beskrivelse
 Barken er først grøn og en smule håret. Senere bliver den brun, og på gamle grene er den gråbrun og korkagtig. Knopperne sidder spredt, og de er lysegrønne, glatte og spidse.
 Bladene er hjerteformede med en groft takket kant. Oversiden er græsgrøn, mens undersiden er lysegrøn. Blomstringen sker i juli-august, men den ses ikke, da blomsterne er grønne. Frugterne er sammensatte "bær", der ligner brombær påfaldende meget. De danner ikke modent frø i Danmark.
 Rodnettet er groft og dybtgående (hvis ellers jorden er porøs nok).
 Højde x bredde og årlig tilvækst: 10 x 10 m (15 x 10 cm/år). Den regnes som hårdfør til USDA sone 5.
 Hjemsted
 Sort morbær har været dyrket så længe, at man ikke ved, hvor træet egentlig stammer fra. Meget tyder f.eks. på, at det er tilpasset forholdene på Kaukasusbjergenes skråninger.
 I Alnus-Pterocarya-skovene vokser den på fugtig og dårligt afdrænet bund langs kystsletten syd og sydvest for Sortehavet. Her findes arten sammen med bl.a. Acer insigne (en art af løn), ask, buksbom, figen, nældetræ, alm. skovranke, vin, asiatisk kaki, bittersød natskygge, bærperikon, finnet bispehue, granatæble, græsk træranke, iransk el, kaukasisk vedbend, kaukasisk vingevalnød, kristustorn, laurbærkirsebær, lægejasmin, mispel, Smilax excelsa (en art af sarsaparil) og sommerhyld
 Anvendelse
 Ved anvendelse i haver skal man huske, at beskæring bør udføres i december for at undgå, at træet "bløder".
 Mange dyr er vilde med at spise bladene fra morbærtræer, ikke kun silkelarverne, således kan bladene bruges til løv-hø til de fleste husdyr, dog skal man grundet et relativt højt sukkerindhold, være varsom ved ad libitum fodring.
 Sorter
 Der findes en mængde forskellige spiselige sorter af sort morbær, men man bør være opmærksom på at planteskolen ikke har byttet rundt på de forskellige slags morbær, da det er en relativt ubenyttet plante i Danmark, og lider hos mange planteskoler, desværre under, et vist ukendskab og forvirring imellem de forskellige arter. Til det danske klima bør man foretrække ægte sort morbær af sorterne:
 Black Beauty
 Black English
 Chelsea
 Kaester
 King James the 1st'
 Persian Fruiting Mulberry eller Black Persian
 Hicks Fancy
 Wellington
 Se også
 Bær
 Hvid morbær (Morus alba)
 Note
 Eksternt link
 Tegning af sort morbær
 Træer
 Nytteplanter med ukendt oprindelse
 Morbær


type: other

text:
Article A43-2 En savoir plus sur cet article...
 Article A43-3 En savoir plus sur cet article...
 Modifié par Arrêté du 23 juillet 2012 - art. 3
 La liste des quartiers des mineurs des maisons d'arrêt ou des établissements pour peines prévue à l'article R. 57-9-9 est fixée comme suit : Quartier des mineurs de la maison d'arrêt d'Angoulême (Charente) ; Quartier des mineurs du centre pénitentiaire d'Avignon-le-Pontet (Vaucluse) ; Quartier des mineurs du centre pénitentiaire de Baie-Mahault (Guadeloupe) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Besançon (Doubs) ; Quartier des mineurs du centre de semi-liberté de Besançon (Doubs) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Bonneville (Haute-Savoie) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Bordeaux-Gradignan (Gironde) ; Quartier des mineurs du centre pénitentiaire de Borgo (Haute-Corse) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Bourges (Cher) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Brest (Finistère) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Caen (Calvados) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Chambéry (Savoie) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Chaumont (Haute-Marne) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Dijon (Côte-d'Or) ; Quartier des mineurs du centre pénitentiaire de Ducos (Martinique) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt d'Epinal (Vosges) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Fleury-Mérogis (Essonne) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Grasse (Alpes-Maritimes) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Grenoble-Varces (Isère) Quartier des mineurs du centre pénitentiaire du Havre (Seine-Maritime) ; Quartier des mineurs du centre pénitentiaire de Laon (Aisne) ; Quartier des mineurs du centre pénitentiaire de Liancourt (Oise) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Limoges (Haute-Vienne) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Longuenesse (Pas-de-Calais) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Majicavo (Mayotte) ; Quartier des mineurs du centre de semi-liberté de Maxéville (Meurthe-et-Moselle) ; Quartier des mineurs du centre pénitentiaire de Metz (Moselle) ; Alinéa abrogé le 24 août 2012 ;
 Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Mulhouse (Haut-Rhin) ; Quartier des mineurs du quartier de semi-liberté de la maison d'arrêt de Mulhouse (Haut-Rhin) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Nanterre (Hauts-de-Seine) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt d'Orléans (Loiret) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Pau (Pyrénées-Atlantiques) ; Quartier des mineurs du centre pénitentiaire de Perpignan (Pyrénées-Orientales) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Reims (Marne) ; Quartier des mineurs du centre pénitentiaire de Remire-Montjoly (Guyane) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Riom (Puy-de-Dôme) ; (alinéa en vigueur le 20 août 2012).
 Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Rouen (Seine-Maritime) ; Quartier des mineurs du quartier maison d'arrêt du centre pénitentiaire de Saint-Denis (Réunion) ; Quartier des mineurs du centre de semi-liberté de Souffelweyersheim (Bas-Rhin) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Strasbourg (Bas-Rhin) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Tours (Indre-et-Loire) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Varennes-le-Grand (Saône-et-Loire) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Villeneuve-lès-Maguelone (Hérault) ; Quartier des mineurs de la maison d'arrêt de Villepinte (Seine-Saint-Denis).


text:
Dämmung der Außenfassade – ordnungsgemäße Verwaltung - RA Kotz
 Dämmung der Außenfassade – ordnungsgemäße Verwaltung
 Az: 20 W 138/08
 Wert des Verfahrens der weiteren Beschwerde: 14.800,– EUR.
 I. Antragstellerin und Antragsgegner bilden die sich aus dem Rubrum ergebende Wohnungseigentümergemeinschaft. Die Antragstellerin wendet sich gegen einen Beschluss der Eigentümerversammlung vom 17.07.2003 zu TOP 3.3, in welchem die Eigentümergemeinschaft entschied, an der gesamten Hausfassade eine Wärmedämmung anzubringen und die Mittel hierfür aus der Instandhaltungsrücklage und zum Teil aus einer noch zu beschließenden Sonderumlage zu finanzieren.
 In den Wohnungen der Antragsgegner war es zu Schimmelbildung gekommen, woraufhin die Eigentümergemeinschaft ein Gutachten des Sachverständigen Dipl.-Ing. SV1 zur Frage der Ursache und der Beseitigung der aufgetretenen Mängel eingeholt hatte. Nach den Feststellungen des Gutachtens des Sachverständigen Dipl.-Ing. SV1 vom 06.04.2001 (Bl. 34 ff. d. A.) waren die Feuchtigkeitsschäden auf eine mangelhafte Dämmung der Außenwände zurückzuführen. Der Sachverständige hatte ferner festgestellt, dass die vorhandenen Betonringbalken in ihrer Wärmedämmungseigenschaft bedeutend schlechter seien als die des umliegenden Mauerwerks.
 Nach Vorlage des Gutachtens holte die Eigentümergemeinschaft verschiedene Angebote zur Sanierung der Außenfassade ein, wobei zwei Varianten zur Entscheidung standen: Zum einen, wie von dem Sachverständigen Dipl.-Ing. SV1 vorgeschlagen, die Dämmung der Giebelseite bis ca. 60 bis 70 cm in die Fassaden der Straßen- und Gartenseite mit Kosten von ca. 17.000,– EUR, zum anderen die Dämmung der kompletten Hausfassade mit Kosten von ca. 33.700,– EUR. Wegen des Inhalts der Baukostenzusammenstellung vom 16.07.2003 wird auf Bl. 274 d. A. Bezug genommen. Es existiert eine weitere Baukostenzusammenstellung mit Datum 16.03.2003 (Bl. 273 d. A.), welche für die Teildämmung Kosten von ca. 26.600,– EUR und für die vollständige Dämmung Kosten von ca. 36.900,– EUR ausweist.
 Nach einer Beschlussfassung am 06.06.2001, wegen deren Inhalts auf Bl. 31 d. A. verwiesen wird, sprach sich die Mehrheit der Wohnungseigentümer auf der Eigentümerversammlung vom 17.07.2003 für die zweite Alternative aus. Diese wurde in der Folgezeit auch ausgeführt. Hierfür sind die Kosten angefallen, die im Einzelnen im Beschluss des Landgerichts vom 27.02.2008, Seite 4 (Bl. 487 d. A.), aufgeführt sind.
 Die Antragstellerin hat die Ansicht vertreten, die Dämmung der gesamten Fassade sei nicht erforderlich gewesen. Zur Behebung der Mängel habe eine Dämmung lediglich der Giebelwand, wie von dem Sachverständigen Dipl.-Ing. SV1 vorgeschlagen, ausgereicht. Die Antragsgegner sind dem Anfechtungsantrag der Antragstellerin entgegengetreten und haben vorgetragen, die Dämmung der gesamten Fassade entspreche ordnungsgemäßer Verwaltung. Um weiterer Schimmelbildung vorzubeugen, sei die Dämmung der kompletten Fassade erforderlich geworden.
 Das Amtsgericht hat durch Einholung eines Sachverständigengutachtens Beweis erhoben. Wegen des Ergebnisses der Beweisaufnahme wird auf das Gutachten des Sachverständigen SV2 vom 20.10.2004 (Bl. 115 ff. d. A.) und Seite 6 des bereits in Bezug genommenen landgerichtlichen Beschlusses verwiesen. Durch Beschluss vom 16.12.2004 (Bl. 132 ff. d. A.), auf dessen Einzelheiten im Übrigen Bezug genommen wird, hat das Amtsgericht sodann den Anfechtungsantrag zurückgewiesen und zur Begründung im Wesentlichen ausgeführt, dass die Dämmung der kompletten Außenfassade ordnungsgemäßer Verwaltung entsprochen habe. Sie stelle eine Maßnahme der modernisierenden Instandsetzung dar.
 Gegen diesen Beschluss hat die Antragstellerin sofortige Beschwerde eingelegt. Wegen ihres Vorbringens und der gestellten Anträge wird auf die Seiten 7/8 des bereits in Bezug genommenen landgerichtlichen Beschlusses verwiesen. Das Landgericht hat die Sachverständigen SV2 und Dipl.-Ing. SV1 mündlich angehört. Es hat sodann weiter Beweis durch Einholung eines Gutachtens und eines Ergänzungsgutachtens des Sachverständigen Dipl.-Ing. SV3 erhoben. Sodann hat es den Sachverständigen Dipl.-Ing. SV3 mündlich angehört. Wegen der Einzelheiten der Beweisaufnahme und deren Ergebnis wird auf die Seiten 9 bis 12 des bereits in Bezug genommenen landgerichtlichen Beschlusses verwiesen. Durch diesen Beschluss, auf dessen Einzelheiten auch im Übrigen verwiesen wird, hat das Landgericht die sofortige Beschwerde zurückgewiesen. Zur Begründung hat es im Wesentlichen ausgeführt, dass die Anbringung der Wärmedämmung auf der gesamten Hausfassade eine Maßnahme ordnungsgemäßer Verwaltung darstelle, die durch Mehrheitsbeschluss habe getroffen werden können. Die beschlossene Maßnahme diene der ordnungsgemäßen Instandsetzung des Gemeinschaftseigentums. Da Ursache der Schimmelbildung in den Wohnungen der Antragsgegner nach den Ausführungen des Sachverständigen Dipl.-Ing. SV1 eine unzureichende Wärmedämmung insbesondere im Bereich der Betonringanker gewesen sei, sei eine Dämmung erforderlich gewesen und entspreche ordnungsgemäßer Verwaltung. Dies gelte auch für die hier durchgeführte vollständige Dämmung der Außenwand. Zwar sei nach den Feststellungen des Sachverständigen Dipl.-Ing. SV3 auch eine Teildämmung nach § 8 EnEV zulässig gewesen. Angesichts der Ausführungen des Sachverständigen in seinem Gutachten vom 07.02.2007 seien beide Maßnahmen als wirtschaftlich vertretbar anzusehen. Entscheidender Gesichtspunkt hinsichtlich der Frage, welcher der beiden Alternativen der Vorzug zu geben sei, sei demnach der Umstand, wie ein verantwortungsbewusster, wirtschaftlich denkender Hauseigentümer handeln würde. Aufgrund der Feststellungen des Sachverständigen Dipl.-Ing. SV3 gehe die Kammer davon aus, dass ein verantwortungsbewusster Hauseigentümer eine Volldämmung vornehmen würde, da diese zu einem besseren Ergebnis führe, zumal bei der Vornahme einer Teildämmung die Gefahr bestehe, dass an den nicht gedämmten Bauteilen Bauschäden in Form von Schimmelbildung entstehen würden. Da die Eigentümergemeinschaft die Wärmedämmung gerade wegen der vorhandenen festgestellten Schimmelbildung beschlossen habe, mache es keinen Sinn, eine Alternative zu wählen, bei der erneut die Gefahr von Bauschäden bestehe und die sich überdies ebenfalls nicht amortisiere.
 Gegen diesen am 06.03.2008 zugestellten Beschluss hat die Antragstellerin mit am 20.03.2008 eingegangenem Schriftsatz sofortige weitere Beschwerde eingelegt, mit der sie ihren Beschlussanfechtungsantrag aufrecht erhält. Wegen der Begründung wird auf diesen Schriftsatz (Bl. 510 ff. d. A.) und denjenigen vom 15.05.2008 (Bl. 544 ff. d. A.) verwiesen. Die Antragsgegner treten dem Rechtsmittel entgegen und beantragen dessen Zurückweisung. Wegen ihres Vorbringens wird auf den Inhalt des Schriftsatzes vom 25.04.2008 (Bl. 517 ff. d. A.) verwiesen.
 II. Die sofortige weitere Beschwerde ist gemäß § 45 Abs. 1 WEG a. F. statthaft und auch ansonsten zulässig, so insbesondere form- und fristgerecht eingelegt worden. Sie hat jedoch in der Sache keinen Erfolg.
 Der angefochtene Beschluss beruht nicht auf einer Verletzung des Rechts, auf die hin er durch den Senat als Rechtsbeschwerdegericht lediglich zu überprüfen ist, §§ 43 Abs. 1 WEG a. F., 27 Abs. 1 FGG, 546 ZPO.
 Dabei ist zunächst darauf hinzuweisen, dass der Senat im vorliegenden Beschlussanfechtungsverfahren trotz § 62 Abs. 1 WEG die materiell-rechtlichen Vorschriften des Wohnungseigentumsgesetzes in der seinerzeit (d. h. vor dem 01.07.2007) geltenden Fassung zugrunde zu legen hat. Die Gültigkeit eines Eigentümerbeschlusses ist grundsätzlich auf der Grundlage der im Zeitpunkt der Beschlussfassung geltenden Gesetzeslage zu beurteilen (vgl. etwa BGH NJW 2009. 999; OLG Köln NZM 2007, 603; OLG Hamm ZMR 2008, 156, zitiert nach juris; Bärmann/Merle, WEG, 11. Aufl., § 62 Rz. 2).
 Rechtsfehlerfrei haben die Vorinstanzen nach Durchführung umfangreicher tatsächlicher Ermittlungen übereinstimmend in der Anbringung der umfassenden Wärmedämmung auf der gesamten Hausfassade eine Maßnahme ordnungsgemäßer Verwaltung im Sinne des § 21 Abs. 4, Abs. 5 Nr. 2 WEG a. F. und keine bauliche Veränderung im Sinne des § 22 Abs. 1 WEG a. F. gesehen, die lediglich einstimmig hätte beschlossen werden können. Es ist aus Rechtsgründen nicht zu beanstanden, dass die Vorinstanzen insoweit von einer modernisierenden Instandsetzung ausgegangen sind.
 Bauliche Veränderungen, die der ordnungsmäßigen Instandhaltung oder Instandsetzung des Gemeinschaftseigentums dienen, konnten nach den genannten Gesetzesvorschriften grundsätzlich als Maßnahme ordnungsmäßiger Verwaltung durch Stimmenmehrheit von den Wohnungseigentümern beschlossen werden. Dass die für die Wohnanlage der Beteiligten maßgebende Gemeinschaftsordnung eine abweichende Regelung enthielt, hat keiner der Beteiligten vorgetragen, so dass davon nicht auszugehen ist. Unter Instandsetzung ist grundsätzlich die Wiederherstellung des ursprünglichen ordnungsmäßigen Zustands zu verstehen. Nach gefestigter Rechtsprechung zu § 21 WEG a. F. konnten darüber hinaus modernisierende Instandsetzungsmaßnahmen im Einzelfall auch als eine solche ordnungsmäßige Instandsetzung angesehen werden, obwohl sie sich nicht auf die bloße Wiederherstellung des ursprünglichen Zustands in Form einer Reparatur beschränkten, aber eine technisch bessere und wirtschaftlich sinnvollere Lösung zur Behebung eines Mangels darstellten. Dabei spielten für die Beurteilung der Frage, wo im Einzelfall die Grenzen ordnungsmäßiger Instandsetzung liegen, verschiedene Gesichtspunkte eine Rolle, insbesondere der bisherige Zustand, das Verhältnis zwischen wirtschaftlichem Aufwand und zu erwartendem Erfolg, und schließlich auch, inwieweit sich die geplante Modernisierung bereits bewährt und durchgesetzt hat (vgl. OLG Hamm WuM 2009, 252 [OLG Hamm 18.11.2008 – I-15 WX 139/08]; Bärmann/Merle, aaO., § 21 Rz. 101 ff.; Niedenführ/Kümmel/Vandenhouten, WEG, 9. Aufl., § 21 Rz. 84). Dabei ist anerkannt, dass das Anbringen einer Wärmedämmung eine Maßnahme der modernisierenden Instandsetzung sein kann (vgl. die Nachweise bei Niedenführ/Kümmel/Vandenhouten, aaO., § 21 Rz. 85, Stichwort „Fassade“, auch zur Rspr. des Senats). Der in diesem Zusammenhang anzulegende Maßstab eines vernünftigen, wirtschaftlich denkenden und erprobten Neuerungen gegenüber aufgeschlossenen Hauseigentümers durfte auch nach altem Recht bei der Wärmedämmung eines Gebäudes nicht zu eng am bestehenden Zustand ausgerichtet werden, wenn die im Wohnungseigentum stehenden Gebäude nicht zum Schaden aller Eigentümer vorzeitig veralten und an Wert verlieren sollten. Entscheidend war eine Abwägung aller Vor- und Nachteile einer bloßen Reparatur des vorhandenen Zustands einerseits und der Herstellung eines neuen Zustands andererseits. Auch die Erneuerung einer Fassadenverkleidung unter Anbringung eines zusätzlichen Wärmeschutzes war nach diesen Grundsätzen zu beurteilen (vgl. die Nachweise bei OLG Hamm WuM 2009, 252 [OLG Hamm 18.11.2008 – I-15 WX 139/08]).
 Vor diesem Hintergrund sind die Entscheidungen der Vorinstanzen aus Rechtsgründen nicht zu beanstanden. Eine modernisierende Instandsetzung liegt nur dann vor, wenn sie aus Anlass eines notwendigen – vorhandenen oder absehbaren – Instandsetzungsbedarfs erfolgt und eine Instandsetzung bewirkt (vgl. Bärmann/Merle, aaO., § 21 Rz. 101; Niedenführ/Kümmel/Vandenhouten, aaO., § 21 Rz. 84). Diese Voraussetzung ist vorliegend gegeben. Nach den rechtsfehlerfrei getroffenen tatsächlichen Feststellungen des Landgerichts, an die der Senat als Rechtsbeschwerdegericht gemäß den §§ 43 Abs. 1 WEG a. F., 27 Abs. 1 Satz 2 FGG, 559 Abs. 2 ZPO gebunden ist, war Ursache der Schimmelbildung in den Wohnungen der Antragsgegner eine unzureichende Wärmedämmung, insbesondere im Bereich der Betonringanker, so dass insoweit jedenfalls eine Dämmung erforderlich war. Diese tatsächlichen Feststellungen werden von der weiteren Beschwerde nicht konkret angegriffen. Diese geht vielmehr selber davon aus, dass jedenfalls eine Teildämmung der Giebelwand eine erforderliche Instandsetzungsmaßnahme war, da sie notwendig war, um die Ursache für einen konkret aufgetretenen Schimmelbefall zu beseitigen. Dass die nunmehr vorgenommenen (weitergehenden) Dämmmaßnahmen nicht geeignet waren, die diesbezügliche Instandsetzung herbeizuführen, rügt sie nicht.
 Das Landgericht hat zwar weiter festgestellt, dass jedenfalls seinerzeit auch eine Teildämmung, nämlich der Giebelwand, nach § 8 EnEV rechtlich zulässig gewesen wäre. Unter der Berücksichtigung der Kostendifferenz zwischen den beiden ins Auge gefassten Varianten sowie des Umstands, dass sich nach den Feststellungen des Landgerichts beide Maßnahmen jedenfalls in vergleichbaren Zeiträumen amortisieren, ist es rechtsfehlerfrei, dass das Landgericht tragend darauf abgestellt hat, dass bei Vornahme einer Teildämmung hier die Gefahr bestanden hätte, dass an den nicht gedämmten Bauteilen Bauschäden in Form von Schimmelbildung entstanden wären, wobei sich das Landgericht auf die sachverständigen Feststellungen stützen durfte. Vorliegend haben beide gerichtlich bestellten Sachverständigen aus diesen Gründen zu einer Volldämmung geraten. Selbst der Sachverständige Dipl.-Ing. SV1 hat sie in seiner Anhörung immerhin für sinnvoll erachtet, wenn auch aus Gründen der Energieeinsparung. Dem erstgenannten Gesichtspunkt kam auch deshalb bei der Entscheidungsfindung der Gemeinschaft besondere Bedeutung zu, weil die Wärmedämmmaßnahmen gerade der Beseitigung der hier bereits vorliegenden und der Verhinderung nochmaliger bzw. weiterer Schimmelbildungen dienen sollten. Angesichts der vom Landgericht festgestellten Aufwendungen für die beiden in Rede stehenden Maßnahmen brauchten die Wohnungseigentümer das Risiko, dass sich bei der (Teil-)Maßnahme wiederum die bereits eingetretenen und gerade zu beseitigenden Schäden einstellen würden, nicht einzugehen. Dies hätte auch ein vernünftiger und wirtschaftlich denkender Wohnungseigentümer nicht getan. Die Beschlussfassung bewegt sich damit unter Berücksichtigung der Besonderheiten des vorliegenden Verfahrens noch innerhalb des der Wohnungseigentümergemeinschaft in diesem Zusammenhang zustehenden Ermessensspielraums (vgl. dazu Niedenführ/Kümmel/Vandenhouten, aaO., § 21 Rz. 65 m. w. N.). Damit ist die vorliegend beschlossene Instandsetzungsmaßnahme als ordnungsgemäßer Verwaltung entsprechend anzusehen.
 Die gegen die landgerichtliche Entscheidung gerichteten Einwendungen der weiteren Beschwerde führen zu keiner anderen Beurteilung. Die von der weiteren Beschwerde bemühte Erwägung, es seien Sanierungsmaßnahmen an nicht sanierungsbedürftigen Bauteilen beschlossen worden, so dass eine modernisierende Instandsetzung im Hinblick auf die Hausfassaden mit Ausnahme derjenigen der Giebelseite schon diesem Grund ausscheide, greift nicht durch. Unabhängig von der Frage, ob sich die Antragstellerin zur Begründung dieser Rechtsansicht auf die zitierte Entscheidung des Oberlandesgerichts Düsseldorf stützen könnte, blendet die sich daraus ergebende alleine auf wirtschaftliche Gesichtspunkte abstellende Sichtweise die tragende Erwägung des Landgerichts aus, dass nach dessen tatsächlichen Feststellungen bei Vornahme einer Teildämmung hier die Gefahr bestanden hätte, dass an den nicht gedämmten Bauteilen Bauschäden in Form von Schimmelbildung entstanden wären. Die Wohnungseigentümergemeinschaft hat aber bei Instandsetzungsmaßnahmen nicht nur die Wirtschaftlichkeit der in Betracht kommenden Lösungsmöglichkeiten zu berücksichtigen, sondern hat auch technische Lösungen zu wählen, die geeignet sind, den Baumangel dauerhaft zu beseitigen (vgl. BayObLG ZMR 1990, 29). Dies gilt auch hier. Der bereits oben erwähnte Ermessensspielraum der Eigentümergemeinschaft bei der Beschlussfassung ist ohnehin noch nicht ohne weiteres überschritten, wenn mehrheitlich über die Mindestsanierung hinaus Arbeiten vergeben werden, deren Ausführung derzeit nicht zwingend notwendig, jedoch nicht unvertretbar ist (vgl. dazu OLG Düsseldorf FGPrax 1999, 94). Entgegen der weiteren Beschwerde besteht also keine grundsätzliche Verpflichtung der Wohnungseigentümergemeinschaft zur Auswahl des jeweils „mildesten Mittels“. Jedenfalls musste sich – anders als die weitere Beschwerde meint – die Mehrheit der Wohnungseigentümer unter Zugrundelegung der umfangreichen tatsächlichen Feststellungen des Landgerichts vorliegend nicht zwingend darauf verweisen lassen, als weniger weitreichende Maßnahme lediglich Teile der Fassade zu dämmen und dann abzuwarten, ob die zu beseitigenden Mängel erneut auftreten, mithin der mit der Sanierung erstrebte Erfolg auch dadurch erreicht werde. Es bedurfte deshalb auch aus Erwägungen der Erforderlichkeit keiner konkreter tatsächlicher Feststellungen des Landgerichts dahingehend, ob nur die beschlossene Sanierungsmaßnahme geeignet war, die aufgetretenen Mängel zu beseitigen. Es ist nicht rechtsfehlerhaft, dass das Landgericht die von ihm aufgrund der sachverständigen Äußerungen angenommene Gefahr weiterer Bauschäden bzw. Schimmelbildungen bei Ausführung der Teildämmung in diesem Zusammenhang hat ausreichen lassen. Ist mithin hier nicht lediglich auf wirtschaftliche Gesichtspunkte abzustellen, kam es vorliegend auf die von der weiteren Beschwerde vermisste Wirtschaftlichkeitsberechnung im Hinblick auf den „Mehraufwand“ der Volldämmung im Vergleich zu einer lediglich teilweisen Fassadendämmung – sollte eine solche entgegen den Ausführungen des Sachverständigen Dipl.-Ing. SV3 in seiner mündlichen Anhörung überhaupt sinnvoll vorgenommen werden können – und die in diesem Zusammenhang vom Landgericht angestellten Erwägungen, die die weitere Beschwerde angreift, nicht mehr entscheidend an.
 Es entspricht billigem Ermessen, dass die Antragstellerin die Gerichtskosten ihres ohne Erfolg eingelegten Rechtsmittels zu tragen hat, § 47 Satz 1 WEG a. F..
 Gründe, vorliegend die Erstattungsfähigkeit außergerichtlicher Kosten für das Verfahren der weiteren Beschwerde anzuordnen, § 47 Satz 2 WEG a. F., hat der Senat jedoch nicht gesehen.
 Die Wertfestsetzung hat der Senat anhand der unbeanstandet gebliebenen Festsetzung durch das Landgericht vorgenommen, § 48 Abs. 3 WEG a. F.


text:
 17.10.2019
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 264/42
 SKLEP 2019/1734 ODBORA ZA TRGOVINO IN TRAJNOSTNI RAZVOJ EU-KOREJA
 z dne 30. septembra 2019
 o revidiranem seznamu strokovnjakov, ki so v skladu s členom 13.15 Sporazuma pripravljeni in sposobni delovati kot člani skupine strokovnjakov [2019/...]
 ODBOR ZA TRGOVINO IN TRAJNOSTNI RAZVOJ EU-KOREJA JE –
 ob upoštevanju Sporazuma o prosti trgovini med Evropsko unijo in njenimi državami članicami na eni strani ter Republiko Korejo na drugi strani (v nadaljnjem besedilu: Sporazum) ter zlasti člena 13.15(3) Sporazuma,
 ob upoštevanju naslednjega:
 (1)
 V skladu s členom 13.15(3) Sporazuma pogodbenici določita seznam najmanj 15 oseb, ki so pripravljene in sposobne delovati kot člani skupine strokovnjakov v zvezi z zadevami iz poglavja 13 o trgovini in trajnostnem razvoju ter imajo strokovno znanje na področjih iz navedenega poglavja. Od teh posameznikov jih vsaj pet ni državljanov nobene od pogodbenic in predsedujejo skupini strokovnjakov.
 (2)
 Odbor za trgovino in trajnostni razvoj EU-Koreja je 27. junija 2012 sprejel Sklep št. 2/2012 (1) o določitvi seznama 18 strokovnjakov, ki lahko delujejo kot člani skupine strokovnjakov.
 (3)
 Republika Koreja je izrazila željo, da bi zamenjala nekatere korejske državljane na seznamu strokovnjakov. Da bi ta sprememba začela učinkovati, bi moral revidirani seznam strokovnjakov odobriti Odbor za trgovino in trajnostni razvoj EU-Koreja.
 (4)
 Pogodbenici sta zato revidirali seznam strokovnjakov, vzpostavljen s Sklepom št. 2/2012, in treba bi bilo sprejeti revidiran seznam strokovnjakov, kakor je določen v Prilogi –
 SKLENIL:
 Člen 1
 Seznam strokovnjakov, ki lahko delujejo kot člani skupine strokovnjakov za namene člena 13.15 Sporazuma, določen v Prilogi k Sklepu št. 2/2012, se nadomesti s seznamom strokovnjakov iz Priloge k temu sklepu.
 Člen 2
 Ta sklep začne veljati na dan sprejetja.
 V Bruslju in Seulu, 30. septembra 2019
 For the EU-Korea Committee on Trade and Sustainable Development
 Sopredsednik Odbora za trgovino in trajnostni razvoj iz Republike Koreje
 Kyong Yun KIM
 Sopredsednik Odbora za trgovino in trajnostni razvoj iz Evropske unije
 Ewa SYNOWIEC
 (1) Sklep št. 2/2012 Odbora za trgovino in trajnostni razvoj EU-Koreja z dne 27. junija 2012 o vzpostavitvi skupine strokovnjakov iz člena 13.15 Sporazuma o prosti trgovini med Evropsko unijo in njenimi državami članicami na eni strani ter Republiko Korejo na drugi strani (UL L 331, 1.12.2012, str. 54).
 PRILOGA
 Seznam strokovnjakov, ki so pripravljeni in sposobni delovati kot člani skupine strokovnjakov v zvezi z zadevami iz poglavja 13 (trgovina in trajnostni razvoj) sporazuma
 Strokovnjaki, ki jih imenuje Republika Koreja:
 Sung Wook LEE
 Jaemin LEE
 Chang Young KWON
 Suh-Yong CHUNG
 Taek-Whan HAN
 Won-Mog CHOI
 Strokovnjaki, ki jih imenuje Evropska unija:
 Eddy LAURIJSSEN
 Jorge CARDONA
 Karin LUKAS
 Hélène RUIZ FABRI
 Laurence BOISSON DE CHAZOURNES
 Geert VAN CALSTER
 Predsedniki (niso državljani pogodbenic):
 Thomas P. PINANSKY
 Nguyen Van TAI
 Le HA THANH
 Jill MURRAY
 Ricardo MELÉNDEZ-ORTIZ
 Nathalie BERNASCONI-OSTERWALDER


text:
Os Queijos da Beira Baixa DOP são um conjunto de produtos de origem portuguesa com Denominação de Origem Protegida pela União Europeia (UE) desde e que engloba mais três denominações de origem protegida: "Queijo de Castelo Branco", "Queijo Amarelo da Beira Baixa" e o "Queijo Picante da Beira Baixa".
 Área geográfica de produção
 A área geográfica de produção de matéria-prima, transformação das matérias-primas e sua transformação e acondicionamento está circunscrita ao seguinte território:
 Agrupamento gestor
 O agrupamento gestor das denominações de origem protegidas "Queijos da Beira Baixa", "Queijo de Castelo Branco", "Queijo Amarelo da Beira Baixa" e "Queijo Picante da Beira Baixa" é a Associação de Produtores de Queijo do Distrito de Castelo Branco.
 Ver também
 Lista de produtos com denominação de origem protegida de Portugal
 Requeijão da Beira Baixa
 Beira Baixa
 Distrito de Castelo Branco
 Produtos com denominação de origem protegida


text:
L-imħallfin li jisimgħu rikorsi għal provvediment provviżorju fil-Qrati Distrettwali għandhom kompetenza biex jisimgħu applikazzjonijiet għal dikjarazzjoni ta’ eżekutorjetà, skont l-Artikolu 27(1) tar-Regolament.
 Skont l-Artikolu 32(2), il-Qorti Distrettwali li għandha l-kompetenza li tisma’ appelli minn deċiżjonjiet f’applikazzjonijiet bħal dawn hija l-qorti tal-imħallef li jkun ta l-provvediment provviżorju.Tista' tinkiseb informazzjoni dwar id-dettaliji għall-kuntatt tal-Qrati Distrettwali fuq il-websajt tal-Kunsill tal-Ġudikatura: www.rechtspraak.nl.
 Il-proċedura ta’ appell imsemmija fl-Artikolu 33 hija appell quddiem il-qorti tal-kassazzjoni.
 L-appelli f'kassazzjoni jinstemgħu mill-aktar qorti għolja fil-ġudikatura ordinarja, il-Qorti Suprema tal-Pajjiżi l-Baxxi (Hoge Raad der Nederlanden). L-għan tal-kassazzjoni huwa li tinżamm uniformità legali, li jiġi ggwidat l-iżvilupp tal-liġi u biex tiġi ssalvagwardjata l-protezzjoni legali. Il-kassazzjoni tista' biss tqis punti ta' liġi. Il-Qorti Suprema teżamina biss jekk il-liġi, inklużi r-regoli proċedurali, ġietx korrettament applikata. Fi kwistjonijiet ta' fatt, hija marbuta minn dak li jkun ġie stabbilit mis-sentenza kkontestata. Il-partijiet fl-appelli f'kassazzjoni huma rrappreżentati minn avukat fil-Qorti Suprema.
 Fil-proċedimenti b'rikors, jiġi ppreżentat rikors li jagħti r-raġunijiet għall-appell. Il-konvenut jista' jippreżenta nota tal-eċċezzjonijiet fi żmien tliet ġimgħat (jew fi żmien differenti deċiż mill-Qorti Suprema). Jekk jitqies li jkun xieraq fl-interessi tal-kawża, l-avukati jistgħu jipprovdu kjarifiki. Il-Prokuratur Ġenerali tal-Qorti Suprema jagħti opinjoni bil-miktub u mbagħad il-Qorti Suprema tagħti s-sentenza tagħha.
 Rikors għal reviżjoni għandu jissejjes fuq waħda mir-raġunijiet elenkati fl-Artikolu 19 tar-Regolament u b'rispett tal-iskadenzi stipulati f'dak l-Artikolu, quddiem il-qorti li tkun tat id-deċiżjoni. Fil-Pajjiżi l-Baxxi din tista' tkun il-Qorti Distrettwali jew il-Qorti tal-Appell.
 L-awtorità ċentrali maħtura hija l-Landelijk Bureau Inning Onderhoudsbijdragen (LBIO) (l-Uffiċċju Nazzjonali għall-Ġbir ta’ Pagamenti ta’ Manteniment).
 Id-dettalji għall-kuntatt tal-LBIO huma:
 Kaxxa postali 8901
 Websajt www.lbio.nl
 L-uffiċjali eżekuttivi tal-qorti għandhom il-kompetenza li jeżegwixxu d-deċiżjonijiet.
 Id-dettalji tal-kuntatt tal-Koninklijke Beroepsorganisatie van Gerechtsdeurwaarders (KBvG) (l-Organizzazzjoni Professjonali Rjali ta’ Uffiċjali Ġudizzjarji fil-Pajjiżi l-Baxxi) huma:
 2995 AM The Hague
 Websajt www.kbvg.nl
 Il-websajt fiha elenku tal-ismijiet u l-indirizzi tal-uffiċċji tal-uffiċjali eżekuttivi fil-Pajjiżi l-Baxxi.
 It-traduzzjonijiet tad-dokumenti msemmija fl-Artikoli 20, 28 u 40 huma aċċettati biss bil-lingwa Olandiża.
 It-talba jew il-formola ta' applikazzjoni msemmija fl-Artikolu 59(1) għandha timtela bil-lingwa Olandiża.


type: legislation

text:
 12.4.2011
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 L 97/24
 VYKONÁVACIE NARIADENIE KOMISIE (EÚ) č. 352/2011
 z 11. apríla 2011,
 ktorým sa ustanovujú paušálne dovozné hodnoty na určovanie vstupných cien niektorých druhov ovocia a zeleniny
 EURÓPSKA KOMISIA,
 so zreteľom na Zmluvu o fungovaní Európskej únie,
 so zreteľom na nariadenie Rady (ES) č. 1234/2007 z 22. októbra 2007 o vytvorení spoločnej organizácie poľnohospodárskych trhov a o osobitných ustanoveniach pre určité poľnohospodárske výrobky (nariadenie o jednotnej spoločnej organizácii trhov) (1),
 so zreteľom na nariadenie Komisie (ES) č. 1580/2007 z 21. decembra 2007, ktorým sa ustanovujú vykonávacie pravidlá pre nariadenia Rady (ES) č. 2200/96, (ES) č. 2201/96 a (ES) č. 1182/2007 v sektore ovocia a zeleniny (2), a najmä na jeho článok 138 ods. 1,
 keďže:
 Nariadením (ES) č. 1580/2007 sa v súlade s výsledkami Uruguajského kola mnohostranných obchodných rokovaní ustanovujú kritériá, na základe ktorých Komisia stanoví paušálne hodnoty na dovoz z tretích krajín, pokiaľ ide o výrobky a obdobia uvedené v časti A prílohy XV k uvedenému nariadeniu,
 PRIJALA TOTO NARIADENIE:
 Článok 1
 Paušálne dovozné hodnoty uvedené v článku 138 nariadenia (ES) č. 1580/2007 sú stanovené v prílohe k tomuto nariadeniu.
 Článok 2
 Toto nariadenie nadobúda účinnosť 12. apríla 2011.
 Toto nariadenie je záväzné v celom rozsahu a priamo uplatniteľné vo všetkých členských štátoch.
 V Bruseli 11. apríla 2011
 Za Komisiu v mene predsedu
 José Manuel SILVA RODRÍGUEZ
 generálny riaditeľ pre poľnohospodárstvo a rozvoj vidieka
 (1) Ú. v. EÚ L 299, 16.11.2007, s. 1.
 (2) Ú. v. EÚ L 350, 31.12.2007, s. 1.
 PRÍLOHA
 Paušálne dovozné hodnoty na určovanie vstupných cien niektorých druhov ovocia a zeleniny
 (EUR/100 kg)
 Číselný znak KN
 Kód tretej krajiny (1)
 Paušálna dovozná hodnota
 0702 00 00
 JO
 68,6
 MA
 44,0
 TN
 106,6
 TR
 88,7
 ZZ
 77,0
 0707 00 05
 EG
 152,2
 TR
 116,5
 ZZ
 134,4
 0709 90 70
 MA
 80,0
 TR
 85,5
 ZA
 15,5
 ZZ
 60,3
 0805 10 20
 EG
 48,0
 IL
 78,6
 MA
 46,4
 TN
 48,9
 TR
 73,9
 ZZ
 59,2
 0805 50 10
 TR
 53,4
 ZZ
 53,4
 0808 10 80
 AR
 77,8
 BR
 71,5
 CA
 91,3
 CL
 85,3
 CN
 96,7
 MK
 50,2
 NZ
 123,1
 US
 131,4
 UY
 65,6
 ZA
 84,4
 ZZ
 87,7
 0808 20 50
 AR
 89,4
 CL
 108,4
 CN
 73,5
 US
 72,1
 ZA
 103,4
 ZZ
 89,4
 (1) Nomenklatúra krajín stanovená nariadením Komisie (ES) č. 1833/2006 (Ú. v. EÚ L 354, 14.12.2006, s. 19). Kód „ZZ“ znamená „iného pôvodu“.