text:
Ста̀ра Заго̀ра е град в Южна България, един от основните икономически центрове в страната, както и основен транспортен възел на Южна България. Той е център на едноименните община, област и регионална асоциация на общините РАО Тракия. Градът е шестият по големина в страната с население от 136 183 души по данни на ГРАО към 15.06.2022 г. и образува петата по големина градска агломерация в България с население от 213 444 жители (към септември 2007 г.), както и център на 5-ата по големина област в България с население към 31 декември 2016 г. от 321 377 души. Стабилното икономическо развитие на региона му отрежда второ място по БВП на глава от населението в страната.
 В града се намира най-старият в Тракия български театър – Драматичен театър „Гео Милев“, античният Форум на Августа Траяна, а на 14 km от центъра на града е разположен националният балнеологичен курорт Старозагорски минерални бани. През 1925 г. е открита втората след София опера в страната – Южнобългарската опера (днес Държавна опера Стара Загора), а през 1895 г. – първият градски парк от европейски тип в България – Аязмото. В града се намират още и Музеят на религиите и музей „Неолитни жилища“.
 География
 Градът е разположен в Старозагорското поле – източната част на Горнотракийската низина – между Сърнена Средна гора, Светиилийските възвишения, Манастирските възвишения, Сакар планина и Чирпанските възвишения, край река Бедечка със средна надморска височина 196 m. Намира се на 209 km по асфалтов път и 250 km по релсов път от София.
 Квартали
 Градът е разделен на отделни квартали около централната му част. Преди Втората световна война в покрайнините на града се оформят квартали от бежанци от тракийските и македонските български земи. Повечето от кварталите са изградени след Втората световна война, след като масово селското население в региона се преселва в града, за да осигури работна ръка за новите промишлени мощности. Няколко квартала са присъединени села.
 Според кадастралната карта кварталите на града са: Аязмото, Бедечка-Градински, Васил Левски, Възраждане, Гео Милев, Голеш, Дъбрава, Железник, Зора, Индустрия, Казански, Колю Ганчев, Лозенец, Македонски, Митрополит Методий Кусев, Опълченски, Самара 1, Самара 2, Самара 3, Славейков, Студентски град, Три чучура, Три чучура-север, Три чучура – юг, Атюрен, АПК и Централната градска част на Стара Загора.
 Климат
 Климатът на градската територия е преходноконтинентален с влияние от Средиземно море. През зимата времето е по-меко и по-топло в сравнение с градовете в Тракийска низина, тъй като Средна гора предпазва от студените северни и североизточни ветрове. В района виреят рядко срещаните в България екзотични дървесни видове магнолия, кедър, смокиня, лавър (дафиново дърво), нар, бадем, райска ябълка, кипарис. Средната годишна температура е 12,9 °C (средна януарска +1 °C и средна юлска +23,9 °C) със средногодишна валежна сума 598 mm. Северозападно от Стара Загора на около 16 km се намират Старозагорски минерални бани, а северно от града на около 15 km има друг минерален извор в село Ягода.
 Природа
 Флора и фауна
 Характерна флора
 Територията на община Стара Загора попада в Среднобългарския биогеографски район – подрайон Горнотракийска низина, отличаваща се предимно с равнинен характер, интензивно земеделие и значителна урбанизация. Това предопределя до голяма степен бедно по състав и изобилие биологично разнообразие, съхранено основно по склоновете на Сърнена гора и местата с екотонен ефект в равнината. Характерни горски съобщества са ксеротермните гори от цер, благун и космат дъб. Понастоящем доминират тревни, храстови и агроценози, като съставът им е разнообразен.
 Единственото известно за науката находище на защитен от закона за биологичното разнообразие растителен вид е това в местността „Карасиврия“, северно от гр. Стара Загора, на звъниколистен тъжник (Spiraea hipericifolia). Видът е включен и в Червената книга на Р. България.
 Характерна фауна
 Фауната в района е съставена от европейски, евро-сибирски и холопалеарктични видове. Наред с тях са разпространени и много топлолюбиви средиземноморски, преходносредиземноморски, предноазиатски и степни видове. Степента на срещане на редки видове и ендемизмът са най-силно изразени при безгръбначните. Сравнително добри са дивечовите запасите на заек, сърна, благороден елен и дива свиня. Значителни са възможностите за увеличаване запасите на колхидския фазан и яребицата.
 История
 Стара Загора е един от най-древните градове в света и през епохите градът е носил много имена, но най-често се споменават 8 от тях: Берое, Августа Траяна, Иринополис, Боруй, Верея, Ески Загра, Железник и Стара Загора.
 Неолитна епоха
 Най-ранните следи от цивилизация в региона на Стара Загора се отнасят към края на 7-ото хилядолетие пр. Хр. Тогава, почти едновременно, върху днешната територия на Стара Загора и в близките ѝ околности възникват четири праисторически селища, едно от които е било най-голямото в българските земи в продължение на 6 хиляди години. Някои учени считат, че там се е намирал древнотракийският Берое.
 През 1968 г. в града са открити Неолитни жилища от средата на 6-то хилядолетие пр.н.е., които са най-запазените и с най-богатия фонд в Европа и са превърнати в музей.
 Установена е голяма гъстота на заселванията през неолита и халколита, над 120 праисторически селища и 5 праисторически селищни могили, с множество находки, като една от тях е и най-голямата в Европа. Животът тук започва в края на 7-о хилядолетие пр. Хр. и продължава до 12 век сл. Хр.
 Край Стара Загора е открито и ритуално съоръжение на близо 8000 години.
 При мащабни проучвания през 1970-те години край Стара Загора е открит и най-големият рудодобивен център в света през V хилядолетие пр. Хр. Тези най-древни в Европа метални рудници са на близо 7600 години. През 2014 археолозите от Регионален исторически музей (Стара Загора) откриват първата фабрика за производство на мед в Европа, на възраст над 7000 години.
 Античност
 В района на днешна Стара Загора преди около 2500 години е основан Берое. През 46 година Берое е присъединен към Римската империя и става част от провинция Тракия. През 106 г. император Траян дава на града права за самоуправление и го прекръства на Августа Траяна. Градът се превръща във втори по големина икономически, административен и културен център в провинцията. Известният римски историк Амиан Марцелин пише: „Големите градове Филипопол и Августа Траяна, които в древността се наричали Евмолпиада и Берое, красят провинция Тракия“.
 Градът има самостоятелно общинско управление, градски съвет и народно събрание и се ползва със специален статут. По специална заповед именно в този град се заселват ветераните от войните, водени от Римската империя. По времето на император Марк Аврелий (161 – 180) в града са построени прави улици, десетки жилищни и обществени сгради, градски стени, ограждащи площ около 50 ha и подсилени с около 40 кули, от които са проучени 11, водоснабдяване, канализация, театрална сграда, храмове, пазари, одеон, терми, форум. Построен е и театрон с мраморни седалки, от който са се наблюдавали зрелищните гладиаторски битки, шествията, тържествата, или събранията, където са се решавали важните за града дела. В града е съществувал гимназион, а спортните събития са се провеждали на стадион. В града се развиват изкуствата и музиката, за което свидетелстват намерените образци на бронзовата и каменната пластика, ювелирното изкуство, грънчарството, стъклени предмети, статуи и надписи за Орфей.
 В Августа Траяна се появяват огромни имения с разкошни вили, например добре проучената тракийска вила „Чаталка“, принадлежала на тракийски аристократи.
 Августа Траяна сече собствени монети в продължение на едно столетие – от управлението на Марк Аврелий (161 – 180) до Галиен.
 През 3 – 4 век Августа Траяна е частично разрушена при нападенията на готите, но в началото на 4 век е наново укрепена.
 Късна античност
 През периода на късната античност (ІV-VІ в.) градът отново носи името Берое. Времената са свързани с преместването на столицата на империята от Рим в Константинопол, ускореното християнизиране на местното население, готските нашествия в края на IV в. и опустошителните набези на хуните в средата на V в.
 През късната античност в Берое започва масово християнизиране на местното население, особено след Медиоланския едикт. Градът е едно от най-активните средища на ранното християнство. Пръв въвежда християнството тук апостол Карп – един от 70-те апостола на Иисус Христос и ученик на апостол Павел. Берое става седалище на епископия, прераснала в архиепископия. Епископът на Берое Демофил взема участие в Църковния събор в Сердика. През 355 г. римският папа Либерий е заточен в Берое, а Демофил заминава за Константинопол, където достига най-висок ранг – патриарх на Византийската империя.
 През 6 век градът се споменава като Берое в календар на готите под датата 19 ноември, свързана с известните 40 жени-мъченички. В края на века градът е отново разрушен, но след това възстановен и носи името Верея.
 Средновековие
 За пръв път областта Загоре (Загора) се споменава в известията на Георги Амартол, повторени от Лъв Граматик, Георгий Кедрин и Симеон Метафраст, където се описва помощта, която българската войска на Тервел оказва на император Юстиниан II при възстановяването му на константинополския трон. По този повод през 705 г. между Византийската империя и България се сключва мирен договор, според който на България се отстъпва областта Загоре. Три години по-късно, според други източници, Юстиниан II се опитал да си възвърне областта, но бил разбит край Анхиало. Според по-късните известия на Теофан Изповедник през 716 г. между новия император Теодосий III Адрамит и Тервел е сключен нов договор, според който към окончателно отстъпената област Загора на българите се отстъпва и още една част от Тракия, на запад от Загора, до „Милеона в Тракия“. През 717 г. Тервел оказва нова помощ на империята с голяма армия и разбива 30-хилядна арабска армия, обсадила Константинопол. След това Берое няколкократно преминава ту към Византия, ту към България.
 От Берое на Иринопол
 През 784 г. град Берое е във владение на Византийската империя, а византийската императрица Ирина посещава града заедно със сина си Константин VI и голяма свита придворни. Императрицата възстановява града и го нарича Иринопол – градът на Ирина. Летописецът Теофан Изповедник описва посещението на императрицата в Берое: „През тази година, през месец януари, индик седми, споменатият Ставракий се завърнал от земята на склавите и на хиподрума отпразнувал с триумф победата си. А през месец май от същия седми индик императрица Ирина със сина си и много войска излязла в Тракия, носейки със себе си музикални инструменти, и стигнала до Берое. Тя заповядала да застроят този град и го преименувала Иринопол“.
 Трайно присъединяване към България
 През 812 г. Иринополис отново е български и носи името Берое, след победоносната война на Крум от 812 г. Историческите източници показват, че след мирния договор от 817 г. българската държава предприема широкомащабни действия за защита и укрепване на района южно от Стара планина от Берое до морето и за трайното му присъединяване към България. До 860 г. Берое е български и през този период неговото население вече е преобладаващо българско. За няколко години византийците отнемат областта Загора, но по време на покръстването на княз Борис I в 864 г. областта Загора и град Берое са върнати на България. В хрониките за връщането на областта са посочени и нейните граници – от Сидера (Железни врата, дн. Змейовски проход) до Дебелт. В границите на България градът е център на комитат и запазва ролята си на едно от най-големите административни, стопански и религиозни средища. Императорите са живеели продължително време тук, използвайки Боруй като втора столица. Тук в продължение на два века е била резиденцията на византийските императори от рода на Комнините. Оттук те са организирали походи срещу северните нашественици – печенеги и кумани.
 Каменните релефи от Стара Загора от 8 – 9 век са с висока културна и историческа стойност, признати са за шедьовър на изобразителното изкуство и са едни от най-интересните археологически находки в Европа.
 До края на X в. градът е в български ръце и придобива изцяло български характер. Българите наричат града Боруй (видоизменена форма на тракийското Берое).
 Посетилият града пътешественик ал-Идриси съобщава, че през XI—XII в. по пътя от град Верои до неотъждествения днес град Пацимиск се минава през следващи една след друга посевни площи, непрекъснати обработени полета, големи села, много лозя, овощни градини, покрай многобройни стада овце, едър и дребен добитък. По време на кръстоносните походи, когато войските на Фридрих I Барбароса минават през Балканите, австрийският свещеник Ансберт, който е имал достъп до императорската канцелария, пише за град Верея, че е „голям, богат град“, който кръстоносците превзели, ограбили и опожарили.
 Под османска власт
 Османските войски нападат Боруй и Пловдив през 1364 г. при първия поход на Лала Шахин, но едва след втория му поход през 1372 г. завладяват Боруй. Най-голямата битка е станала на върха Българско кале, на 5 km западно от града.
 Най-ранният османски документ, в който се споменава градът, е от 1430 г. Там той вече се нарича Ески Хисар. Османците, знаейки за старата история на града като център на областта Загоре, заварват в града огромно количество културно и историческо наследство и още в първите години го кръщават с най-различни сходни имена – Загр и Атик (Древна Загра), Загра и Атик хисар (Древният град Загра), Загра, Загра и Ески Хисар, Загралъ Ескиси (Стара Загра), Ески Загора (Древна Загора), Заграси Атик, Загралие Ескиси, Ескиси Загора (Стара Загора). По-късно обаче, през XVII век, се налага една-единствена форма – Ески Загра.
 Според Евлия Челеби през XVII век в Стара Загора има 3000 къщи, около 760 пътища и 14 махали. По това време е имало 5 джамии: Алипаша, Текке, Налбей, Ноктаджъ и Хамзабей. Имало е още 1 медресе, 42 училища, 5 хамама (с имена: Аладжа, Паша, Йени, Чифте и Кючук хамам), 1 безистен и 855 дюкяна. Интересно е, че не споменава наличието на българско население в града, въпреки че има данни за надгробни плочи с български имена. Друго доказателство за това е запазен гръцки надпис в църквата „Свети Димитър“, който показва наличието на църква на това място много преди 1743 г., обслужваща християнското население.
 През 1738 г. населението на Стара Загора е преобладаващо турско.
 През 1788 г. върлува чумна епидемия, а през 1792 г. настъпват глад и суша, мор по добитъка, градушки унищожават цялата реколта. През това време из населените места минават военни контингенти с наказателни цели, които „свалят от голия ризата, а от босия цървулите“. Най-тежки са обаче 1813, 1814 и 1815 години: това са чумавите години, известни с името „Голямото Чумаво“ или „Големия Карън“. Следващата чумна епидемия идва през 1837 г. и се нарича „Малкото Чумаво“.
 През 1841 г. в града е основано класно училище, което прилагало програмата и методите на габровската Априловска гимназия. През 1863 г. се открива девическо класно училище. В Стара Загора са учителствали Неофит Рилски, Иван Богоров, Петко Славейков и други. Тук са се учили и завършват с отличен успех Васил Левски и Райна Попгеоргиева. Градът е родно място на редица видни български възрожденски дейци като Захари Княжевски и Александър Екзарх. Две години тук е творил и Николай Павлович, който възнамерявал да открие рисувално училище.
 През 1858 г. по предложение на старозагорския възрожденски деец Тодор Шишков местните жители започнали да наричат града си Железник. Това е била остра реакция срещу турското наименование Ески Загра. От този момент нататък името Железник се среща в редица документи, в периодичния печат, в надгробни паметници и строителни надписи. Поради голямата будност и настойчивост на заралии, на 13 април 1871 г. градът получава и днешното си име Стара Загора. Идеята е била на друг изтъкнат старозагорски деец по онова време – хаджи Господин Славов. Това се случва през 1871 г. на проведения в Цариград Народен църковен събор, на който е учредена Загорска епархия. Впоследствие градът приема името Стара Загора и става първият български град, преименуван с българско име още преди Освобождението.
 Д-р Иван Богоров в своята книга „Няколко дена разходка по българските места“ (1868) отбелязва, че Ескизаарското поле е едно от най-плодородните в цяла Румелия и че Ески Загра е един от най-населените с българи градове в Румелия.
 Борба за национално освобождение
 Старозагорско въстание
 Избухналото в Босна и Херцеговина въстание през 1875 г. подтиква българските революционери към действия и те вземат решение за обявяване на незабавно въоръжено въстание в България. За център на въстанието се избира Стара Загора, тъй като старозагорският комитет е най-силен. За ръководител на въстанието в града е избран Кольо Ганчев, заможен за времето си човек с положение в обществото и председател на Старозагорския революционен комитет – едно от най-големите действащи звена с членска маса над 100 души.
 След неуспеха на въстанието турските власти арестуват около 600 души. Ръководителят на въстанието Кольо Ганчев също е заловен и след категоричния му отказ да склони към предателство, той е измъчван месеци наред, ослепен и накрая обесен публично пред очите на старозагорци. Последните му думи са:„Исках да развея българското знаме върху турския конак и да видя Отечеството си свободно!“
 Въпреки поражението, Старозагорското въстание изиграва огромна роля за засилване на общия революционен подем сред българския народ и подпалва искрата за Априлското въстание, а знамето на Старозагорските въстаници е първообраз на днешния български флаг.
 Битката при Стара Загора
 В началото на юли Предният отряд настъпва на юг от Стара планина и на 10/22 юли авангардът му влиза в Стара Загора. Командирите на Предния отряд и Българското опълчение – ген. Гурко и ген. Столетов са тържествено посрещнати. Кметът на града Петко Славейков ги приветства в църквата „Свети Димитър“ и пред събралите се хиляди граждани и цялото духовенство е отслужен молебен.
 В града са разположени 14 руски ескадрона, 12 оръдия и 4 дружини на Българското опълчение начело с генерал-майор Столетов. Генерал Гурко напуска града за участие в боя за Нова Загора. В Стара Загора остават 4 опълченски дружини, 4 планински оръдия, 3 кавалерийски полка, 2 казашки стотни и 8 конни оръдия – общо около 4500 души, които заемат отбранителна линия с дължина 4 км под формата на дъга на около 1,5 км южно от Стара Загора. Тя е разделена на десен фланг (II Опълченска дружина, командир подполковник Куртянов), ляв фланг (V Опълченска дружина, командир подполковник Нишченко), а в центъра са спешените казашки сотни.
 Междувременно Централната османска армия на Сюлейман паша продължава да настъпва към Стара Загора и Нова Загора. Решителната битка започва на 31 юли сутринта с турска атака. Около 10 часа главният удар срещу левия фланг е отбит, но към обяд Сюлейман паша разгръща всичките си сили, надвишаващи неколкократно руските и български войски и положението на защитниците става неудържимо, след като всички резерви влизат в боя. Най-жестокият османски удар е поет от героичната Трета опълченска дружина с командир подполковник Павел Калитин. Тя, заедно с Първа опълченска дружина, трябва да прикрива отстъплението на останалите военни части и да даде възможност на населението да напусне града. Изморените опълченци отстъпват по пътя към Казанлък заедно с хората сред писъците на жертвите от горящия град. Последен напуска града полковник Фьодор Де Прерадович. В Стара Загора влизат три османски табура и извършват масово клане на неизтеглилото се българско население.
 Битката при гр. Стара Загора се счита за бойното кръщене на Българското опълчение и българската армия.
 Пълното унищожение на Стара Загора
 Огромното превъзходство на турската армия принуждава ген. Гурко да се оттегли към Шипка, където българските опълченци проявяват нечувана храброст и героизъм. С навлизането в Стара Загора турците започват масова сеч и унищожение – избиват 14 500 българи от града, други 10 000, предимно млади момчета, девойки и жени са отвлечени в Турция. Градът е напълно разграбен, опожарен и унищожен. Малкото останали живи се спасяват с бягство в Северна България. Тогавашните съвременници смятат, че на това място никога повече няма да съществува град.
 Част от Източна Румелия
 Възстановяването на Стара Загора започва веднага след Освобождението. За тази цел през 1878 г. в Стара Загора пристига известният архитект от Австро-Унгария Лубор Байер, който проектира модерната правоъгълна шахматна планировка, характерна за днешна Стара Загора. На 5 октомври 1879 година главният управител на Източна Румелия Алеко Богориди полага символичния първи камък за възстановяването на града. В България единственият друг град с такъв устройствен план е Нова Загора, който също е изгорен от турците. С шахматна планировка са едни от най-модерните и големи градове в света.
 20 век
 След Втората световна война населението на града е 38 325 души (1946). През 1956 г. Стара Загора достига 56 000 души, 1965 г. – 87 000. През 1968 г. Стара Загора вече достига 100 000 души и се нарежда между най-големите български градове – стохилядници. На преброяването през 1975 г. населението на града е 122 000 души. През 1985 г. 157 000 души. През 1992 г. населението достига 162 768.
 Население
 Численост на населението
 Численост на населението според преброяванията през годините:
 1887 – 16 000 души
 1910 – 22 000 души
 Непосредствено преди опожаряването през лятото на 1877 г. гр. Стара Загора наброява 25 460 души, с което е най-големият град на територията на днешна България, изпреварвайки с 1400 души гр. Пловдив, който по същото време наброява 24 053 души. Липсата на активна държавна политика попречва на възстановяването на водещата позиция по население на Стара Загора в Тракия отпреди опожаряването. При първото преброяване след освобождението на Източна Румелия през 1884 г. Стара Загора има едва 15 288 души население, като градът от най-голям пропада едва до 7-о място по големина в освободените български земи след Сливен, който е с 20 000 души население.
 В следващите няколко години Стара Загора отново изпреварва Сливен, а през 1901 г. и Шумен, който след напускането на голяма част от турците е в застой на населението си чак до 1934 г. От 1901 до 1913 г. Стара Загора със своите 27 000 души заема 5-о място по големина след София, Пловдив, Варна и Русе.
 През 1926 г. Стара Загора е изпреварена по население от Бургас – град, който нараства бързо поради стратегическото си място и поради големия брой бежанци, прокудени от турците от Одринска Тракия, заселили се в него след Междусъюзническата война. За кратко Стара Загора е изпреварвана от Плевен (1946 – 1956) и Перник (1956 – 1959).
 През 1934 г. населението на Стара Загора се увеличава до 29 825 души. През 1946 г. населението на града е 38 325 души. През 1956 г. Стара Загора достига 56 000 души, 1965 г. – 87 000. През 1968 г. Стара Загора вече достига 100 000 души и се нарежда между най-големите български градове – стохилядници. На преброяването през 1975 г. населението на града е 122 000 души. През 1985 г. 157 000 души. През 1992 г. населението достига 162 768.
 От 2001 година в града съществува конгрешанска църковна община, част от Съюза на евангелските съборни църкви.
 Етнически състав
 Преброяване на населението през 2011 г.
 Численост и дял на етническите групи според преброяването на населението през 2011 г.:
 Икономика и инфраструктура
 Икономика
 Регион Стара Загора е динамично развиващ се и по редица показатели е на водещи позиции в страната. За 2004 г. регионът има рекордно висок растеж на стойността на произведената продукция от 26%, на продажбите от 23% и на брутния вътрешен продукт от 24,6%.
 По информация на областна администрация през 2004 г. и 2005 г. област Стара Загора вече е на второ място по брутен вътрешен продукт (БВП) и запазва трето по индекс на човешко развитие (ИЧР). ИЧР се определя от БВП на човек, ниво на грамотност, очаквана продължителност на живота и др. През 2004 г. преките чужди инвестиции в региона са 838 млн. евро (при 2020 млн. евро общо за България), което представлява над 40% от всички инвестиции в страната. Около 600 млн. евро от инвестициите са в сферата на енергетиката.
 Според изследване на неправителствената организация Industry Watch, проведено през второто тримесечие на 2005 г., Стара Загора е на второ място (след София) по средна работна заплата сред 27-те областни центъра в България. Това се отнася както за номиналната, така и за реалната работна заплата, определена на базата на съотношението към покупателната способност. През март 2008 г. Стара Загора вече е с най-високите заплати в страната. Към март 2008 г. безработицата в област Стара Загора е 5,66%, а в града – под 4%, което е едно от най-ниските нива в страната.
 Най-големият работодател в Стара Загора е промишлено-енергийният комплекс „Марица Изток“. Заети са около 20 000 души от областта, от които около 10 000 са жители на Стара Загора. Строителството на Мини Марица изток започва по разпореждане на Министерския съвет през 1952 г. с разработването на въглищния басейн и изграждането на рудник Трояново, ТЕЦ Марица Изток 1 и фабриката за въглища. Тя има капацитет 1,8 млн. тона и преработва ежегодно към 3,5 – 4 млн. тона въглища. Впоследствие се изграждат ТЕЦ Марица Изток 2 и ТЕЦ Марица Изток 3. Марица Изток дава 30% от електроенергията на България, а Мини Марица изток са най-големият производител на въглища в България (83%). В промишления комплекс Марица Изток заплатите са едни от най-високите в България. „Марица Изток“ се модернизира, като се подменят остарелите инсталации, увеличава се капацитетът на произведената електроенергия и се изграждат пречиствателни мощности, които да редуцират до минимум вредните емисии, изхвърляни в атмосферата.
 Електроразпределение Стара Загора разпространява произведената в Марица Изток електрическа енергия. Дружеството притежава лицензия за разпределение на електрическа енергия от 13.08.2004 г. на Държавната комисия за енергийно регулиране за срок от 35 години на територията на Южна България. В дружеството са заети 1771 души.
 Големи фирми, занимаващи се с оборудване на бензиностанции, газостанции и метанстанции са Ефир Стара Загора и Изот сервиз.
 В Стара Загора се намира най-голямата пивоварна в България – „3агорка“, част от групата Хайнекен. „Загорка“ АД произвежда бира и държи около 30% от пазара на пиво в страната. Там работят над 800 души.
 В Стара Загора е седалището и на производителя на вино „Домейн Менада“, който от 2002 г. е собственост на френската фирма „Belvédère“. Винарната е една от най-проспериращите на българския пазар, както и като износител на вино в чужбина. „Домейн Менада“ и „Оряховица“ са производители на вина от сорта каберне совиньон, както и от сортовете мерло, рубин, шардоне, димят и др. През 2004 г. са направени големи инвестиции за нови мощности във винзавода, както и за нови лозови масиви. Друга винарна е избата в с.Оряховица, на 15 km от Стара Загора.
 Други важни предприятия в града са: ДЗУ; Завод за чугунени отливки „Прогрес“; Завод за текстилни влакна; Завод за инструментално и нестандартно оборудване; Завод за технологично оборудване; Завод за метални конструкции; Ковашко-пресов завод „Пресков“; Завод за машини за хранително-вкусовата промишленост „Хранинвест – Хранмашкомплект“; предприятия за мебели „Средна гора“; Завод за трикотаж „Наталия“; Зърнофуражен комбинат; мелница „Загоре“; Завод за макаронени изделия „Загария“; Завод за слънчогледово масло „Бисер олива“; Птицекомбинат „Градус“ и др. През 2006 г. международният консорциум „Линде груп“ инвестира близо 10 милиона евро на територията на „Агробиохим“, като изгради високотехнологична станция за въздушна сепарация, където се добиват кислород, азот и аргон с висока чистота.
 Стара Загора е средище на богатата селскостопанска област Загоре, прочута с пшеницата си, с производството си на различни зърнени храни, технически култури, зеленчуци, плодове, грозде. Те служат за прехрана на населението и за суровини за хранително-вкусовата промишленост. Местната старозагорска овца от 1950 г. се използва като подложка при създаването на тракийската тънкорунна овца.
 През март 2006 г. в Стара Загора започва изграждането на Бизнес парк Стара Загора върху площ от 260 дка в източната част на града. Изградена е частична инфраструктура, но поради кризата развитието му е преустановено.
 Търговия
 През 2008 г. в Стара Загора отваря врати първият търговски център тип мол – Park Mall Стара Загора, разположен на 30 000 m2 застроена площ, от които 20 000 m2 са търговска. В сградата има кино „Арена“ с 6 зали и общо 950 места, триизмерно кино, хипермаркет „Jumbo", както и още обекти. В мола са инвестирани 25 милиона евро и са разкрити над 800 работни места.
 През 2010 г. отваря врати най-големият шопинг център в Стара Загора и региона – Galleria Stara Zagora. Той е разположен на 36 400 m2 застроена площ, от които 26 000 m2 са търговска. В сградата има кино „Cinema City“ със 7 зали и общо 1300 места, триизмерно кино, както и още над 100 обекта. В мола са инвестирани 65 милиона евро и са разкрити над 500 работни места.
 Изграден е и Сити център Стара Загора с разгърната застроена площ (търговска, офиси и жилищна) над 18 000 m2, разположена на 5 нива и над 10 000 m2 паркинг.
 В Стара Загора работят и редица хипер- и супермаркети като „Метро“, „Кауфланд“ – 2 магазина, „Била“ – 6 магазина, „Лидъл“ – 2 магазина, „Технополис“, „Техномаркет“ и „Зора“ – 2 магазина и строителните хипермаркети: „Практикер“, „Практис“, „Хоуммакс“ (бивш „Баумакс“) и „Багира“.
 Транспорт
 Географското положение на града прави връзките с останалата част на страната добре развити. Стара Загора е основен жп възел, през който минават железопътните линии София–Пловдив–Бургас и жп линия 4 Русе–Подкова (проект за продължаване през прохода Маказа до Дедеагач на Егейско море)/Свиленград (продължение до Истанбул и до Дедеагач).
 В квартал „Колю Ганчев“ се намира летище Стара Загора, което има дълга писта, подходяща за приемане на големи самолети, но от началото на 1990-те не функционира.
 През територията на града преминават трансевропейски коридори номер 8 и 9 от общо пет, пресичащи територията на страната. От 2007 г. на няколко километра южно от града минава автомагистрала „Тракия“. Автобусни връзки свързват Стара Загора с другите големи градове на България. Градският транспорт се осъществява от 34 автобусни и 4 тролейбусни линии.
 Регионални институции
 В Стара Загора се намира регионалната администрация за голяма част от Тракия на проекта за временна заетост Красива България.
 Образование
 На 30 октомври 1974 г. се полагат основите на висшето образование в Стара Загора. Днес в западната част на града се намира Тракийският университет. В структурата му се включват Медицински факултет, Ветеринарномедицински факултет, Стопански факултет, Педагогически факултет и Аграрен факултет. Университетът има филиали в Ямбол и Хасково.
 Други висши училища са Частен колеж „Телематика“ На територията на града функционират и медицински и педагогически колежи. За нуждите на студентите е построен Студентски град.
 Медицински колеж към Тракийския университет
 Колеж по охрана и сигурност „Свети Георги Победоносец“
 В Стара Загора има и над 40 училища, включително: Търговска гимназия „Княз Симеон Търновски“, Професионална гимназия по строителство, архитектура и геодезия „Лубор Байер“, Професионална гимназия по електротехника и технологии, Природо-математическа гимназия „Гео Милев“, Гимназия с преподаване на чужди езици „Ромен Ролан“, ПГ по ветеринарна медицина, ПГ по механотехника и транспорт, ПГ по електроника „Джон Атанасов“, СОУ „Максим Горки“ (Стара Загора), СОУ „Иван Вазов“ (Стара Загора), Средно музикално училище и Средно спортно училище, ПГ по облекло и хранене и други.
 През 1995 г. отваря врати Българо-германски център за професионално обучение – Стара Загора . От 1 юни 2011 той става част от Държавно предприятие „Българо-германски център за професионално обучение“.
 През 2011 г. отвори врати и едно от най-модерните и съвременни частни училища на територията на общината – Частно средно общообразователно училище „Делфините“
 Спорт
 В Стара Загора има много спортни съоръжения. Основният стадион на града е стадион Берое. Стадионът има футболно игрище с осветление, лекоатлетическа писта и тренировъчни игрища. Модернизиран е и стадиона на ФК Верея (Стара Загора) (Трейс Арена).
 На стадиона на 20 август 1988 г. Йорданка Донкова поставя световен рекорд на 100 метра с препятствия, който заедно с рекорда на Стефка Костадинова на висок скок е един от двата световни лекоатлетически рекорда, които България притежава повече от 30 години.
 В града има няколко спортни зали – „Общинска спортна зала“ (бивша зала ДЗУ) за баскетбол, нова спортна зала в СОУ „Иван Вазов“ (Стара Загора), зала за бадминтон, много тенис игрища, закрити и открити зали за футбол на малки врати, площадки за фитнес на открито и др.
 В парк Аязмото има площадки за игра на открито за бадминтон, фитнес и тенис.
 Изградени са около осем километра велоалеи, които свързват всички паркове на Стара Загора.
 Медии
 На 13 декември 1927 г. започва историята на радиото в Стара Загора, а на 1 февруари 1936 г. стартира редовната програма на „Радио Стара Загора“, втората в България радиостанция след Радио София. Днес в Стара Загора се приемат следните ефирни радиостанции (с честота в MHz): Стара Загора (88.3), Радио 1 (88.8), Bulgaria ON AIR (89.7), FM+ (90.3), NRJ (90.8), БГ Радио (93.6), Веселина (95.8), Сити (96.8), Вероника (97.4), Христо Ботев (98.3), Хоризонт (99.7), Z-Rock (100.1), Радио Фокус (102.6) Радио 1 рок (103.4), Радио Фреш (104.6), N-JOY (106.2), Дарик Радио (106.8).
 Местни печатни издания са: Национална бизнес поща, Старозагорски новини, Наблюдател
 Местни телевизионни канали са: ТВ Стара Загора, ТВ Стойчев, ТВ Загора.
 Информационен сайт infoz.bg
 Политика
 Кмет
 Кмет на Стара Загора (трети мандат) е Живко Тодоров. от партия „ГЕРБ“. На 27 октомври 2019 г., той печели изборите за кмет на община Стара Загора.
 Общински съвет
 Символи на Стара Загора
 Герб на Стара Загора
 Знаме на Стара Загора
 Побратимени градове
 Била Церква, Украйна
 Барейро, Португалия
 Даунпатрик, Северна Ирландия
 Крушевац, Сърбия
 Лариса, Гърция
 Радом, Полша
 Самара, Русия
 Шефийлд, Великобритания
 Модена, Италия
 Градове, с които Стара Загора има партньорски отношения:
 Била Церква, Украйна
 Дърам, Северна Каролина, САЩ
 Дрезден, Германия
 Лил, Франция
 Модена, Италия
 Родосто, Турция
 Културни и природни забележителности
 Обекти в Стара Загора, които са част от Стоте национални туристически обекта, Български туристически съюз:
 Античен форум „Августа Траяна“ – най-старият по нашите земи;
 Неолитни жилища, 9:00 – 12:00 и 14:00 – 17:00 ч., почивни дни неделя и понеделник, има печат;
 Мемориален комплекс „Бранителите на Стара Загора – 1877 г.“;
 Регионален исторически музей – бул. „Руски“ 42, 10:00 – 18:00 ч.; почивен ден понеделник, има печат.
 Църкви
 „Въведение Богородично“
 „Свети Димитър“
 „Свети Никола Чудотворец“
 „Света Троица“
 „Свети Пайсий Хилендарски“
 „Св. св. Кирил и Методий“
 „Свети Теодор Тирон“
 Старозагорска митрополия
 Джамии
 Музей на религиите (Ески джамия)
 Театри и опера
 Държавна опера – първата българска опера извън София. Новата сграда на Старозагорската опера е най-голямата на Балканския полуостров. Построена през 1974 г., през 1991 г. тя е подпалена от вандали. Към 2010 г. работата по ремонта е приключена.
 Драматичен театър „Гео Милев“, един от най-старите в България.
 Държавен куклен театър
 Музеи
 Регионален исторически музей
 Музей „Литературна Стара Загора“ – предлага визуална среща с литературното минало на Старозагорския край, който заема централно място в българските литературни традиции.
 Форум на Августа Траяна – най-известният античен паметник на културата в Стара Загора, разположен близо до Съдебната палата
 Южната порта на Августа Траяна
 Късноантична обществена сграда с мозайка (4 – 6 век; експонирана в партерния етаж на паричния салон на Централната пощенска палата
 Късноантична подова мозайка от края на 4 век близо до сградата на НТС
 Хилендарски метох, в двора на храм „Свети Димитър“ – централно място в експозицията заема темата „Левски в Стара Загора“, която проследява тригодишния престой на Апостола в града (1855 – 1858 г.) и ролята му при изграждането на местните революционни комитети
 Музей „Неолитни жилища“ – експозиция на запазени човешки обитания и съдове от периода на ранния неолит (средата на 6 хилядолетие пр.н.е.), експонирани в специална защитна сграда.
 Халколитни медни рудници в местността Мечи кладенец (Аирбунар)
 Тракийска гробница
 Къща музей „Гео Милев“
 Къща музей „Градски бит XIX в.“ – експозицията е уредена в Хаджиангеловата къща, строена през 1883 г. от дебърския майстор уста Георги
 Балабановата къща, в която е уредена експозицията на старозагорските занаяти от края на XIX век
 Мемориален комплекс „Бранителите на Стара Загора 1877 г.“, издигнат в памет на българските опълченци, сражавали се за освобождението на Стара Загора, под командването на подполковник Калитин.
 Римските терми при Старозагорските минерални бани
 Берекетска могила
 Ески джамия – единствената оцеляла сграда след опожаряването на Стара Загора през Руско-турската Освободителна война, завършена през 1409 г.
 Галерии
 Изложбена зала Байер
 Ателие Галерия Палитра – Изящно и приложно изкуство, икони
 Галерия 8 – Сборна изложба – живопис пластика и икони
 Галерия за изящни и приложни изкуства „Алба Авитохол“ – обща експозиция
 Галерия за изящно изкуство Кавръков – Сборна изложба живопис, графика, икони
 Галерия за изящно и приложно изкуство „Грема“
 Галерия за класическо изкуство
 Галерия „Зодиак“ – Живописни платна, графики и пластики от изявени автори
 Галерия „Палитра“ – Изящно и приложно изкуство
 Художествена галерия Стара Загора
 Художествена галерия „Радев“ – сборна изложба живопис – постоянна експозиция
 Римска Мозайка – живопис, графика, пластика, фотографии; изящно и бижутерийно изкуство
 Галерия „Паре“ – Съвременна живопис и приложно изкуство
 Галерия „Рицар“ – Живопис, графика, скулптура и приложно изкуство
 Галерия „Хоби“ – Сборна изложба
 Библиотеки
 Регионална библиотека „Захарий Княжески“
 Библиотека „Родина“
 Обсерватории
 Централна астрономическа лаборатория за космически изследвания към Българска академия на науките – намира се в парк Аязмото, на върха на „Втория баир“
 Народна астрономическа обсерватория и планетариум „Юрий Гагарин“
 Паркове
 Стара Загора разполага с няколко парка, като най-известния от тях е Аязмото с площ от 3500 дка. Преди да бъде превърнат в лесопарк от митрополит Методий Кусев на това място се е издигал гол скалист и безводен баир, но сега мястото е една от гордостите на Стара Загора. Пред входа на парка се издига бронзов барелеф на Старозагорския владика, направил много за съгражданите си, а до върха край малък храм, застроен на мястото на древно езическо светилище, е мраморната му гробница. В Аязмото се намират Старозагорска зоологическа градина и Ботаническа градина. Основен ремонт на инфраструктурата на парка е направен през 2018 – 2019 г.
 Център за рехабилитация и размножаване на редки видове е разположен на площ от 6800 m2. Създаден е в периода 1990 – 1994 г. и служи за рехабилитация, лечение, размножаване и отглеждане на редки видове. Центърът е член на световния съвет по рехабилитация на диви животни IWRC.
 Редовни събития
 Годишен фестивал на оперното и балетното изкуство – основан през 1967, в началото като тематични дни, прераснали във фестивал през 1973. Това е първият и най-голям оперен фестивал в България. В Стара Загора гостуват всички опери от страната и много оперни театри от чужбина. Провежда се всяка година в продължение на 2 месеца – от април до юни.
 5 октомври – Ден на Стара Загора
 Традиционни факелни шествия на 3 март (по случай Националния празник) и 19 юли (годишнина от „Старозагорското клане“), организирани от сдружение „Вярност“ – www.вярност.net
 юни – поход „Верея“, към ТД „Сърнена гора“
 Празници на липите – всяка година от края на май до средата на юли се провеждат градските празненства, посветени на цъфтежа на липите.
 „Pierrot“ – Международен фестивал на куклените театри за възрастни
 Състезания по корабомоделизъм – езерото Загорка е домакин години наред на световни, европейски, балкански и национални състезания. Всяко лято се организират Дни на корабомоделизма, организира се специален пресцентър, който отразява състезанията.
 Почетни граждани
 Почетни граждани на града са Леонид Брежнев, Валентина Терешкова, Алексей Маресиев, генерал Стою Неделчев-Чочоолу, Веселин Ханчев, Иво Папазов и други. Званието се връчва всяка година по решение на Общинския съвет.
 Галерия
 Вижте също
 Сравнителна таблица за населението на градовете в България
 История на Стара Загора
 Източници
 Външни препратки
 Официален сайт на община Стара Загора Стар сайт:


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
Svarbus teisinis pranešimas
 |
 21995D0413(06)
 Oficialusis leidinys L 083 , 13/04/1995 p. 0047 - 0047
 EEE jungtinio komiteto sprendimasNr. 16/951995 m. vasario 24 d.iš dalies keičiantis EEE susitarimo II priedą (Techniniai reglamentai, standartai, bandymai ir sertifikavimas)EEE JUNGTINIS KOMITETAS,atsižvelgdamas į Europos ekonominės erdvės susitarimą, patikslintą Protokolu, patikslinančiu Europos ekonominės erdvės susitarimą, toliau — Susitarimas, ypač į jo 98 straipsnį,kadangi Susitarimo II priedo paskutiniai pakeitimai buvo padaryti 1995 m. sausio 27 d. EEE jungtinio komiteto sprendimu Nr. 9/95, iš dalies pakeičiančiu EEE susitarimo II priedą (Techniniai reglamentai, standartai, tyrimai ir sertifikavimas) [1],kadangi 1992 m. rugsėjo 12 d. Komisijos sprendimas 94/643/EB dėl leidimų augalų apsaugos produktams, kurių sudėtyje yra aktyviosios medžiagos cihalotrino, panaikinimo [2] turi būti įtrauktas į Susitarimą,NUSPRENDĖ:1 straipsnisSusitarimo II priedo XV skyriuje po 12f punkto (Komisijos reglamentas (EEB) Nr. 1488/94) įterpiamas toks naujas punktas:"12g. 394 D 0643: 1992 m. rugsėjo 12 d. Komisijos sprendimas 94/643/EB dėl leidimų augalų apsaugos produktams, kurių sudėtyje yra aktyviosios medžiagos cihalotrino, panaikinimo (OL L 249, 1994 9 24, p. 18).".2 straipsnisKomisijos sprendimo 94/643/EB tekstai islandų ir norvegų kalbomis, kurie pridedami prie šio sprendimo teksto atitinkamomis kalbomis, yra autentiški.3 straipsnisŠis sprendimas įsigalioja 1995 m. balandžio 1 d., jei EEE jungtiniam komitetui buvo pateikti visi pranešimai pagal Susitarimo 103 straipsnio 1 dalį.4 straipsnisŠis sprendimas skelbiamas Europos Bendrijų oficialiojo leidinio EEE dalyje ir EEE priede.Priimta Briuselyje, 1995 m. vasario 24 d.EEE jungtinio komiteto varduPirmininkasG. J. L. Avery[1] OL L 47, 1995 3 2, p. 29.[2] OL L 249, 1994 9 24, p. 18.--------------------------------------------------


text:
 3.9.2009
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 232/19
 РЕШЕНИЕ НА СЪВМЕСТНИЯ КОМИТЕТ НА ЕИП
 No 63/2009
 от 29 май 2009 година
 за изменение на приложение XIII (Транспорт) към Споразумението за ЕИП
 СЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,
 като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство, изменено с Протокола за адаптиране на Споразумението за Европейското икономическо пространство, наричано по-нататък „Споразумението“, и по-специално член 98 от него,
 като има предвид, че:
 (1)
 Приложение XIII към Споразумението бе изменено с Решение на Съвместния комитет на ЕИП No 50/2009 от 24 април 2009 г. (1).
 (2)
 Директива 2008/96/EО на Европейския парламент и на Съвета от 19 ноември 2008 г. относно управлението на безопасността на пътните инфраструктури (2) следва да бъде включена в Споразумението,
 РЕШИ:
 Член 1
 Следната точка се добавя след точка 17и (Директива 2004/54/EО на Европейския парламент и на Съвета) от приложение XIII към Споразумението:
 „17й.
 32008 L 0096: Директива 2008/96/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 19 ноември 2008 г. относно управлението на безопасността на пътните инфраструктури (ОВ L 319, 29.11.2008 г., стр. 59).“
 Член 2
 Текстовете на Директива 2008/96/ЕО на исландски и норвежки език, които се публикуват в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз, са автентични.
 Член 3
 Настоящото решение влиза в сила на 30 май 2009 г., при условие че всички нотификации, предвидени в член 103, параграф 1 от Споразумението, са внесени в Съвместния комитет на ЕИП (3).
 Член 4
 Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП на Официален вестник на Европейския съюз.
 Съставено в Брюксел на 29 май 2009 година.
 За Съвместния комитет на ЕИП
 Председател
 Alan SEATTER
 (1) ОВ L 162, 25.6.2009 г., стр. 31.
 (2) ОВ L 319, 29.11.2008 г., стр. 59.
 (3) Без отбелязани конституционни изисквания.


type: caselaw

jurisdiction: US

text:
The bill of complaint in this case, which was filed by the appellant, asked the court to require the defendant to surrender to the plaintiff an undivided one-fourth interest in certain land, to account and pay over to the plaintiff the income and profits received by the defendant from said interest since 1917, and for other relief. The bill alleges that on July 14th, 1888, Adolph and Louisa Schmidt, being seised as tenants by the entireties of a tract of land of about one hundred and eighteen acres, in Anne Arundel County, conveyed the same to Louisa Schmidt in trust for herself for life, and after her death and upon condition of the payment of certain debts upon the land, the remainder was conveyed to their seven children, one of whom was the plaintiff, and there was also a further trust that the said Louisa could, at any time during her lifetime, upon the payment by any one of the children of their respective part of the debt, convey to such child its share. The bill also alleges that in 1895 a survey of the land was made, and after the one hundred and eighteen acres was divided among the children "in accordance with the said deed of trust and an agreement between *Page 336
 said children" a parcel of about four and one-half acres of land at the western extremity of the whole tract remained undisposed of. That as a result of said agreement and partition three of the children were divested of any interest in this four and one-half acres, so that the title to it remained in Louisa Schmidt for life, with remainder over to the other three children and the plaintiff. That on October 20, 1902, Louisa executed a deed conveying said four and one-half acres (hereinafter called the track) to the plaintiff in trust for the plaintiff until her daughter Irene (who later intermarried with one Studds), became eighteen years of age, then in trust for Irene until she became twenty-one, and thereupon the tract was to be conveyed to the said Irene in fee-simple, provided that if Irene died before reaching twenty-one the property was to vest in the plaintiff in fee-simple. That after Irene became twenty-one, the plaintiff, through inadvertence, did not convey the property to her, though she was ready and willing to do so; that some time prior to May 29, 1911, one Hopkins, president of the Laurel Four County Fair, Inc., "the corporate predecessor in interest and title to the defendant, herein acting for and on behalf of his corporation," negotiated with Irene for the purchase of said tract, that the plaintiff knew nothing of the details of these negotiations "until after they were concluded," and that these negotiations resulted in Irene selling her interest in the tract to Hopkins. That the officers of the Laurel Four County Fair, Inc., thereupon advised the plaintiff that in order to vest in Irene the title and estate given to her under the trust deed of 1902, it was necessary for the plaintiff to sign the deed conveying the tract from Irene to Hopkins not only as trustee, but also individually, because, under the deed of trust, the plaintiff would acquire a beneficial interest in the property if Irene died before becoming twenty-one, and hence the plaintiff's joinder in the deed individually was needed to prevent any future claim that said Irene had died before attaining the age of twenty-one. It was further alleged that the plaintiff was unskilled in conveyancing, that *Page 337
 she executed the deed relying upon the foregoing representations of the officers of the Laurel Four County Fair, Inc., and that at the time she executed the deed she believed that Louisa Schmidt, the life tenant, had full power over the property during her lifetime, and that she did not know that she, as remainderman, had any rights during her mother's lifetime, nor that she could execute a conveyance affecting her interest and remainder under the deed of trust of 1888. That the negotiations of Hopkins were with Irene and not with plaintiff up to the time she was requested to join in the deed; that no one paid or offered to pay the plaintiff any consideration; that her motive in signing the deed was to clear the title and that the officers of the defendant advised her that her signature was necessary to accomplish that; and that the plaintiff does not know whether the agents with whom she dealt knew of her interest and remainder under the deed of 1888, but if they did, then they were guilty of fraud, and if they did not intend to acquire said interest, then it would be unjust to permit them to retain said interest under the deed of 1911. The bill then asked the court to decree that the defendant's right under the deed of 1911 ceased upon the death of Louisa Schmidt in 1917, and that the defendant be required to surrender possession of the said land to plaintiff and to account for the mesne profits. Later on the bill of complaint was amended by filing as exhibits copies of the deed showing the chain of title to the land in question from its transfer to Adolph and Louisa Schmidt by Henry and Elizabeth Hartman in 1884, down to its acquisition by the defendant from the Laurel Four County Fair, Inc., in August, 1911. This chain of title shows the original transfer above mentioned, then the trust deed from Adolph and Louisa Schmidt to the latter in 1888, then the trust deed of 1902 from Louisa Schmidt to the plaintiff in which Louisa undertook to convey the fee-simple title to the four and one-half acres involved in this case, then the deed of 1911 from the plaintiff, both as trustee and individually, her husband, her daughter Irene and the *Page 338
 latter's husband, to Hopkins, in which the grantors undertook to transfer to the grantee a fee-simple title to the four and a half acres, and which also contained a special warranty and a warranty of further assurance, then the deed of June 6, 1911, from Hopkins to the Laurel Four County Fair, Inc., and finally the deed from the last named grantee to the defendant, dated August 25, 1911. The defendant demurred to the amended bill, and the demurrer having been sustained by the learned court below, the plaintiff has appealed.
 The plaintiff's interest in the land in dispute is alleged to be an undivided one-fourth interest. The ownership of the remaining three-fourths interest was before this Court in the case of Maryland State Fair, Inc., v. Basilicus H. Schmidt etal., 147 Md. 613, and we decided in that case that the three-fourths interest there involved did not pass under the deeds from Louisa Schmidt to the plaintiff, and from the plaintiff, her daughter and others, to Hopkins, and so to the Maryland State Fair, Inc., the defendant in that case as well as in this one, but was, on the contrary, vested in three of the children of Adolph and Louisa Schmidt, namely, Henry, Basilicus and Mary, as remaindermen under the original trust deed of 1888. It was also stated in the course of the opinion in that case that the Maryland State Fair, Inc., "has also acquired and holds the interest of Emma J.C. Boyle (the plaintiff here) in the whole property," and it further appears in that opinion that the four and a half acres involved is now part of the Laurel race track and because of this fact has been considerably enhanced in value. The plaintiff here was not a party to the case just discussed, and so the statement quoted from that opinion is not binding upon her, but it is obvious that the statement accurately describes the effect of the deed of 1911 from the plaintiff, her daughter and others, to Hopkins, and that the defendant here has acquired the plaintiff's interest and title unless the bill alleges facts which would justify the Court in reforming or setting aside the deed in question. In fact, the plaintiff *Page 339
 concedes that the deed of 1911 on its face conveyed a fee-simple title to Hopkins, and transferred the entire interest of the plaintiff to him, but she contends that the allegations of the bill are amply sufficient to warrant the interposition of a court of equity either on the ground of a mutual mistake, or on the ground of a mistake on her part and inequitable conduct or fraud on the part of Hopkins, acting as agent for the defendant.
 Leaving out of consideration the question of whether the alleged mistake of the plaintiff was one of law or fact, concerning which matter there is a great deal of learning in the decisions and very little agreement, it would seem to be rather clear that the bill does not allege a mutual mistake.
 The mistake made by the plaintiff did not arise from lack of knowledge that she had an interest in remainder, but was due to her alleged ignorance that the deed she signed would affect that interest. On the other hand, if any mistake was made by Hopkins, it arose from his failure to know that the plaintiff had an interest in remainder, and the bill does not even allege this; it simply says the plaintiff does not know whether Hopkins knew of this interest or not. There are allegations that Hopkins intended to acquire Irene Studds' title, and it is argued from this that he did not intend to acquire a fee simple title, because Irene did not have such a title. This contention ignores the deed which Hopkins got from Irene, the plaintiff, and others, which deed is part of the bill. That deed undoubtedly undertook to convey a fee simple title, and its provisions were amply sufficient to transfer all the interests of those who signed it. As a matter of fact, the bill and exhibits show that at the time Hopkins purchased the property the plaintiff was holding the legal title in trust for Irene, under a deed which purported to convey the property in fee simple, and as Hopkins secured a fee simple deed from the plaintiff and Irene, and there is no direct allegation that he did not intend to acquire a fee simple title, it is rather difficult to see how it can be held that the bill alleges any mistake on Hopkins' part as to what *Page 340
 he was getting. He may have been mistaken as to the respective interests of the plaintiff and Irene, but it seems apparent that he wanted a fee simple title and thought he was getting it. This mistake as to the plaintiff's interest, if it existed, is not similar to the plaintiff's mistake as to the effect of the deed she signed, and it seems very doubtful to us that such a state of facts would ever justify the interference of a court of equity. However, in the present case the bill discloses other circumstances which, in our opinion, bar the plaintiff, and to prevent repetition these will be considered in discussing the charge of fraud brought by the plaintiff.
 The appellant's next and alternative contention is that the mistake on her part was induced by the agents of the appellee falsely representing to her that the execution of the deed to Hopkins only affected any interest she might have under the trust deed of 1902, and so, inferentially, did not affect her interest as remainderman under the trust deed of 1888. There can be no doubt of the power of equity to give relief where there is a mistake by one party, accompanied by fraud or other inequitable conduct on the part of the other party. Hesson v. Hesson,121 Md. 626; Cohen v. Numsen 104 Md. 679, 23 R.C.L. 328; 1 Story'sEquity Jurisprudence, sec. 115; Pomeroy's Equity Jurisprudence
 (3rd ed.), sec. 1376. And this rule applies even where the mistake involved is one of law. 23 R.C.L. 331; Deisher v.Price, 148 Ill. 383; 21 C.J. 96, and cases cited in notes. The question, therefore, to be determined is whether the bill in this case alleges such fraud or other inequitable conduct on the part of the appellee as will justify the interference of a court of equity, it being conceded by both parties that the bill does sufficiently allege a mistake on the part of the appellant. The allegations bearing on this point are to be found in the ninth, tenth and seventeenth paragraphs of the bill, in which it is alleged in effect that the agents of the Laurel Four County Fair, Inc., advised the appellant she would have to join in the deed of 1911 to Hopkins, not only as trustee, but also individually, to protect the purchaser against a claim that *Page 341
 Irene Studds had died before attaining twenty-one years of age; that the appellant relied on these representations, that she was advised by the agents of the appellee that the sole reason for their requesting her to join in the deed was for the purpose of clearing the title they were purchasing from Irene Studds, and that the appellant does not know whether these agents, at that time, knew of the interest in remainder which the appellant held under the deed of trust of 1888.
 The general rule is that the facts constituting the fraud charged must be set forth with certainty and particularity.Wenstrom etc. Co. v. Purnell, 75 Md. 120; Miller's Equity,
 sec. 93, p. 118, sec. 133, pp. 171, 172.
 This has not been done in the bill now before us, unless it is unnecessary to allege that the party making the misrepresentation knew it was false. There may be cases in which such an allegation is not required, but we do not think this is one of them. The general rule is thus stated by Pomeroy in his EquityJurisprudence (3rd ed.), sec. 888: "Where a person makes a statement of fact which is untrue, but at the time of making it he honestly believes it to be true, and this belief is based upon reasonable grounds which actually exist, the misrepresentation so made is not fraudulent either in equity or at law." There are exceptions to this rule, but we do not think the present case falls within any of the exceptions. The appellant here had certainly as good an opportunity to know her title as did the purchaser. In fact, she had an even better opportunity, because she actively participated in the transfers of the property incident to its partition, and had subsequently accepted from her mother a deed purporting to convey a fee-simple title to the four and a half acres which remained after the partition deeds had been executed. The very acceptance of this fee-simple deed of 1902 conveying the four and a half acres to her in trust for her daughter Irene, with a provision that she might herself acquire the full beneficial ownership, constitutes an element of estoppel against her present claim. In addition to this, there was no duty resting upon the purchaser *Page 342
 to advise the appellant of her rights. He had a right, in the absence of any notice to the contrary, to assume that she knew what title she had, and understood the effect of the deed which she signed. And it is significant that the bill does not allege that the appellant advised the purchaser that she owned any interest in remainder, or that she asked the purchaser whether the deed she was executing would affect that interest in any way. The charge of fraud or inequitable conduct rests solely on the allegation that the purchaser advised the appellant that the only purpose of her joining in the deed was to clear the title being purchased from Irene Studds, and there is no allegation that the purchaser did not believe this statement to be true. This is hardly sufficient to support a charge of fraud, but even if it were held that this part of the bill brought the appellant within that class of persons to whom equity will grant relief on the theory that they were misled, even though innocently, by the other party (See Joice v. Taylor, 6 G. J. 58), there are nevertheless other circumstances shown by the bill which would preclude the appellant from obtaining relief.
 Since there was no duty resting on the purchaser to advise the appellant of the legal effect which would flow from her execution of the deed of 1911, and no intentional misrepresentation is charged in the bill, it cannot be held that the purchaser actually did anything wrong in telling the appellant that the only reason for having her sign the deed was to clear the Irene Studds title. The most that can be said is that the appellant was misled by a misrepresentation innocently made by the purchaser, and that the former is entitled to relief on this ground. Under some circumstances this would be true, but here there are circumstances which would render the application of that doctrine highly inequitable. Louisa Schmidt died in 1917, and there is certainly no allegation in the bill that the appellant did not then know that she was entitled to her interest as remainderman. Yet she did nothing to assert her claim until March 26, 1925, when the bill in this case was filed. In other words, she slept on *Page 343
 her alleged rights for approximately eight years. She allowed the appellee to remain in possession, to pay the taxes, and to run the risk of the land decreasing in value, and now she suddenly comes in and claims it. The appellee has been in possession ever since 1911, claiming a fee simple title by virtue of the fee simple deed given its predecessor in title by the appellant, and, even assuming that the alleged ignorance of the appellant excused her from claiming the property prior to her mother's death in 1917, there is no allegation in the bill which gives any excuse for her delay from 1917 until 1925. No precise time for the establishment of an estoppel, or for the application of the doctrine of laches, can be laid down, because each case depends to a very large extent upon its own peculiar facts and circumstances, but the general rule is that "the person who has been misled is required, as soon as he learns the truth, with all reasonable diligence to disaffirm the contract, or abandon the transaction, and give the other party an opportunity of rescinding it, and of restoring both of them to their original position." Pomeroy's Equity Jurisprudence (3rd ed.), sec. 897, p. 1602. See also Williston on Contracts, vol. 3, sec. 1594. Here there was a delay of eight years, and we think, that under the circumstances of this case, such a delay rendered the appellant guilty of laches. White v. Shaffer, 130 Md. 361;Dall Co. v. Butcher, 135 Md. 24; Byrd v. Rautman, 85 Md. 414; 3 Williston on Contracts, sec. 1596. It is also to be observed that the bill nowhere alleges that the price paid by Hopkins to Irene Studds was not at the time of the purchase a fair price for the fee simple title which Hopkins obtained. It is true that the bill does allege that the appellant received no part of this consideration, but this, taken in connection with the statement that Irene "sold" her interest, and the expressed consideration of "five dollars and other good and valuable considerations" in the deed, is not a sufficient allegation that there was no consideration for the deed of 1911. It has frequently been decided by this Court that, in the absence of inequitable circumstances, a recital of consideration is conclusive *Page 344
 between the immediate parties so far as title is concerned, and that where a consideration is actually paid, the fact that some of the grantors did not get their proper share of it will not affect the title of the grantee. Wicklein v. Kidd et al.,149 Md. 412; Combs v. Scharf, 143 Md. 70; Poole v. Poole,129 Md. 387. In the case now before us it must be assumed, since the bill does not allege the contrary, that Hopkins paid full value for the fee simple title which he secured, and as there is no allegation of any inequitable conduct on which the plaintiff had a right to rely, it follows, under the authorities just cited, that the title acquired by Hopkins cannot be questioned simply because the appellant did not secure part of the consideration from her daughter.
 Another difficulty with the appellant's case is to be found in the two covenants which her deed contained. By the covenant of special warranty the appellant undertook to forever warrant and defend the property unto the grantee, his heirs, devisees, personal representatives and assigns, against the claims and demands of the grantor and all persons claiming or to claim by, through or under her (Code, art. 21, sec. 76), and by the covenant of further assurance she undertook and agreed to do whatever might be found necessary to perfectly and absolutely convey the property to the grantee, her heirs, etc., and assigns (Code, art. 21, secs. 81 and 82). The setting aside or reforming of a solemn fee simple deed, containing the two covenants just mentioned, should, in our opinion, require clear and positive allegations of fraud or mistake, particularly where the application of the party claiming to have been misled was not made until fourteen years after the deed was executed, and not until eight years after she admittedly knew of her rights and realized the alleged mistake she made in signing the deed.
 And finally, the allegations of the bill intended to show that Hopkins, the original purchaser, was at that time the agent of the appellee, are meagre and unsatisfactory. It is alleged in several places that he was the agent of the appellee, but other allegations show that he was, at the time of *Page 345
 the purchase, the agent of the Laurel Four County Fair, Inc., that he subsequently conveyed the property in dispute to this corporation, and that his grantee, which is alleged to be "the corporate predecessor in interest and title" to the appellee, conveyed it to the appellee, and it is also alleged that the appellee is the "corporate successor" to the Laurel Four County Fair, Inc. There is no allegation that the stockholders of the two corporations were substantially the same people, no allegation that the second company was a reorganization of the first, or that they are the same except for a difference in name. In fact, there are no allegations except those set out above, and we are asked to infer from these that the appellee was not abona fide purchaser for value, despite Exhibit "F" filed with the bill, which shows that the Laurel Four County Fair, Inc., conveyed several properties, including that in dispute, to the appellee "in consideration of five dollars and other good and valuable consideration." We do not decide that this lack of definiteness on this point would render the bill fatally defective, but when taken in connection with the other difficulties we have found in the appellant's bill it certainly does not strengthen her case.
 In most equity cases considerable discretion is allowed the chancellor. The jurisdiction of equity grew out of the necessity of granting relief in cases where the rigidity of legal rules worked an injustice, or the limited remedies of the common law were inadequate, and it has always been the duty of the chancellor to weigh the conflicting equities of any cause brought before him, and to decide, where possible, in favor of the party who had the better equity. In the present case it is difficult to rest the decision on any one precise point. The appellant herself asks for relief on at least two different grounds, and has made alternative allegations in her bill, so that she herself is not quite clear as to the exact nature of her case. It is, however, entirely clear that so far as the law is concerned she has no remedy. The deed which she executed and permitted to stand unchallenged for fourteen years, while her grantee and his successors in title took *Page 346
 and held possession of the property, preclude her from proceeding at law. She has accordingly appealed to a court of chancery on the theory that, despite the legal title of the appellee, she has an equitable claim to the property. This necessarily carries with it the claim that her equity is superior, not only to the appellee's legal title, but also to any equities it may have obtained in the property by reason of the appellant's execution of the deed and long acquiescence in the appellee's possession and exercise of ownership. As we have already pointed out, the bill does not allege actual fraud, and it shows that the appellant executed a fee simple deed containing a special warranty and a covenant of further assurance, that the purchaser paid a fair price for the title he obtained, that by mesne
 conveyances the appellee, for an alleged valuable consideration, secured title and possession, that it has held this title for fourteen years, in the meanwhile paying all public charges against it, that the appellant slept on her rights during the past eight years, and that, though she now claims an interest in the property she has made no offer to place the appellee instatu quo. And finally, it is doubtful if the allegations of the bill negative the inference, arising from the deed filed as Exhibit "F," that the appellee is a bona fide purchaser for value. In view of all these circumstances, we do not think the bill shows that the appellant's equitable claim is superior to the equities which it shows the appellee possesses.
 As was well said by the learned chancellor in deciding the case below:
 "The facts disclosed set this case apart, and do not furnish any equitable ground why an alleged unilateral mistake of the plaintiff as to her title and interests under deeds and facts fully known to her should prevail against her own voluntary acts and representations by deed and her own covenants of warranty of title and further assurance. If she made a mistake, whether it be called of law or of fact, as to her rights, which she either knew or should have known by the exercise of the slightest degree of diligence to be reasonably *Page 347
 expected of a person of ordinary intelligence and prudence, it is too late, after these years of delay, and her acts, deeds and covenants, to the prejudice of her grantee, to seek relief.
 "It may be said, in conclusion, that it would, on the allegations admitted by the demurrer, be a most dangerous and subversive innovation to permit the motives of a grantor or his prior state of mind, for which the grantee was not responsible, to outweigh his explicit representations to the contrary by such a familiar, although solemn, instrument of writing as a deed of land, which is at once the last and controlling expression of the intention of the parties thereto, in the absence of fraud or mistake, in a legal sense."
 We concur in this, and will accordingly affirm the decree sustaining the demurrer and dismissing the bill of complaint, without prejudice however to the plaintiff's right, if she desires, to make such amendments as the lower court may deem proper to allow.
 Decree affirmed, with costs.


text:
 7.11.2016
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 C 410/27
 Acțiune introdusă la 21 septembrie 2016 – C=Holdings/EUIPO – Trademarkers (C=commodore)
 (Cauza T-672/16)
 (2016/C 410/38)
 Limba în care a fost formulată acțiunea: engleza
 Părțile
 Reclamantă: C=Holdings BV (Oldenzaal, Țările de Jos) (reprezentanți: P. Maeyaert și K. Neefs, avocați)
 Pârât: Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO)
 Cealaltă parte din procedura care s-a aflat pe rolul camerei de recurs: Trademarkers NV (Anvers, Belgia)
 Datele privind procedura în fața EUIPO
 Titularul mărcii în litigiu: reclamanta
 Marca în litigiu: înregistrarea internațională care desemnează Uniunea Europeană a mărcii figurative care cuprinde elementul verbal „C=commodore” – înregistrarea internațională care desemnează Uniunea Europeană nr. 907 082
 Procedura care s-a aflat pe rolul EUIPO: procedură de declarare a nulității
 Decizia atacată: Decizia Camerei a patra de recurs a OAPI din 13 iulie 2016 în cauza R 2585/2015-4
 Concluziile
 Reclamanta solicită Tribunalului:
 —
 anularea deciziei atacate în măsura în care aceasta a respins calea de atac formulată de reclamantă şi trimiterea cauzei spre rejudecare la Camera de recurs;
 —
 obligarea EUIPO la plata cheltuielilor de judecată efectuate de reclamantă.
 Motivul invocat
 —
 încălcarea articolului 51 alineatul (1) litera (a) şi a articolului 75 din Regulamentul nr. 207/2009.


type: other

text:
Vadászati szolgáltatással és trófeaértékessel kapcsolatos számlázás jogszerűsége /1990. évi XCI. tv. 1. §, 66/G. §, 2000 évi C. tv. 156-166. §, 1992. évi LXXIV. tv. 6. §/ | Kúria
 Az adóhatóság a felperesnél 2001-2002 évekre ellenőrzést végzett. Az ennek eredményeként hozott első fokú határozatban - különböző adónemekben, több adókötelezettséget érintően - összesen 51.432.000 Ft adókülönbözet és az ehhez kapcsolódó jogkövetkezmények megfizetésére kötelezte a felperest.
 A fellebbezés folytán eljáró alperes határozatában az elso fokú határozatot helybenhagyta.
 Az alperes érdemi döntését az 1992. évi LXXIV. törvény /továbbiakban: Áfa tv./ 6. § /1/ bekezdésében, 8. § /1/ bekezdésében, 28. § /1/ bekezdésében, 43. § /4/ bekezdésében, 44. § /1/ bekezdésében, a 2000. évi C. törvény /továbbiakban: Sztv./ 165. § /2/ bekezdésében, 166. § /2/ bekezdésében, az 1990. évi XCI. törvény /továbbiakban: Art./ 66/G. § /3/ bekezdés b/ pontjában foglaltakra alapította. Határozatát azzal indokolta, hogy a felperes a külföldi vadászok részére vadászati szolgáltatást nyújtott, és trófeaértékesítést is végzett. A trófeát külön térítés nélkül adta a vadász tulajdonába. A felperes számlái nem tükrözik a tényleges gazdasági eseményt, mivel a szolgáltatást önállóan nem tüntette fel, csak trófeaértékesítést jelölt meg. A trófeaértékesítésként feltüntetett összeg nemcsak a trófeának, hanem a vadászati szolgáltatásnak az ellenértékét is tartalmazza. A felperes által számlázott szervezési díj csak a kiegészítő szolgáltatásoknak az ellenértéke és nem a teljes vadászati szolgáltatásé. A bizonylatok nem biztosítják az adó alapjának elkülönítését, ezért az alperes becslést alkalmazott. A becslési eljárás során a felperes árjegyzékéből indult ki.
 A felperes keresetében a vadászattal kapcsolatos adókötelezettséget érintő 20.454.000 Ft áfa adókülönbözet és jogkövetkezményeinek jogszerűségét vitatta, ennek hatályon kívül helyezését kérte.
 Azzal érvelt, hogy számlái a valóságnak megfelelően elkülönítetten, az adóalap megállapítására alkalmas módon tartalmazzák a trófeaértékesítés és vadászati szolgáltatás ellenértékét. A trófeát nem térítés nélkül adta a vadász tulajdonába. Az általa számlázott szervezési díj a vadászati szolgáltatás teljes ellenértéke, ezért a becslés jogalap nélküli, annak alperes által alkalmazott módszere is téves.
 A megyei bíróság ítéletében az alperes határozatát a vadászati szolgáltatással kapcsolatos részében az ehhez kapcsolódó jogkövetkezményekkel együtt - az elso fokú határozatra is kiterjedően - hatályon kívül helyezte, és az elso fokú hatóságot e körben új eljárásra kötelezte. Az volt a jogi álláspontja, hogy a felperes vadászati szolgáltatást nyújtott, sikeres vadászat esetén termékértékesítést is végzett. Ahhoz, hogy szerződési kötelezettségének eleget tegyen, át kellett engednie vadászati jogát a bérvadásznak, amihez kísérőket, egyéb technikai eszközöket kellett biztosítania. Mindezek együttesen képezik a vadászati szolgáltatást. A becslés alkalmazását, és annak módszerét nem találta jogszerűnek. Rögzítette, hogy a sebzési díjból a szolgáltatás értékét nem lehet levezetni. Az új eljárásra előírta a felperes iratainak, bizonylatainak szerződésekkel való egybevetését, annak tételes vizsgálatát, hogy a vadászati szolgáltatás mire terjed ki, milyen költséget jelent, szükség esetére szakértő igénybevételét is.
 A jogerős ítélet ellen mindkét fél felülvizsgálati kérelmet nyújtott be.
 A felperes kérte a jogerős ítélet hatályon kívül helyezését, kereseti kérelme szerinti döntés meghozatalát, az alperes pedig a felperes keresetének teljes körű elutasítását.
 A felperes érvelése szerint a jogerős ítélet nem felel meg az 1996. évi LV. törvény /továbbiakban: Vt./ 10. § /1/ bekezdés c/ pontjában, 56-74. §-aiban, az Art. 1. § /7/ bekezdésében, a Pp. 206. § /1/ és /2/ bekezdésében, 215. §-ában foglaltaknak. Kifejtette, hogy a vadászati jog átengedésével, a szervezési díjjal, a vadászati szolgáltatással kapcsolatosan - az ítéletben megállapított tényállás - az abból levont ténybeli és jogkövetkeztetések, az ezeken alapuló érdemi döntés jogszabálysértő. A vadászati szolgáltatás azonos volt az általa számlázott szervezési díjjal, számlái a valós gazdasági eseményt tükrözték, megfeleltek a bizonylatokra irányadó adójogi jogszabályi rendelkezéseknek.
 Az alperes érvelése szerint a jogerős ítélet nem felel meg az Art. 1. § /7/ bekezdésében, 51. § /7/ bekezdésében, 66/G. § /1/-/2/ bekezdésében, /3/ bekezdés b/-c/ pontjában foglaltaknak. Kifejtette, hogy tényállás tisztázási kötelezettségének eleget tett és a jogerős ítélet szerint se tartalmazzák a felperes számlái külön-külön az egyes ügyleteket. Ezért a trófeaértékesítésről kiállított számla szerinti összeg szükségképpen tartalmazza a termék árán kívül a szolgáltatás díját is. A becslés tehát jogszerű volt, annak módszerét is helyesen választotta meg.
 Az alperes felülvizsgálati kérelme nem alapos.
 A felülvizsgálati eljárásban a felek között nem volt vita a tekintetben, hogy a felperes vadászati szolgáltatást nyújtott és trófeaértékesítést is végzett, illetve, hogy az Art. 1. § /7/ bekezdése értelmében a felek közötti ügyleteket valódi tartalmuk szerint kell minősíteni. Ezért, valamint a Pp. 275. § /2/ bekezdése szerinti rendelkezésből következően a Legfelsobb Bíróságnak a felülvizsgálati eljárás során már csak abban a kérdésben kellett döntenie, hogy a felperes bizonylatai a valós gazdasági eseményt tükrözik-e, megfelelnek-e az Áfa tv. és az Sztv. rendelkezéseinek, alkalmasak voltak-e az adó alapjának megállapítására. Ennek eldöntéséhez azonban meg kellett határozni a vadászati szolgáltatás és termékértékesítés fogalmát, tartalmát. Állást kellett foglalni abban a kérdésben, hogy a felperes által kiszámlázott szervezési díj azonos-e a vadászati szolgáltatással.
 A perrel érintett speciális közigazgatási jogviszonyra /vadászatra/ tekintettel a döntéshozatalnál nem hagyhatóak figyelmen kívül a Vt. rendelkezései és Központi Statisztikai Hivatal /KSH/ besorolásai sem, melyek kapcsán a következőkre kíván rámutatni a Legfelsobb Bíróság:
 A vadászati jog gyakorlásával kapcsolatos kötelezettségek és jogok Vt. szerinti teljesítéséért a vadászatra jogosult felel, aki vadászati jogát nem átengedi, hanem pl. bérvadászat útján gyakorolja.
 A vadászat a vadnak a Vt-ben engedélyezett eszközzel és módon a vadász által történő elejtésére, elfogására irányuló tevékenység, amely csak engedély, felelősségbiztosítás birtokában, meghatározott helyen, időben, kísérővel és megfelelő technikai eszközök biztosításával végezhető oly módon, hogy kötelező a lőjegyzék, a napló és az ezzel kapcsolatos nyilvántartások vezetése is. /Vt. 7. §, 10. §, 56-60. §/ A Vt. rendelkezéseiből következően a vadászat előkészítése, szervezése és jogszabályoknak megfelelő lebonyolítása jelenti a vadászati szolgáltatásnyújtást, amit a KSH is - azonos fogalom-meghatározásnál - máshova nem sorolt, egyéb szabadidős szolgáltatásként kezel.
 A Vt. nemcsak a vadászati szolgáltatást, hanem a vad tulajdonjogát, a trófea fogalmát is meghatározza, előírja, hogy a trófea feletti rendelkezési jogot csak trófeabírálat eredményeként kiadott, meghatározott tartalmú igazolás alapján lehet megszerezni. A trófeabírálat állapítja meg a trófea értékmérőit /vad fajtájától, súlyától, méretétől... függően/. Ennek eredményeként válik a termék forgalomképessé és csak így vihető ki az országból. /Vt. 9. §, 73-74. §/ A lelövési, kilövési díj - ami különböző vadásztársaságok és gazdasági társaságok árjegyzékeiben feltüntetésre kerül - a Vt. szerinti terméknek, azaz a trófeának az ára és statisztikai szempontból is a trófea ellenértének minősül.
 Hangsúlyozza a Legfelsobb Bíróság, hogy a Vt. szerint a vadászati szolgáltatásnál, továbbá a trófeával kapcsolatos tevékenységnél a lőjegyzék az elszámolás alapja. Arra nemcsak a nyújtott szolgáltatás, hanem a trófeabírálat ténye és a trófea értékmérői is feljegyzésre kell, hogy kerüljenek. A vadász a vad kilövésére, elejtésére, elfogására szerződik, ezért a sebzés a vadászat rendkívüli eseménye. Az ugyanis csak akkor minősül a vad elejtésének, ha utánkereséssel a vad terítékre kerül, vagy elhullottan fellelik /Vt. 9. §, 57-58. §, 73-74. §, a 30/1997./IV.30./ FM rendelet 4. §, 52-57. §, 14. sz. melléklet/.
 A felperes okirataiból /szerződés, lőjegyzék, árjegyzék, számlák/ megállapíthatóan vadászati szolgáltatás körébe tartozóknak kezelte mindazt, amit a Vt. és a KSH besorolás is annak tekint, és ami az előzőekben felsorolásra került. Ezt exportmanipuláció vagy szervezési díj címén teljes körűen számlázta is. Téves tehát az az alperesi és elso fokú bírósági jogi álláspont, mely szerint a felperes által számlázott szolgáltatás kiegészítő jellegű, ezzel szemben tartalmazza a Vt. szerinti szabályoknak megfelelően az engedély, a biztosítás beszerzésétől a kísérő szakszemélyzet, terepjáró biztosításán kívül a lőjegyzék és a szükséges dokumentumok kezelését, vezetését is, azaz a vadászati szolgáltatással kapcsolatos tevékenység megkezdésétől annak befejezéséig tart. Ezért a valós gazdasági eseményeknek megfelelő számlázást végzett a felperes.
 Kiemeli e körben a Legfelsobb Bíróság azt is, hogy az alperes határozata sem tartalmaz olyan megállapítást, hogy a vadászati szolgáltatás nem a Vt. rendelkezései által meghatározottak szerint ment végbe, és az alperes nem tudott megjelölni egyetlen olyan tevékenységet sem, amely megnevezésével igazolhatta volna azt, hogy a felperesi szolgáltatás és számlázás nem teljes körű, hanem csupán kiegészítő jellegű volt.
 A dokumentumokból megállapíthatóan, a trófeabírálat eredményeként a Vt. szabályaival összhangban álló árjegyzék alapján fizetendő összeget rögzítik a felperes bizonylatai a trófeaeladás ellenértékeként. Téves tehát az az alperesi és megyei bírósági jogi álláspont, mely szerint a felperes a trófeát térítés nélkül adta tulajdonba, illetve, hogy a felperes dokumentumai nem a valós gazdasági eseményeket tükröznek, és nem elkülönítetten, illetve teljes körűen tartalmazzák a szolgáltatás és termékértékesítés ellenértékét.
 A felperes helytállóan hivatkozott arra, hogy az alperes rendelkezésére bocsátott dokumentumok alapján számláiból az adó alapja pontosan megállapítható volt, és az alperes érvelése is alapos a tekintetben, hogy a tényállást teljes körűen tisztázta. A kifejtettekből következően iratellenes és téves az az alperesi megállapítás, mely szerint a felperes számlái csak termékértékesítést jelölnek, hiszen azok eleve szolgáltatásra és termékértékesítésre bontott számlák.
 A becslés jogalapja tehát nem állt fenn, a felperes eltérő adókulcsokkal szolgáltatásokra és termékértékesítésre bontott számlái a valóságnak megfelelően tartalmazták az ellenértékeket. Ezért a keresettel vitatott körben a megyei bíróság adóhatósági határozatokat hatályon kívül helyező döntése jogszerű, az új eljárásra kötelezés azonban szükségtelen, mivel a felperes terhére a perben vitatott körben adókülönbözet nem állapítható meg.
 Ezért a Legfelsobb Bíróság a megyei bíróság ítéletét a Pp. 275. § /4/ bekezdése alapján részben, ítéletének rendelkező részében foglaltak szerint hatályon kívül helyezte, illetve részben hatályában fenntartotta. /Legf.Bír. Kfv.I.35.047/2005./


text:
"Internet förblir en laglös zon - och i anarkistiska utopier frodas de starka på bekostnad av de svaga" | Dagens Juridik
 "Internet förblir en laglös zon - och i anarkistiska utopier frodas de starka på bekostnad av de svaga"
 Publicerad 2017-05-02 09:40
 REPLIK/DEBATT - av Nils Magnell, jur stud och del av utredningsgruppen i Institutet för Juridik och Internet
 HD meddelade den 18 april dom i mål nr T 462-16. I domen fastställdes att en fordran på kränkningsersättning inte bör kunna överlåtas innan den fastställts. Med anledning av detta, och en artikel skriven av Linnea Ragnevi (Dagens Juridik2017-04-20), replikerade Robin Enander och Christian Postolovski (Dagens Juridik 2017-04-26).
 Robin Enander och Christian Postolovski talar i sin artikel om att HD i T 462-16 riskerade att öppna Pandoras ask. Detta anser jag är att dra stora växlar på en fråga som handlar om att undanta, eller inte undanta, vissa typer av ersättningar från vad som annars gäller: rätten att förfoga över sin egendom.
 Jag vill inleda med att säga att jag är ödmjuk inför HD:s dom och tillfreds med att vi nu har ett tydligt avgörande i frågan.
 Vad gäller den omdebatterade hänvisningen till brottsskadelagen och dess förarbeten (prop. 2013/14 s. 45 f.), där lagstiftaren uttrycker en oro för att brottsskadeersättningar skulle överlåtas till underpris, finns poänger i det som både Robin Enander och Christian Postolovski, och HD säger. Det är inte önskvärt att offer för kränkningar berövas sina skadeståndsanspråk till underpris.
 Jag, och Institutet för Juridik och Internet (IJI), är däremot av uppfattningen att det finns mindre ingripande sätt att undvika detta på än att beröva dessa kränkningsoffer deras möjlighet att disponera sin egendom som de själva behagar. En förlängning av resonemanget skulle vara att inte tillåta pantbanker, då dessa kan utnyttja personers obestånd genom underprisöverlåtelser.
 IJI:s syfte med att förvärva icke fastställda kränkningsersättningar var att, så smärtfritt som möjligt för våra klienter, kunna föra processer mot personer som kränkt dem på internet. I en undersökning från BRÅ - Polisanmälda hot och kränkningar mot enskilda personer via internet - visas att 96 procent av alla internetrelaterade polisanmälningar som rör hot och kränkningar läggs ned.
 Denna statistik visar tydligt att internet är, och fortsätter att vara, en laglös zon. Som i alla anarkistiska utopier frodas här de starka, på bekostnad av de svaga.
 De som blir utsatta för kränkningar har inte mycket att komma med i en kraftmätning med det skoningslösa hat som de utsätts för. Som ett led i vårt arbete för att hjälpa dessa personer var vår vision att kunna köpa icke fastställda kränkningsersättningar för att kunna föra processer i eget namn och därmed i förlängningen hjälpa till att åtgärda de problem som finns på internet.
 För att undvika att internet förblir ett sådant laglöst område som BRÅ:s rapport visar att det är, kan det vara lämpligt att som nämnts ”tråla” internet efter personer som utnyttjar det till att kränka sina medmänniskor.
 Dessa processer är allt som oftast svåra att ro i land. Vi har till uppgift att styrka att en viss person har suttit framför en viss dator och skrivit en viss kränkande text. Även om vi skulle kunna styrka att vår motpart är den som skrivit kränkningen så är det inte säkert att vår icke teknikneutrala lagstiftning skulle komma att vara tillämplig på kränkningen.
 Ett företag med affärsidén att för egen profit lura till sig icke fastställda kränkningsersättningar till underpris, för att sedan driva en process för att fastställa dem, ser jag som dömda till konkurs.
 De som skulle ha nytta av en möjlighet att förvärva sådana fordringar är alltså antingen ideella föreningar som verkar för en bättre möjlighet för enskilda att ta tillvara sina rättigheter, eller dårar.
 Det finns, som ovan anförts, mindre ingripande sätt att undvika missbruk av en sådan ordning som vi förespråkat. Jakob Heidbrink (docent vid Göteborgs universitet) har i ett rättsutlåtande anfört att man skulle kunna tillerkänna överlåtelsesumman bevisvärde i värderingen av kränkningskravet. På så sätt skulle kränkningsoffret redan ha värderat sin upplevda kränkning, något som domstolen skulle kunna ta hänsyn till, och uppenbara missförhållanden mellan överlåtelsesumman och förvärvarens vinst skulle elimineras.
 Ett annat sätt skulle vara att med hjälp av 36 § avtalslagen jämka ett oproportionerligt högt skadeståndskrav eller förklara överlåtelsen helt utan verkan.
 Med hänsyn till de ovan anförda alternativen för att förebygga missbruk kan det verka oproportionerligt att, såsom HD gjort, förklara ett förbud mot att överlåta sådana fordringar. I vart fall är det synd att HD inte redogjorde för varför sådana alternativ inte skulle vara möjliga.
 I det följande vill jag även bemöta några av Robin Enander och Christian Postolovski framförda argument för att ett överlåtelseförbud ska gälla.
 Man hänvisar till ett uttalande i förarbetena till skadeståndslagen, där det sägs att det är ”en överordnad princip att kränkningsersättning ska vara en kompensation för den kränkning som den enskilde [Robin Enander och Christian Postolovskis kursivering] utsatts för” (prop. 2000/01:68 s. 51). Poängen med hänvisningen får förstås vara att Robin Enander och Christian Postolovski menar att kränkningsersättningen skulle förlora sin karaktär genom att utgå från någon annan än den som utfört kränkningen.
 Detta kan jag till viss del hålla med om. Kränkningsersättningen är till sin natur uppdelad i två delar som på olika sätt syftar till att ge offret upprättelse. Dels den personliga delen, där man får upprättelse genom att en domstol utkräver ansvar av personen som utfört kränkningen, och dels den ekonomiska delen. Den ekonomiska delen av kränkningsersättningen kan sägas vara inkommensurabel till den upplevda kränkningen.
 Det går inte att sätta en prislapp på en upplevd kränkning. Att en tredje part betalar denna ekonomiska del, för att sedan kräva igen den av den som utfört kränkningen, kan därmed rimligtvis inte anses vara ett relevant skäl för ett överlåtelseförbud. Vad gäller den personliga delen så kommer den alltid att vara den enskildes, varför denna upprättelse alltid kommer vara intakt, oavsett vem som fört talan.
 För att understryka kränkningsersättningens personliga prägel nämner man även ett förarbetsuttalande där det fastställs att det inte går att ärva icke fastställda ideella skadeståndsanspråk eftersom det skulle ”innebära att man i alltför hög grad kom i konflikt med syftet med det ideella skadeståndet, nämligen att kompensera den skadelidande för det psykiska och fysiska lidande som han eller hon har drabbats av till följd av skadan” (prop. 2000/01:68 s. 60).
 Det finns alltså ett förarbetsuttalande som tar tydligt sikte på att man inte ska kunna ärva icke fastställda ideella skadeståndsanspråk. Att detta skulle vara ett argument för att man inte skulle kunna överlåta sådana förstår jag inte. Att just scenariot som gäller arv av icke fastställda ideella skadeståndsanspråk (ett scenario som måste höra till ovanligheterna) nämns i förarbetena, och inte överlåtelse, talar snarare för att avsikten med uttalandet är att överlåtelser generellt bör vara tillåtna.
 Robin Enander och Christian Postolovski hänvisar också till ett förarbetsuttalande där det stadgas att kränkningsersättning utesluts från bodelning på grund av dess särskilda, personliga anknytning till den skadelidande (prop. 2006/07:32 s. 8). I prop. 2006/07:32 stadgas att kränkningsersättningar ska uteslutas från bodelning, då ” Resultatet av en sådan ordning [där kränkningsersättning ingår i en bodelning] är särskilt stötande när det är fråga om våld inom familjen och en make kan sägas i praktiken få dela sin ersättning med gärningsmannen.
 Också i andra situationer kan det framstå som mindre lämpligt att ett skadestånd som har utbetalats till en make ingår i en bodelning. Det framstår inte som tillfredställande att en make som t.ex. har fått ersättning för personskada eller kränkning efter ett rånöverfall eller en trafikolycka skall behöva dela med sig av denna ersättning vid en efterföljande bodelning.”
 Ordningen som skulle följa av en möjlighet att överlåta icke fastställda kränkningsersättningar skulle inte, som bodelningar, resultera i att offret för en kränkning skulle vara tvungen att dela sin ersättning.
 Resultatet skulle snarare, vilket ligger i linje med förarbetsuttalandet, bli att offret får disponera sin kränkningsersättning som denne vill. Det är inte rimligt att se bodelning och möjligheten till fri disposition som något synonymt. I departementspromemorian som föranledde propositionen (Ds 2005:34) beskrivs tvärtom följande:
 ”Man kan här urskilja två principiellt skilda typer [av fordringar] vars bindning till innehavaren eller ägaren varierar och därför motiverar särställningen. Till den första gruppen hör sådana rättigheter som är bundna till ägaren p.g.a. någon [sic] slags överlåtelseförbud och som därför normalt är utmätningsfria. [...] Till den andra gruppen kan inräknas rättigheter som, utan att ha något tvingande band till innehavaren och som inte innehåller inskränkningar av innehavarens rätt att överlåta egendomen, ändå är av personlig art och därför bör undantas från bodelning.”
 ”Till den andra gruppen hör rättigheter såsom exempelvis upphovsrätt, försäkringsersättningar i vissa fall såsom rätt till olika invaliditets- och rehabiliteringsersättningar samt rätt till ersättning för ideellt skadestånd i form av sveda och värk, lyte och men, kränkningsersättning samt olägenheter i övrigt och rätt till skadestånd”
 I departementspromemorian beskrivs alltså uttryckligen att kränkningsersättning inte är bunden till ägare på grund av ett överlåtelseförbud. Den raka motsatsen till det som Robin Enander och Christian Postolovski menar att man kan utläsa från förarbetsuttalandet i ovan nämnda proposition.
 En möjlighet att överlåta icke fastställda kränkningsersättningar skulle alltså inte motivera någon ändring i huruvida sådan ersättning skulle vara föremål för bodelning.
 Detta är alltså sedan HD:s domslut och det prejudikat som följer därav inte så relevanta tolkningar som de var för två veckor sedan, men ändock något som bör lyftas för att nyansera debatten.
 2017-04-26 11:58
 2017-04-18 12:22


type: wikipedia

text:
Állatorvosi lóhoz szokás hasonlítani egy jelenséget vagy intézményt, ha az összes elképzelhető hiba, betegség, tünet kimutatható rajta.
 A kifejezés az Eötvös Károly politikus által írt Emlékezések című esszékötet Egy Deák-adoma című elbeszéléséből származik és eredetileg egy állatorvosi témájú illusztrációra vonatkozik. Máttyus Nepomuk János (1794–1881) Lótudomány című könyve (Pest, 1845) címlapján egy olyan ló képe látható, amelyen egyszerre van feltüntetve az összes külső és belső betegség, amely egy lovat életében érhet.
 Példa
 "Ez a film a filmforgatás állatorvosi lova: három év késéssel, az eredeti költségvetés ötszöröséért fejezték be; unalmas történetre épül, amin csak ront a forgatókönyv; színvonaltalan a rendezés; másodvonalbeli színészek magukat is alulmúló játékát láthatjuk; minősíthetetlen az operatőri és a vágói munka; és még világítani sem sikerült rendesen. A zene pedig kifejezetten idegesítő."
 Források
 História 2005.01–02.
 További információk
 Az állatorvosi ló eredetlegendája (UrbanLegends.hu, 2013.01.11.)
 Állatorvosi


text:
Synagoga w Grabowie – synagoga znajdująca się w Grabowie przy ulicy Spółdzielczej.
 Synagoga została zbudowana w 1881 roku. Podczas II wojny światowej hitlerowcy zdewastowali synagogę. Po zakończeniu wojny budynek synagogi został przeznaczony na magazyn mebli, który znajduje się tam do dziś.
 Murowany budynek synagogi wzniesiono na planie prostokąta. We wschodniej części znajdowała się główna sala modlitewna, którą poprzedzał przedsionek, nad którym na piętrze znajdował się babiniec.
 Częściowo zachował się wystrój zewnętrzny, w tym obrysy dawnych, wysokich, półokragle zakończonych okien, w miejscu których znajdują się małe prostokątne okienka. Do ściany wschodniej przylega półokrągła apsyda, w której dawniej mieścił się Aron ha-kodesz. Na jednej ze ścian znajduje się tablica pamiątkowa, przypominająca o dawnym przeznaczeniu budynku.
 Linki zewnętrzne
 Synagoga w Grabowie na portalu Wirtualny Sztetl
 Synagogi w województwie łódzkim
 Synagoga