text:
Волжка България (), също Волжко-Камска България () или Итилска България (; ), са названия, ползвани в историографията, за означаване на средновековна прабългарска държава от VІІ до ХІІІ век, основана от прабългарите на Котраг, обхващала територията около сливането на реките Волга (Итил) и Кама.
 В днешно време земите на тази държава принадлежат на Руската федерация, попадайки в нейния Приволжки федерален окръг. Според представителите на движението прабългаризъм наследници на тази прабългарска държава са днешните републики Чувашия и Татарстан, като в последната движението има за цел промяна на името на републиката.
 География
 Земите на Волжка България изобилстват от реки. Най-голямата от тях е Волга. Тя навлиза в територията на държавата в средното си течение. Използва се като търговски път до Каспийско море. На територията на държавата се намират и много от притоците на реката, като най-известен от тях е река Кама. Поради факта, че реката минава през средата на Волжка България, държавата се нарича и Волжко-Камска България. Други големи реки са Урал, Печора, Хопер, Миас и други.
 В източната част на Волжка България се намира планината Урал, която разделя континентите Европа и Азия. Тя играе ролята на преграда за студените въздушни маси от Азия, което прави климата в страната сравнително мек. В северните райони, където започва тундрата, климатът е студен и през по-голямата част от годината земята е заледена. Тази област е богата на торф. Южните части между Урал и Каспийско море представляват обширна степ, което става предпоставка за развитието на животновъдството. Поради голямата си територия, климатът във Волжка България варира. На юг е горещ, в централните части е умерено-континентален, а в северните – студен.
 Голяма част от територията на държавата е заета от гори. Релефът е равнинен, като хълмовете стигат до 400 м надморска височина. Почвите в по-голямата си част са черноземни, богати на хумус и много плодородни. Според руските летописци руските княжества редовно са внасяли жито от Волжка България.
 Според Очерки истории СССР – с древнейших времен до наших дней: „През XII в. влиянието на тази голяма държава в Поволжието се разпространило над всички северни племена, живеещи близо до Ледовития океан и на юг – върху народите в Средното и Южното Поволжие.“.
 История
 Раннобългарски езически период (VIII-IX в.)
 Първите данни за Волжка България дължим на арабските географи от IX век – Хорезми и Ибн Хураздбих, а най-подробен е писалият на арабски език персиец Ибн Руста (началото на X век). Те отбелязват, че прабългарите живеят в гористи местности, нямат изградена държавност и сред тях е проникнал ислямът. Населението на страната се състои от различни племена: прабългари, барсили, есегели, савири, баранджари. Интересни съобщения за прабългарите предава арабският пътешественик Ал-Масуди: „Градът Булгар е разположен на брега на морето Майутис. Виждам, че те са в седмия климат, те са от типа на тюрките. Керваните пристигат в страната им от Хорезм, минавайки през Хорасан или от Хорезм при тях. Но тъй като пътят им пресича становете на други тюрки са принудени да конвоират керваните си“.
 Волжка България е поликултурен субект. Тя е съставена от племената кутригури (котраги), савари (савири), барсили (берсули), есегели, както и от билярите, които основават град Биляр. Градовете Болгар, Биляр и Сувар са градове – столици, на поликултурната държава. Много археологически находки свидетелстват, че по долината на Средна Волга е имало и арменци. Вероятно те са се озовали във Волжка България след гонения от арабите през 852 г. Тогава вълни от арменци – имигранти се устремяват към Хазария, Византия и Волжка България. Силно представени са и хорезмийците.
 Некрополните паметници говорят за слабо присъствие на заварената култура. В материалите на прабългарите има съвсем малък отглас от културата на фините. Мордовската култура пък е пренесена най-вече чрез отделни елементи от конно снаряжение, коланни гарнитури и въоръжение сходни с прабългарските. Това се дължи на досега на местната култура с прабългаро-салтовската култура, част от която са и волжките прабългари.
 През втората половина на VIII в. по поречието на Горна Волга и Долна Кама се настаняват маджарите. Първоначално между тях и прабългарите припламват конфликти, но от IX нататък двата етноса започват да се смесват както е видно от Танкеевският некропол.
 Георги Владимиров счита, че макар в основата си населението да е тюркоезично и да притежава определени тюркоезични характеристики ще бъде грешка ако го причислим изцяло към този етнос. Подобно заключение не може да се намери също така и в изворите за споменатия период. Дори напротив – когато арабски или персийски източници описват волжките българи те ги отличават от тюркоезичното население. Арабският автор Ал Димашки описва посещение на волжките прабългари в Мека. Тяхното мнение било че „ние сме народ роден между тюрки и сакалиби“. Даденият цитат показва, че те се смятат за отделни и от двата споменати етноса. През периода VIII-X в. Волкжо-Камска България е васална на Хазарския каганат и е подложена на допълнителна тюркизация. Като има предвид всички тези факти Владимиров забелязва, че тюркският елемент присъства във Волжка България, но той не е изначално присъщ на създателите ѝ – прабългарите– кутригури. Нещо повече – едно от племената участващи в конституирането на новата държава – савирите (които създават гр. Савир), са с подчертано хунски произход; друго от основните племена в новата държава се нарича сакалиби, т.е. „белолики“.
 Домонголски ислямски период (IX – средата на XIII в.)
 Страната става независима едва след като отхвърля васалната си зависимост от Хазарския каганат в края на IX-и или началото на X век. През 10 век волжките прабългари разширяват владението си като завладяват няколко фински племена и установяват търговски и дипломатически връзки с русите. Главните градове са Болгар и Сувар, между които, с развитието им като икономически и политически центрове, възниква борба за политическо надмощие. В крайна сметка тя е спечелена от гр. Болгар. По същото време започва и централизацията на Волжка България, което дава тласък към нейното ускорено развитие и международно признание. Обикновено учените считат, че през 922 г. волжките прабългари, начело със своя владетел Алмиш ибн Шилки (от тази година –емир) приемат исляма от арабите. Това е описано от арабския пътешественик Ибн Фадлан в книгата „Трактат“, който разказва как волжко-българския цар моли емира на правоверните ал Муктадир да го посвети в религията, да го обучи на истинските закони и да му построи джамия, в която да се моли. Това споменаване на волжко-български цар (впоследствие емир), е едно доказателство , че по това време във Волжка България има изградена монархия. В същото време Георги Владимиров отчита, че според арабските извори, от още през 907 г. във Волжка България вече има доста хора, които изповядват исляма. Според него може да се говори за първа вълна от края на IX в. и впоследствие втора вълна – с действията на Алмиш. Според някои източници след приемането на исляма във Волжка България са сечени сребърни монети. Монетите са сечени в градовете Болгар и Сувар като последните монети се датират от 387 г. по мюсюлманския календар (997/998 от н.е.). Дирхами от периода на Михаил ибн Джафар и Мумин ибн Хасан се пазят в Ермитажа. Владимиров също открива наличие, на сребърни монети с лика на съответният волжки владетел и ирански емир, но те са от много по-долен период – от 907 г., което е в подкрепа на неговата теза, че помюсюлманчването е започнало още от по-рано.
 Липса на безспорни доказателства за наличие на тенгризъм (VIII-XIII в.)
 Любопитно е отсъствието на доказателства, че волжките прабългари са почитали бог Тенгри/Тангра. Най -ранният период за който е засвидетелствано съществуването на етнонимът "Тенгри" във волжките земи е едва XIII-XIV в. По това време куманското, както и монголското влияние вече е било несъмнено. В Поволожието не се срещат езическите капища, характерни за горното поречие на р. Дунав, нито пък комплекси от типа на Мадарския конник. За целия период VIII-X в. изключенията са само две: светилището Шолом, край Болгар (съществувало до X в.), което обаче е принадлежало на завареното население, а не на придошлото; и Тигашевскското градище – светилище (X-XI в.) в днешна Чувашия. Не по-малко любопитно е, че по паметниците по Волга, отсъства така характерната за земите по Горни Дунав лигатура IYI, която според някои изследователи е символ на бог Тенгри. Все пак следва да се отбележи, че населението на Волжка България е мултикултурно и много от обреди, вярвания и т.н. на отделните етнически групи са асимилирани и/или трансформирани. Като се имат предвид всички тези факти Г. Владимиров счита, че към всякакви сравнения между Дунавска и Волжка България следва да се подхожда безкрайно предпазливо, а в повечето случаи те са дори нежелателни.
 Мисия на Ахмед ибн Фадлан през 922. Признаване на исляма за официална религия.
 Изповядваният от волжките прабългари ислям притежава т.нар. средноазиатски характеристики. Той е разновидност на ханафитският ислям, характерен с либерални традиции и веротърпимост. Ханафитският ислям е силно застъпен в територията на Саманидите, със столица Булхара. Самият Ибн Фадлан с учудване отбелязва, че волжките прабългари имат „двойна молитва“. В нея името на халифа не се споменава, а това е присъщо за ханафитите. Намерена монета (сребърен дирхем с имената на багдадския халиф Муктадир Биляр (908 -932) и саманидския емир Наср бин Ахмед) в землището на гр. Сувар от първата половина на X в. също свидетелства за близка връзка на Саманидите с волжките прабългари.
 Също така е намерена монета на която са отбелязани имената както на емир Алмиш ибн Шилки, така и на саманидския халиф Илам ибн Ахмед (892 – 907). Това сочи, че най-късно към 907 ислямът вече е бил разпространен в земите на Волжка България. Останки от най-старата дървена джамия, датирана към IX в. също сочат по-ранна вълна на ислям. Според Г. Владимиров, „дипломатическата мисия“ на Ибн Фадлан през 922 не е с цел ислямизация. Той счита, че по-вероятно нейна задача е а да привлече прабългарите към „багдадския клон“ на исляма; също така Багдадският халифат установява трайни дипломатически отношения с новия център на мюсюлманството.
 Ако се вярва на едно старо предание, волжко-българският владетел (Алмиш) и съпругата му се разболели тежко. Според това предание хекиминът, който дошъл поставил като изрично условия, да приемат исляма. Ако това бъде направено той щял да ги излекува. След като Алмиш и съпругата му били излекувани, техният сюзерен хазарският цар се разгневил на вестта за приемането на исляма и тръгнал с войска срещу тях. Лечителят посъветвал волжките прабългари да се молят на Аллах и те победили. Това предание има романтичен, апокрифен и идеологическо-религиозен характер. Дори Алмиш да е имал лични мотиви за решението си да официализира исляма, твърде вероятно е държавните мотиви да са водещи за него.Приемането на исляма във Волжка България се извършва поетапно и безконфликтно. Този факт проличава и в археологическите паметници – в некрополите от втората половина на X в. се наблюдават характерни за епохата черти, които в началото на XI в постепенно са заменени с мюсюлмански.
 Вероятно причината е и веротърпимостта на кутригурите/котрагите, която е характерна за ханафитския ислям. Ханафиският ислям толерират всички местни порядки, ако те не са в директен конфликт с Корана. Ахмед ибн Фадлан отбелязва, че при волжките прабългари има „свободни хора“, които не изповядват мюсюлманската вяра, и прабългарите-мюсюлмани проявяват толерантност към тях. Сред тази „свободни хора“ е и племето на савирите, които първоначално са противници на новата вяра. Впоследствие те се превръщат в нейни ревностни последователи. В изворите засягащи волжките прабългари липсват каквито и да било сблъсъци на религиозна основа и провеждане на „джихад“. Същевременно Волжка България е посетена от доста пътешественици и мисионери - Ахмед ибн Фадлан, Абу Хамид ал-Гарнати (на два пъти през XII в.) и доминиканският монах Юлиян (през XIIIв-) пратен с мисия, да търси унгарската прародина на изток. Техните впечатления са ценен източник за нас. Изворите свидетелстват за външнополитическа стабилност и активна търговия.
 Външна политика. Отношения с Киевска Рус и Багдадският халифат (X-XIII в.)
 Изворите сочат, че западането на Хазарския каганат през втората половина на X век се отразява благоприятно на Волжка България. Приемането на исляма за държавна религия спомага за бързото развитие. Кутригури, савири, есегели и барсили бързо се обединяват в един хомомогенен етнос. Волжка България разширява територията си по течението на Волга, неин протекторат става дори големият град Саксин по устието на реката. Съседните народи, например башкирите (вж.Башкортостан, Русия) признават волжко-българската власт и впоследствие са асимилирани.
 През VIII и IX век варяги пътуват до Волжка България и търгуват с нея. Волжка България просъществува до XIII век, когато въпреки решителната победа в т.нар. „Овнешка битка“ в крайна сметка е разрушена от набезите на монголо-татарите. Държавата се разделя на няколко васални, но постоянно бунтуващи се прабългарски княжества и става част от Златната орда. Според хрониките „Джагфар Тарихи“ на Бахши Иман от XVII век, чиято достоверност се поставя под съмнение от съвременните учени, Волжка България става траен васал на монголите и нейните войски участват в походите на Бату в Полша, Великото литовско княжество и Унгария.
 Макар изворите да са малко, видно е, че отношенията на Волжка България с Киевска Рус преминават през сложни етапи. Първоначално те имат мирни отношения. През 80-те години на X в. е изпратена дипломатическа мисия до княз Владимир,. Волжките прабългари му предлагат да приеме исляма. Той първоначално е заинтересован, особено когато научава за полигамията в исляма. Впоследствие разбира, че трябва да се обреже и да спре пиенето на вино и размисля. Скоро след това приема християнството. Постепенно Киевска Рус, започва да вижда в своя съсед опасен съперник. Волжка България е тежко засегната от източния поход на княз Светослав (964 – 969). През 977, 985, 994 и 997 русите организират походи срещу волжките прабългари. При похода пред 985 княз Владимир се обединява с торките (огузите). След похода от 985 пощадява своите противници и има клетви за вечен мир и приятелство. Съществуват, обаче сведения, че прабългарите са откупили мира с много дарове.
 През 1006 във Волжка България пристига пратеничество на княз Владимир, за специален търговски договор. Волжко-българските посланици се сдобиват с „печати“ с цел свободен търговски обмен на територията на княжеството. На свой руските търговци получават такива „печати“ за безпрепятствен досъп до волжко-българските тържища и пазари. Този договор явно е валиден дълго време, въпреки конфликтите между прабългари и руси. На два пъти волжките прабългари се намесват в критични ситуации и спасяват от глад русите – през 1024 и 1229, – използвайки прочутото волжко-българско жито. Все пак походите на руснаците срещу Волжка България периодично се активизират. През 1120 Юрий Дългорукий се обединява с половците (кипчаците) и организира поход срещу Волжка България. През 1186 Всеволод Голямото гнездо повдига войската си срещу волжките прабългари. В резултат на тези нестихващи нападения, през средата на XII в. столицата е преместена от Болгар в Биля
 Обособяването на Владимиро-Суздалското княжество през XII в. на свой ред води до стълкновенияс волжките българи. През 1088 прабългарите обсаждат Муромското градище, а пред 1107 – Суздал. На свой ред русите организират няколко нови похода срещу Волжка България. Особено непримирим е владимиро-суздалският крал Андрей I Боголюбский (1169 – 1175),. За него източниците твърдят, че станал жертва на ръката на съпругата си която била от волжко-български произход. . Следват периоди на походи на Киевска Рус, насочени срещу Волжко-Камска България. Те се редуват с периоди на мир между двете държави.. Същевременно волжките прабългари поддържат и дипломатически отношения с арабите. Началото е поставено с дипломатическите отношения в двора на Багдадския халиф през 922 г. Персийският автор Бейхаки пък разказва в 1024/1025 волжко-българският емир Ибрахим ибн Мухамед изпратил пари и подаръци на господаря на Хорасан, с цел построяването на две джамии. Очевидно въвеждането на Волжка България я превръща в активен член на мюсюлманската общности.
 Писменост и просвещение на волжките прабългари (X-XIII в.) Северната Мека.
 Наличието на активна търговска и дипломатическа дейност предполага утвърждаването на единна писменост сред волжките прабългари. Тя от своя страна спомага за наличието на единен език и литература. Волжко-българската култура от домонголския период (X – средата на XIII в) е писмена. До официалното приемане на исляма е използвана руническа писменост от севернокавказки древнобългарски вариант. Следи от такъв тип писменост са открити в некрополи по Средна Волга. Върху керамиката, разкрита в Билярското градище, са открити повече от 20 рунически знаци. Същевременно има данни, че прабългарите са използвали арабската писменост писменост още преди въвеждането на исляма като официална религия (успоредно с руническата писменост). Върху костна пластинка, намерена край Измекерското селище и датирана VIII-X век е открит надпис с арабска писменост. На него се разчитат думите „Благословение“ и „В името на Аллах, милостивия, милосърдния...“ Този надпис е поредното свидетелство за ранните контакти, между прабългари и араби. Руническата писменост продължава да съществува и след X век арабският летописец Ибн ан-Надим, отбелязва, че волжките прабългари, също като тибетците, ползват „източни писмена и писмеността на Мани.
 Успоредното използване на различни писмености не е необичайно – например, в надписа на княз Персиян II в Михайловац са открити следи както от кирилица така и от руническа писменост. Съществуват и други такива паметници – с комбинирана писменост – на волжките и дунавските прабългари през периода X-XI век. Любопитно е, че във Волжка България грамотността е била на високо ниво. Волжка България ражда астрономи (техни предци създават дванадесетмесечният лунен календар), лекари и пр. Запазени са сведения как един волжко-български учен се занимава с астрономически наблюдения, на повече от 700 версти северно от Болгар. Стремежът към познание е отразен и от Ахмед ибн Фадлан „Научих ги (Талуд и семейството му) как да изричат „Хвала на Аллаха“ и да изричат „Той е единствен“ и радостта му от тези две сури бе по-голяма, отколкото радостта му ако бе станал цар“.
 Персийският пътешественик Ибн Руста, съобщава, че през X в. на територията на Волжка България има начални училища, от религиозен характер. В същото време в столицата Болгар има голямо медресе, в което се преподават и светски науки. Там се обучават известни за времето си учени – ходжа Ахмед ал Булгари, Абул Гали ал Булгари и дори знаменитият за XII в. поет Сюлейман ибн Дауд ал-Саксин. Тук завършва обучението си и първият известен волжко-български историк – Якуб Нутман ал-Булгари, написал „История на Болгар“, която за съжаление не е запазена, до наши дни.
 Наред с астрономията и медицината важно място във Волжка България заема и богословието. Ходжа Ахмед ал Булгари е прочут волжко-български улем, който впоследствие става духовен наставник на бъдещия султан Махмуд Газневи.
 Волжко-българската книжнина също бележи подем. Сюлейман ибн Дауд създава прекрасни поеми като „Цветята в градината“, „Сказания за чудесата“ и пр., а Кул Гали създава своето прочуто произведение „Сказание за Юсуф“, което е широко разпространено сред мюсюлманите. Други известни богослови и философи са Бурхан ибн Юсуф с неговата „Адаб“/“Етика“, както и Иссари с неговото произведение „Риторика“.
 Многобройните астрономи, лечители, философи, богослови и поети донасят на Волжка България прозвището „Северна Мека“. Няма да е пресилено, ако сравним превръщането на Волжка България от X. с тези от Дунавска България през същия век в културен (книжовен) и религиозен център.. И двете Българии – веднага след навлизането на новата религия - бързо бележат подем и впоследствие се радват на международно признание. За Дунавска България този катализатор е налагането на християнството, а за Волжка България – исляма.
 Монголски период (средата на XIII в. – средата на XV в.)
 През 1223 г. руско-куманската конница е разгромена от монголите в битката при р. Калка и те нахлуват в земите на волжките прабългари. Същата година прабългарите се съюзяват с маджарите, и дават прочутата „Овнешка битка“, край Самара. В нея те разгромяват монголските татари. Като косвен резултат от битката куманските отряди са изтласкани от прилежащите им степи. Прави впечатление, че от 1218 до 1429 волжките прабългари не организират нито един поход срещу русите. Това им поведение обаче не среща отклик. През 1220 г. владимиро-суздалкият княз Юрий II Всеволодович застава начело на голяма обединена руска коалиция и нахлува в пределите на Волжка България, като я опустошава. През 1229 г. Волжка България спасява от глад русите. През 1232 г. армия от 30 000 монголци, предвождана от Субадай нахлува в волжко-българските земи и ги принуждава да воюват далеч в Източна Азия. През същата година прабългарите пращат пратеници до Киевска Рус. Юрий Всеволодович обаче удобно „забравя“ оказаната наскоро помощ, надменно отхвърля съюза. Впоследствие русите организират нови походи срещу волжките прабългари, възползвайки се от нейната слабост. През 1236-те г. монголите решават окончателно да подчинят Волжка България. Според летописци, пред пролетта на същата година, хан Бату потегля начело на 500 000 армия. Дори и цифрите да са пресилени, е видно, че монголците многократно превишават 50 000 волжко-българска армия. Само към столицата Биляр се насочват над 300 000 монголи. Биляр се съпротивлява упорито на обсадата. Прабългарите прилагат всичките си умения във фортификационното изкуство. През есента монголите прибягват до хитрост. Те хващат стотици гълъби, завързват парцалчета за краката им и запалват парцалчетата. Гълъбите кацат по сламените покриви на билярските постройки и те пламват. Защитниците веднага изоставят постовете си и се захващат да гасят пожара, а монголите се възползват от ситуацията. Те превземат Биляр и го опустошават. За голямата съсипия в тези земи свидетелства и Лаврентиевата летопис. През 1238 г. следват бунтове на емирите Баян и Джику срещу завоевателя. Въстанието е смазано. Нови опити за въстание има през 40-те години на 13 в. – също неуспешно. Големи групи от волжки прабългари се изселват във Владимир-Суздалското княжество именно през този период – 1243 г – се обособява Златната орда. През 50-те година на XIII в. град Болгар е превърнат в лятна резиденция на хановете на Златната орда. През 60-те години на века, с постепенно навлизане на исляма сред монголо-татарите се създава политическа стабилност във волжките землища, а търговията се възстановява. Появяват се прабългарски монети с името на монголския хан. През 1277 – 1278 има нов опит за въстание срещу окупаторите – също неуспешен. През 80 г. на XIII век в волжко-българската столица Биляр са сечени емисии от монети. Богати находки на медни и сребърни монети от волжко-българското землище, са разкрити в периода XIII-XIV в., който говорят за възловата роля на волжките прабългари, като съставна част от Монголската държава. Сред любопитните находки от този период е една емисия, изсечена около края XIII и началото на XIV в. В нея има зодиакални мотиви (Козирог, Стрелец, Риба) съчетани с индийски мотиви. Тази монета свидетелства за астрономически познания на волжките прабългари съчетани с централноазиатски и източно азиатско мотиви. Не по-малко категорични са изкуствоведите – през монголския период във землищата на Волжка България се развива керамиката, ювелирните изкуства и металообработването.
 В началото на XIV в. мисионери посещават териториите на някогашната Волжка България. През 20-те години на XIV в. тези земи са посетени от францисканския монах Йохан, който търси прародината на Унгария; през 30-те години Ибн Батута и Йосиф Барбаро посещават тези земи
 изглежда, че все пак волжко-българските земи значително време след завладяването от Златната орда са съхранили някаква автономия. През 1330 г. Ал-Омари разказва за българско пратеничество изпратено в мамелюкски Египет от „повелителя на савири и българи“, който му предложил приятелството си и молел „за меч и знаме, с които да побеждава своите врагове“ Болгар е засегнат от чумната епидемия през 40-те години. Сепаратиските тенденции от 60-те години на XIV подпомагат оформянето на Болгарският, Казанския и Жукотинският емирати. Населението се завръща в старите си местообитанания. Тези тенденции обаче имат и отрицателен ефект – повяват се златоордински банди, както и новгородски речни разбойници, които периодично ограбват градовете в тези землища
 Архитектура на Волжка България (XIII-XIV в.)
 Водещата роля на гр.Болгар през периода XIII-XIV в- се отразява и на градския му облик.Сред по-видните архитектурни паметници достигнали до нас през тази епоха интерес са Черната (съдебната) палата, Малкото минаре,Голямото минаре,останките от Главната джамия (т.нар „четириъгълник“), Гръцката палата, владетелските гробници и постройките за обществени бани. В тяхното планиране и стилово изпълнение личат различни влияния- от близкоизточен, средноазиатски, кавказки, селджукски и дори – египетски произход – убедително свидетелство за синкретичната култура в златоординския Болгар
 Висока хигиена на волжките българи (XIII-XIV в.)
 Наследниците на волжките българи наследяват високите им хигиенно -санитарни традиции. В това отношение волжките българи са били рядко чистоплътни, ако бъдат сравнени с други мюсюлмански общности – дори с някои от заобикалящите ги народи. Големите градски центрове са разполагали с добре благоустроени бани, с водоснабдителни съоръжения, дори с обществени тоалетни. Обществените бани са се използвали включително и за лечебни цели. Любопитно е, че в сравнение с този период обществените бани не са характерни за Западна Европа.
 Обичаи и бит на волжките прабългари
 Според арабския пътешественик Ахмед ибн Фадлан волжко-камските прабългари се занимават предимно със земеделие – отглеждат зърнени култури, занимават се с пчеларство, пивоварство и др. Животновъдството също е развито – отглеждат се овце, кози, коне и др. Характерни за трапезата на прабългарите според Ахмед ибн Фадлан са конското месо и просото, като конско месо ядат повече мъжете, а просо – жените. Също така в характерната им гозба присъстват ечемика, пилешкото и козешкото месо, а също и меда от който правят медовина, която е прочута навред. Любопитно е, че според арабският пътешественик прабългарите били известни с високата си хигиена. Това е сериозна отлика между тях и повечето мюсюлмански народи, които ги обкръжават, а дори и от русите. Освен това са развити търговията и занаятите. Техните средища са основно в два града – Биляр и Сувар. Болгар остава по-скоро политически, отколкото търговски център, тъй като той е престолния град. Най-разпространени занаяти са кожарството, дърводелството и металообработването. Волжка България поддържа търговски връзки с Киевска Рус, Китай, Византия, Абасидският халифат, Средна Азия и Западна Европа. През началото на 12 век се водят битки с руските князе за запазването на надмощие в Поволожието.
 Населението на Волжка България възприема кипчакския език, който е разпространен сред представителите на Златната орда, след като те се смесват с жителите на тази държава. Златната орда се състои от различни кипчакски племена, но също и от малка част монголи.
 Открити са над 2000 волжко-български паметници от X-XIV в., от които около 900 селища и 190 городища (укрепени селища), от които 700 селища и 170 городища са от предмонголския период. Паметниците са главно на територията на съвременния Татарстан, както и на Уляновска (200), Самарска (160) Пензенска (70) области и Чувашия (70).
 Любопитно е, че за разлика от повечето мюсюлмански общества жените и мъжете във Волжка България са равнопоставени. Ахмед ибн Фадлан с удивление отбелязва че жената на Алмуш седи редом до него. Мъжете и жените се къпят заедно, а прелюбодейството е забранено със закон. Жените имат правото да наследяват, дори са запазени сведения, че някои жени получават по-голямо наследство от мъже. При племето буртаси жената сама избира своя съпруг. Сред специфичните обичаи на волжките прабългари е, оплакването да не бъде от жени, а от мъже. Жените са умели ездачи и стрелкини, а освен всичко друго шият скъпи платове. Все пак дори сред волжките прабългари е съществува деление на „мъжки“ и „женски“ дейности – мъжете изпълняват военни повинности, докато жените са господарки и пазителки на семейното огнище.
 Население
 Населението на Волжка България е силно смесено в етническо отношение, като освен прабългарите са известни и няколко други обособени етнически групи. Изглежда, че още при заселването на прабългарите, те са придружавани от част от савирите и барсилите, чието име носи една от трите области на Волжка България. Някои източници споменават и етническата група билири, с които може би е свързано името на града Биляр. Археологически данни сочат за заселване в средното Поволжие, едновременно с това на прабългарите, и на представители на Именковската култура, свързвана със славяните. Множество находки потвърждават и наличието на голям брой арменски и хорезмийски колонии във Волжка България. Билярите са характерни с високото си ювелирно изкуство. Те изработват прекрасни златни и сребърни накити (обици, огърлиета, пръстени, гривни), които се ценят високо на тържищата в Биляр и Сувар. Орнаметиката е подчинена на арабската стилизация, но в много от ювелирните изображения на изкуството на волжките прабългари са вплетени кон, дракон, барс или друго свещено животно. Особено популярно е златно женско украшение – патица, с късче земя в човката. Металургията в Биляр е добре развита. Вероятно поради големината си Биляр е наричан от в руските летописи „Великият град“. За сравнение – Париж към XIV в. има площ от 439 ха, Болоня 420 ха, Милано – 234 ха, Неапол и Лондон 200 ха.....а Биляр – 800 ха. Той е офоромен във вписани в един в друг правоъгълници. Само Външният град, е бил 374 ха, Вътрешният – 116 ха, а отделно пред валовете на Външният град е имало дълбок защитен ров, с дължина 11 км.
 Савирите идват от западен Сибир, откъдето се преселват. (настоящите обитания на савирите са в земите на Дагестан). През VII в., те са приобщени към Волжката държава. Савирите са едно от най-влиятелните племена в нея. Впоследствие през X в. савирите създават Суварското княжество, което за няколко десетилетия играе важна роля в региона . То дори сече собствени монети (преди да бъдат повторно завладяно и окончателно асимилирано от Волжка България.)
 Теории
 Някои прабългаристки псевдоисторици развиват теорията за континуитета между Волжка България и съвременните Татарстан и Чувашия. Според тях упадъкът на Златната орда води до постепенно разпадане на монголо-татарската империя и образуване на нови държави. През 1361 хан Балат Тимур завладява земите на Волжка България и се превръща в независим владетел. През 1370 – 1376 в тези земи царува Хасан/Осан. През първите десетилетия на XV век на територията на Волжка България израства Казанското ханство. Всъщност някои учени правят извода че „от Златната орда“ отпада Волжко-българското ханство, повече известно като Казанско ханство. Появата на тази „татарска“ държава обикновено се свързва с Улуг-Мохамед, който превзема Казан през 1437 – 1439. Новата столица е наречена Болгар Ал Джадид (Нови Болгар). Макар първите владетели да са от татарски произход постепенно държавата наследява традициите на Волжка България. Когато разказват за Казанското ханство летописците често отбелязват „българите, които наричат и казанци“, „българските князе“, „българските граници“, „казанците, които са старите българи“ и пр. В началото на XVI век Казан е принуден да признае върховенството на Москва, а великият княз Василий III прибавя към титлата си и формулата „княз български“ и тя се съхранява чак до края на руските царе през 1917 г.
 Вижте също
 Списък на владетелите на Волжка България
 Казанско ханство
 Хазарски каганат
 Монголско нашествие във Волжка България
 Велика България
 Булгаризъм
 Казан (Русия)
 Прабългари
 Балкарци
 Булгар Джамаат
 Източници
 Изследвания
 Смирнов, А. П.
 Город Болгар. Культура, искусство, торговля. Отв. ред. П. Н. Старостин. Сост. М. Д. Полубояринова. М., 2008.
 Абу-Али Ахмед Бен Омар Ибн-Даста. Известия о Хазарах, Буртасах, Болгарах, Мадьярах, Славянар и Руссах. Факсим. изд. Минск, 2010.
 Владимиров, Георги. Великата България на Волга през средните векове. София, Издателство „Просвета“, 2019, ISBN 978-954-01-3933-3.
 Външни препратки
 Влиянието на Волжка България над Русия
 Ние сме българи, не татари (Мы болгары, а не татары) – основно на руски език. Има статии за волжките българи
 статия „Първа Българска държава“ (на български език)
 Произход на волжките татари – The Origins of the Volga Tatars by Azade-Ayshe Rorlich, Stanford University, 1986
 The Bulgar State
 Волжские монеты Бунт Емельяна Пугачева 1773 – 1775 годов История Суваро Булгары


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 1.8.2012
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 L 205/1
 BESCHLUSS DES RATES
 vom 24. Juli 2012
 über den im Gemeinsamen EWR-Ausschuss zu vertretenden Standpunkt der Europäischen Union zur Änderung von Anhang XX (Umweltschutz) des EWR-Abkommens
 (2012/451/EU)
 DER RAT DER EUROPÄISCHEN UNION —
 gestützt auf den Vertrag über die Arbeitsweise der Europäischen Union, insbesondere auf Artikel 192 Absatz 1 in Verbindung mit Artikel 218 Absatz 9,
 gestützt auf die Verordnung (EG) Nr. 2894/94 des Rates vom 28. November 1994 mit Durchführungsvorschriften zum Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum (1), insbesondere auf Artikel 1 Absatz 3,
 auf Vorschlag der Europäischen Kommission,
 in Erwägung nachstehender Gründe:
 (1)
 Das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum (2) (im Folgenden „EWR-Abkommen“) trat am 1. Januar 1994 in Kraft.
 (2)
 Gemäß Artikel 98 des EWR-Abkommens kann der Gemeinsame EWR-Ausschuss auch eine Änderung von Anhang XX des EWR-Abkommens beschließen.
 (3)
 Anhang XX des EWR-Abkommens enthält spezifische Bestimmungen und Regelungen für den Umweltschutz.
 (4)
 Es empfiehlt sich, die Richtlinie 2009/29/EG des Europäischen Parlaments und des Rates vom 23. April 2009 zur Änderung der Richtlinie 2003/87/EG zwecks Verbesserung und Ausweitung des Systems der Gemeinschaft für den Handel mit Treibhausgasemissionszertifikaten (3) in das EWR-Abkommen aufzunehmen.
 (5)
 Mit dem Beschluss sollen auch die Verordnung (EU) Nr. 1031/2010 der Kommission vom 12. November 2010 über den zeitlichen und administrativen Ablauf sowie sonstige Aspekte der Versteigerung von Treibhausgasemissionszertifikaten gemäß der Richtlinie 2003/87/EG des Europäischen Parlaments und des Rates über ein System für den Handel mit Treibhausgasemissionszertifikaten in der Gemeinschaft (4), geändert durch die Verordnung (EU) Nr. 1210/2011 der Kommission vom 23. November 2011 zur Änderung der Verordnung (EU) Nr. 1031/2010 insbesondere zur Festlegung der vor 2013 zu versteigernden Menge Treibhausgasemissionszertifikate (5), in das EWR-Abkommen aufgenommen werden. Es ist auch zweckmäßig, weitere Rechtsakte der Kommission, die gemäß der Richtlinie 2003/87/EG (6) angenommen wurden, in das EWR-Abkommen aufzunehmen.
 (6)
 Bestimmte Anpassungen sollten im Hinblick auf die Richtlinie 2003/87/EG, geändert durch die Richtlinie 2009/29/EG, und die Verordnung (EU) Nr. 1031/2010 vorgenommen werden. Grund dafür ist die Ausweitung des Emissionshandelssystems der Europäischen Union auf die EWR-EFTA-Staaten.
 (7)
 Anhang XX des EWR-Abkommens sollte daher entsprechend geändert werden.
 (8)
 Der Standpunkt der Union im Gemeinsamen EWR-Ausschuss sollte auf dem im Entwurf beigefügten Beschluss beruhen —
 HAT FOLGENDEN BESCHLUSS ERLASSEN:
 Artikel 1
 Der im Gemeinsamen EWR-Ausschuss zu vertretende Standpunkt der Europäischen Union zur vorgeschlagenen Änderung von Anhang XX (Umweltschutz) des EWR-Abkommens beruht auf dem diesem Beschluss beigefügten Entwurf eines Beschlusses des Gemeinsamen EWR-Ausschusses.
 Artikel 2
 Dieser Beschluss tritt am Tag seiner Annahme in Kraft.
 Geschehen zu Brüssel am 24. Juli 2012.
 Im Namen des Rates
 Der Präsident
 A. D. MAVROYIANNIS
 (1) ABl. L 305 vom 30.11.1994, S. 6.
 (2) ABl. L 1 vom 3.1.1994, S. 3.
 (3) ABl. L 140 vom 5.6.2009, S. 63.
 (4) ABl. L 302 vom 18.11.2010, S. 1.
 (5) ABl. L 308 vom 24.11.2011, S. 2.
 (6) ABl L 275 vom 25.10.2003, S. 32.
 ENTWURF
 BESCHLUSS Nr. .../2012 DES GEMEINSAMEN EWR-AUSSCHUSSES
 vom
 zur Änderung von Anhang XX (Umweltschutz) des EWR-Abkommens
 DER GEMEINSAME EWR-AUSSCHUSS —
 gestützt auf das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum, geändert durch das Anpassungsprotokoll zum Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum (im Folgenden „EWR-Abkommen“), insbesondere auf Artikel 98,
 in Erwägung nachstehender Gründe:
 (1)
 Anhang XX des EWR-Abkommens wurde durch den Beschluss des Gemeinsamen EWR-Ausschusses Nr. .../... vom ... (1) geändert.
 (2)
 Die Verordnung (EU) Nr. 1031/2010 der Kommission vom 12. November 2010 über den zeitlichen und administrativen Ablauf sowie sonstige Aspekte der Versteigerung von Treibhausgasemissionszertifikaten gemäß der Richtlinie 2003/87/EG des Europäischen Parlaments und des Rates über ein System für den Handel mit Treibhausgasemissionszertifikaten in der Gemeinschaft (2) ist in das EWR-Abkommen aufzunehmen.
 (3)
 Die Verordnung (EU) Nr. 550/2011 der Kommission vom 7. Juni 2011 über Maßnahmen zur Beschränkung der Verwendung internationaler Gutschriften aus Industriegasprojekten gemäß der Richtlinie 2003/87/EG des Europäischen Parlaments und des Rates (3) ist in das EWR-Abkommen aufzunehmen.
 (4)
 Die Verordnung (EU) Nr. 1210/2011 der Kommission vom 23. November 2011 zur Änderung der Verordnung (EU) Nr. 1031/2010 insbesondere zur Festlegung der vor 2013 zu versteigernden Menge Treibhausgasemissionszertifikate (4) ist in das EWR-Abkommen aufzunehmen.
 (5)
 Die Richtlinie 2009/29/EG des Europäischen Parlaments und des Rates vom 23. April 2009 zur Änderung der Richtlinie 2003/87/EG zwecks Verbesserung und Ausweitung des Gemeinschaftssystems für den Handel mit Treibhausgasemissionszertifikaten (5) ist in das EWR-Abkommen aufzunehmen.
 (6)
 Der Beschluss 2010/2/EU der Kommission vom 24. Dezember 2009 zur Festlegung eines Verzeichnisses der Sektoren und Teilsektoren, von denen angenommen wird, dass sie einem erheblichen Risiko einer Verlagerung von CO2-Emissionen ausgesetzt sind, gemäß der Richtlinie 2003/87/EG des Europäischen Parlaments und des Rates (6) ist in das EWR-Abkommen aufzunehmen.
 (7)
 Der Beschluss 2010/345/EU der Kommission vom 8. Juni 2010 zur Änderung der Entscheidung 2007/589/EG zur Einbeziehung von Überwachungs- und Berichterstattungsleitlinien für Treibhausgasemissionen aus der Abscheidung, dem Transport und der geologischen Speicherung von Kohlendioxid (7) ist in das EWR-Abkommen aufzunehmen.
 (8)
 Der Beschluss 2010/670/EU der Kommission vom 3. November 2010 über Kriterien und Maßnahmen für die Finanzierung von kommerziellen Demonstrationsprojekten, die auf eine umweltverträgliche Abscheidung und geologische Speicherung von CO2 abzielen, und von Demonstrationsprojekten für innovative Technologien für erneuerbare Energien im Rahmen des Gemeinschaftssystems für den Handel mit Treibhausgasemissionszertifikaten nach der Richtlinie 2003/87/EG des Europäischen Parlaments und des Rates (8) ist in das EWR-Abkommen aufzunehmen.
 (9)
 Der Beschluss 2011/278/EU der Kommission vom 27. April 2011 zur Festlegung EU-weiter Übergangsvorschriften zur Harmonisierung der kostenlosen Zuteilung von Emissionszertifikaten gemäß Artikel 10a der Richtlinie 2003/87/EG des Europäischen Parlaments und des Rates (9) ist in das EWR-Abkommen aufzunehmen.
 (10)
 Der Beschluss 2011/540/EU der Kommission vom 18. August 2011 zur Änderung der Entscheidung 2007/589/EG zwecks Einbeziehung von Leitlinien für die Überwachung und Berichterstattung betreffend Treibhausgasemissionen aus neuen Tätigkeiten und Gasen (10) ist in das EWR-Abkommen aufzunehmen.
 (11)
 Der Beschluss 2011/745/EU der Kommission vom 11. November 2011 zur Änderung der Beschlüsse 2010/2/EU und 2011/278/EU hinsichtlich der Sektoren und Teilsektoren, von denen angenommen wird, dass sie einem erheblichen Risiko einer Verlagerung von CO2-Emissionen ausgesetzt sind (11), ist in das EWR-Abkommen aufzunehmen.
 (12)
 Dieser Beschluss des Gemeinsamen EWR-Ausschusses beeinträchtigt nicht die Unabhängigkeit der Vertragsparteien hinsichtlich der internationalen Verhandlungen über den Klimawandel, insbesondere im Kontext des Rahmenübereinkommens der Vereinten Nationen über Klimaänderungen und des Kyoto-Protokolls oder eines anderen internationalen Übereinkommens über Klimaänderungen, mit Ausnahme der Aspekte im Zusammenhang mit dem EU-Emissionshandelssystem (EU ETS), die in das EWR-Abkommen aufgenommen werden. Die EFTA-Staaten tragen den Verpflichtungen, die sie im Rahmen des EWR-Abkommens eingegangen sind, jedoch gebührend Rechnung. Jeder EFTA-Staat ist selbst dafür verantwortlich, Strategien und Maßnahmen zur Erfüllung seiner internationalen Verpflichtungen gemäß dem Rahmenübereinkommen der Vereinten Nationen über Klimaänderungen, dem Kyoto-Protokoll und anderen internationalen Übereinkommen im Zusammenhang mit dem Klimawandel durchzuführen.
 (13)
 Die Beteiligung der EFTA-Staaten am EU ETS berührt nicht die Beteiligung der EFTA-Staaten an anderen flexiblen Instrumenten zur Reduzierung von Emissionen.
 (14)
 Die Ausweitung des EU ETS auf Anlagen in den EFTA-Staaten bewirkt eine Erhöhung der Menge der im EU ETS nach den Artikeln 9 und 9a der Richtlinie 2003/87/EG (12) insgesamt zugeteilten Zertifikate. Die EFTA-Staaten übermitteln in Teil A der Anlage zu dieser Richtlinie die einschlägigen Angaben, die die Kommission zur Ermittlung der durchschnittlichen jährlichen EWR-weiten Gesamtzertifikatmenge benötigt.
 (15)
 Die Kommission unterrichtet die EFTA-Staaten über die Aushandlung und den Abschluss von Abkommen mit Drittländern nach Artikel 11a der Richtlinie 2003/87/EG und die Auswirkungen, die dies auf die Verwendung von zertifizierten Emissionsreduktionen (CER) haben könnte.
 (16)
 Wurde ein Abkommen im Sinne des Artikels 11a oder des Artikels 25 der Richtlinie 2003/87/EG geschlossen, so werden die EFTA-Staaten und ihre Betreiber gegenüber den EU-Mitgliedstaaten und deren Betreibern nicht benachteiligt.
 (17)
 Die Kommission unterrichtet die EFTA-Staaten über die Durchführung von Artikel 24a Absatz 1 der Richtlinie 2003/87/EG und über die Auswirkungen, die dies auf die Menge der Zertifikate im Rahmen des EU ETS haben könnte.
 (18)
 Die EFTA-Staaten unterstützen uneingeschränkt, dass die Anzahl der durch Versteigerung zugeteilten Zertifikate im EU ETS zunimmt, mit dem Ziel, die kostenlose Zuteilung bis 2027 zu beenden. Die EFTA-Staaten streben seit jeher eine Erhöhung des Anteils der gegen Entgelt zugeteilten Zertifikate an. Die EFTA-Staaten erinnern an Anpassung e in Artikel 1 Nummer 2 des Beschlusses des Gemeinsamen EWR-Ausschusses Nr. 146/2007 (13) zur Aufnahme der Richtlinie 2003/87/EG in das EWR-Abkommen.
 (19)
 Die EFTA-Staaten werden die nach Artikel 26 der Verordnung Nr. 1031/2010/EU bestellten gemeinsamen Auktionsplattformen verwenden und beauftragen die nach Artikel 24 der genannten Verordnung ernannte Auktionsaufsicht mit der Überwachung der Versteigerung ihrer Zertifikate. Da die EFTA-Staaten sich nicht an der gemeinsamen Maßnahme beteiligen, fallen ihnen im Rahmen der Vergabeverfahren für die Bestellung der gemeinsamen Auktionsplattformen und der Auktionsaufsicht keine spezifischen Aufgaben zu. Nach Bestellung der Auktionsplattformen und der Auktionsaufsicht bemüht sich jeder EFTA-Staat nach Kräften, einen Vertrag mit ihnen zu schließen. Die Kommission wird, soweit machbar, dafür Sorge tragen, dass die Auktionsplattformen einen Vertrag mit den EFTA-Staaten schließen; sofern die EFTA-Staaten die Versteigerung ihrer Zertifikate mit den Zertifikaten der teilnehmenden EU-Mitgliedstaaten verbinden, entsprechen die Bedingungen dieser Verträge denjenigen, welche für teilnehmende EU-Mitgliedstaaten in den sich aus den gemeinsamen Vergabeverfahren ergebenden Verträgen in Betracht gezogen werden. Die Kommission wird, soweit machbar, dafür Sorge zu tragen, dass die Auktionsaufsicht einen Vertrag mit den EFTA-Staaten schließt, und zwar zu Bedingungen, die denjenigen entsprechen, welche entweder für die teilnehmenden EU-Mitgliedstaaten oder für die nicht teilnehmenden EU-Mitgliedstaaten gelten, je nachdem, ob die EFTA-Staaten sich für eine Verbindung der Versteigerung ihrer Zertifikate mit den Zertifikaten der teilnehmenden EU-Mitgliedstaaten entscheiden oder nicht.
 (20)
 Haushaltstechnische Fragen sind nicht Teil des EWR-Abkommens. Finanzielle Beiträge der EFTA-Staaten an die Mitgliedstaaten der EU werden über die EWR-Finanzierungsmechanismen ausgehandelt. Die Anwendung der Richtlinie 2003/87/EG in Bezug auf diese Fragen und die Anwendung der Kriterien für die Zuteilung bestimmter prozentualer Anteile an der Gesamtmenge der zu versteigernden Zertifikate auf bestimmte EU-Mitgliedstaaten nach Artikel 10 Absatz 2 Buchstaben b und c und nach den Anhängen IIa und IIb der Richtlinie 2003/87/EG erfolgen daher unbeschadet des Geltungsbereichs des EWR-Abkommens.
 (21)
 Die EFTA-Überwachungsbehörde arbeitet eng mit der Kommission zusammen, wenn sie Aufgaben in Bezug auf die EFTA-Staaten ausführt, für die in Bezug auf die EU-Mitgliedstaaten gemäß der Richtlinie 2003/87/EG, der Verordnung (EG) Nr. 2216/2004, der Entscheidung 2007/589/EG und der Entscheidung 2006/780/EG die Kommission zuständig ist. Diese Aufgaben umfassen u. a. die Bewertung der nationalen Umsetzungsmaßnahmen nach Artikel 11 der Richtlinie 2003/87/EG sowie Anträge auf einseitige Einbeziehung zusätzlicher Tätigkeiten und Gase nach Artikel 24 dieser Richtlinie —
 HAT FOLGENDEN BESCHLUSS ERLASSEN:
 Artikel 1
 Anhang XX des EWR-Abkommens wird wie folgt geändert:
 1.
 Unter Nummer 21al (Richtlinie 2003/87/EG des Europäischen Parlaments und des Rates) wird folgender Gedankenstrich angefügt:
 „—
 32009 L 0029: Richtlinie 2009/29/EG des Europäischen Parlaments und des Rates vom 23. April 2009 (ABl. L 140 vom 5.6.2009, S. 63)“.
 2.
 Die Anpassungen unter Nummer 21al (Richtlinie 2003/87/EG des Europäischen Parlaments und des Rates) erhalten folgende Fassung:
 „Die Richtlinie gilt für die Zwecke dieses Abkommens mit den folgenden Anpassungen:
 a)
 Unbeschadet künftiger Maßnahmen des Gemeinsamen EWR-Ausschusses ist darauf hinzuweisen, dass folgende Rechtsakte der Gemeinschaft nicht in dieses Abkommen aufgenommen wurden:
 i)
 Entscheidung 2002/358/EG des Rates vom 25. April 2002 über die Genehmigung des Protokolls von Kyoto zum Rahmenübereinkommen der Vereinten Nationen über Klimaänderungen im Namen der Europäischen Gemeinschaft sowie die gemeinsame Erfüllung der daraus erwachsenden Verpflichtungen (14),
 ii)
 Entscheidung Nr. 280/2004/EG des Europäischen Parlaments und des Rates vom 11. Februar 2004 über ein System zur Überwachung der Treibhausgasemissionen in der Gemeinschaft und zur Umsetzung des Kyoto-Protokolls (15).
 b)
 Zum Zeitpunkt der Aufnahme der Richtlinie gibt es im Hoheitsgebiet Liechtensteins keine Luftverkehrstätigkeiten im Sinne der Richtlinie. Liechtenstein wird der Richtlinie nachkommen, wenn einschlägige Luftverkehrstätigkeiten in seinem Hoheitsgebiet stattfinden.
 c)
 In Artikel 3c Absatz 4 wird folgender Unterabsatz angefügt:
 „Der Gemeinsame EWR-Ausschuss beschließt nach den im Abkommen festgelegten Verfahren anhand der von der EFTA-Überwachungsbehörde in Zusammenarbeit mit Eurocontrol vorgelegten Zahlen über die EWR-weiten historischen Luftverkehrsemissionen, indem er die einschlägigen Zahlen für die Flüge innerhalb der Hoheitsgebiete der EFTA-Staaten, zwischen ihren Hoheitsgebieten und zwischen den EFTA-Staaten und Drittländern den im Beschluss der Kommission genannten Zahlen hinzufügt, wenn er diesen in das EWR-Abkommen aufnimmt.“
 d)
 In Artikel 3d Absatz 4 wird Unterabsatz 2 gestrichen.
 e)
 In Artikel 3e Absatz 2 und Artikel 3f Absatz 4 wird folgender Unterabsatz angefügt:
 „Innerhalb derselben Frist übermitteln die EFTA-Staaten die eingegangenen Anträge an die EFTA-Überwachungsbehörde, die sie umgehend an die Kommission weiterleitet.“
 f)
 In Artikel 3e Absatz 3 werden die folgenden Unterabsätze angefügt:
 „Der Gemeinsame EWR-Ausschuss beschließt nach den im Abkommen festgelegten Verfahren anhand der von der EFTA-Überwachungsbehörde in Zusammenarbeit mit Eurocontrol vorgelegten Zahlen über die EWR-weite Gesamtmenge der Zertifikate, die Zahl der zu versteigernden Zertifikate, die Zahl der Zertifikate in der Sonderreserve und die Zahl der kostenfreien Zertifikate, indem er die einschlägigen Zahlen für die Flüge innerhalb der Hoheitsgebiete der EFTA-Staaten, zwischen ihren Hoheitsgebieten und zwischen den EFTA-Staaten und Drittländern den im Beschluss der Kommission genannten Zahlen hinzufügt, wenn er diesen in das EWR-Abkommen aufnimmt.
 Die Kommission beschließt über den EWR-weiten Richtwert. Während der Beschlussfassung arbeitet die Kommission eng mit der EFTA-Überwachungsbehörde zusammen. Die Berechnung und Veröffentlichung durch die EFTA-Staaten nach Artikel 3e Absatz 4 erfolgt nach Aufnahme des Beschlusses der Kommission in das EWR-Abkommen.“
 g)
 In Artikel 3f Absatz 5 wird folgender Unterabsatz angefügt:
 „Die Kommission beschließt über den EWR-weiten Richtwert. Während der Beschlussfassung arbeitet die Kommission eng mit der EFTA-Überwachungsbehörde zusammen. Die Berechnung und Veröffentlichung durch die EFTA-Staaten nach Artikel 3f Absatz 7 erfolgt nach Aufnahme des Beschlusses der Kommission in das EWR-Abkommen.“
 h)
 In Artikel 9 werden folgende Absätze eingefügt:
 „Die durch die Ausweitung des Systems auf Liechtenstein und Norwegen nach Absatz 1 bedingte Erhöhung der durchschnittlichen jährlichen Gesamtmenge der Zertifikate im EU ETS erfolgt im Einklang mit den Entscheidungen der EFTA-Überwachungsbehörde über ihre nationalen Zuteilungspläne für den Zeitraum 2008-2012.
 Die durch die Ausweitung des Systems auf Island nach Absatz 1 bedingte Erhöhung der durchschnittlichen jährlichen Gesamtmenge der Zertifikate im EU ETS entspricht 23 934 Tonnen CO2-Äquivalent.
 In Bezug auf die EFTA-Staaten sind die Angaben, die bei der Berechnung der EWR-weiten Menge der nach diesem Artikel ab 2013 zu vergebenden Zertifikate zu berücksichtigen sind, in Teil A der Anlage aufgeführt.“
 i)
 In Artikel 9a Absatz 1 wird folgender Satz angefügt:
 „Für Norwegen beträgt die durchschnittliche jährliche Menge der Zertifikate, die für die in diesem Absatz genannten Anlagen ausgegeben werden, 878 850.“
 j)
 In Artikel 9a Absatz 2 wird folgender Unterabsatz angefügt:
 „Für Anlagen in den EFTA-Staaten, die in Anhang I genannte Tätigkeiten durchführen und die erst ab 2013 in das Gemeinschaftssystem einbezogen werden, betragen die durchschnittlichen jährlichen Emissionen des Berichtszeitraums für die Anpassung:
 Island: 1 862 571 Tonnen CO2-Äquivalent.
 Liechtenstein: 0 Tonnen CO2-Äquivalent.
 Norwegen: 5 269 254 Tonnen CO2-Äquivalent.“
 k)
 In Artikel 9a werden nach Absatz 4 die folgenden Absätze angefügt:
 „(5) Für die EFTA-Staaten sind die Angaben, die bei der Anpassung der EWR-weiten Menge der ab 2013 nach diesem Artikel zu vergebenden Zertifikate zu berücksichtigen sind, in Teil A der Anlage aufgeführt.
 (6) Die Kommission nimmt die für die Einbeziehung der Angaben der EFTA-Staaten nach Teil A der Anlage erforderliche Berechnung und Anpassung der jährlichen EWR-weiten Menge der ab 2013 zu vergebenden Zertifikate im Einklang mit Artikel 9 und diesem Artikel vor. Die Kommission veröffentlicht die angepassten EWR-weiten Mengen der Zertifikate für 2013 und darüber hinaus.“
 l)
 In Artikel 10 Absatz 2 werden die folgenden Absätze angefügt:
 „Für die Zwecke von Buchstabe a werden die Anteile von Liechtenstein und Norwegen anhand der folgenden Emissionen berechnet:
 Liechtenstein: 20 943 Tonnen CO2-Äquivalent.
 Norwegen: 18 635 669 Tonnen CO2-Äquivalent.
 Für Island berechnet sich der unter Buchstabe a genannte Anteil auf der Grundlage von 36 196 Tonnen CO2-Äquivalent, die um 899 645 Tonnen CO2-Äquivalent angepasst werden, welche dem Anteil der verifizierten Emissionen für 2005 aus Anlagen, die in Anhang I genannte Tätigkeiten durchführen und die erst ab 2013 in das Gemeinschaftssystem einbezogen werden, entsprechen. Islands Anteil wird somit auf der Grundlage von 935 841 Tonnen CO2-Äquivalent berechnet.“
 m)
 Artikel 10 Absatz 3 gilt nicht für die EFTA-Staaten.
 n)
 In Artikel 11a Absatz 8 wird nach Unterabsatz 5 folgender Unterabsatz angefügt:
 „Für die EFTA-Staaten sind die Angaben, die bei der Berechnung der EWR-weiten Reduktionen nach Unterabsatz 5 zu berücksichtigen sind, in Teil B der Anlage aufgeführt.“
 o)
 Artikel 16 Absatz 3 Satz 2 erhält folgende Fassung:
 „Die EFTA-Staaten verhängen Sanktionen wegen Emissionsüberschreitung, die den Sanktionen in den EU-Mitgliedstaaten entsprechen.“
 p)
 In Artikel 16 wird nach Absatz 12 folgender Absatz eingefügt:
 „(13) Die EFTA-Staaten übermitteln Ersuchen nach den Absätzen 5 und 10 an die EFTA-Überwachungsbehörde, die sie umgehend an die Kommission weiterleitet.“
 q)
 In Artikel 18a Absatz 1 wird folgender Unterabsatz angefügt:
 „Die Neuzuordnung von Luftfahrzeugbetreibern zu den EFTA-Staaten sollte im Laufe des Jahres 2011 erfolgen, nachdem der Betreiber seinen Verpflichtungen für 2010 nachgekommen ist. Einen anderen Zeitplan für die Neuzuordnung von Luftfahrzeugbetreibern, die anhand der Kriterien unter Buchstabe b dieses Absatzes ursprünglich einem Mitgliedstaat zugeordnet waren, kann der ursprüngliche Verwaltungsmitgliedstaat auf ausdrücklichen Antrag festlegen, den der Betreiber innerhalb von sechs Monaten nach Verabschiedung der in Artikel 18a Absatz 3 Buchstabe b vorgesehenen EWR-weiten Liste der Betreiber durch die Kommission gestellt hat. In diesem Fall erfolgt die Neuzuordnung spätestens im Jahr 2020 für die 2021 beginnende Handelsperiode.“
 r)
 In Artikel 18a Absatz 3 Buchstabe b werden nach dem Wort „Luftfahrzeugbetreiber“ die Wörter „aus dem gesamten EWR“ eingefügt.
 s)
 In Artikel 18b wird folgender Unterabsatz angefügt:
 „Die EFTA-Staaten und die EFTA-Überwachungsbehörde können Eurocontrol und andere zuständige Organisationen um Unterstützung bei der Erfüllung ihrer Aufgaben nach der Richtlinie ersuchen und zu diesem Zweck geeignete Übereinkünfte mit diesen Organisationen schließen.“
 t)
 In Artikel 20 wird folgender Absatz angefügt:
 „(4) Vergabe, Übertragung und Löschung von Zertifikaten, die die EFTA-Staaten, deren Betreiber und die von ihnen verwalteten Luftfahrzeugbetreiber betreffen, werden in das in Absatz 1 genannte unabhängige Transaktionsprotokoll eingetragen.
 Der Zentralverwalter führt die in den Absätzen 1 bis 3 genannten Aufgaben aus, sofern die EFTA-Staaten, deren Betreiber oder die von ihnen verwalteten Luftfahrzeugbetreiber betroffen sind.“
 u)
 In Artikel 25 wird folgender Absatz angefügt:
 „(3) Zertifikate des Gemeinschaftssystems umfassen von den EFTA-Staaten oder deren Betreibern im Rahmen des Gemeinschaftssystems ausgegebene oder gehandelte Zertifikate. Wurde von der Gemeinschaft ein Abkommen im Sinne dieses Artikels geschlossen, werden solche Zertifikate gleichberechtigt behandelt.
 Die Kommission unterrichtet die EFTA-Staaten zu einem frühen Zeitpunkt über die Aushandlung und den Abschluss von Abkommen oder nicht bindende Vereinbarungen gemäß diesem Artikel.“
 v)
 Die EFTA-Staaten, die an dem EU-System für den Emissionshandel teilnehmen, übermitteln die in Artikel 30 Absatz 3 Unterabsatz 1 verlangten Informationen, sind jedoch von den in Unterabsatz 2 genannten Anforderungen an die Berichterstattung ausgenommen.
 w)
 Nach Anhang V wird Folgendes angefügt:
 ‚ANLAGE
 TEIL A
 Einschlägige Angaben der EFTA-Staaten zur Berechnung und Anpassung der EWR-weiten Menge der ab 2013 zu vergebenen Zertifikate nach den Artikeln 9 und 9a der Richtlinie 2003/87/EG
 1. Angaben der EFTA-Staaten nach Artikel 9
 Bei der Ermittlung dieser Angaben wurde der lineare Faktor 1,74 % angewandt.
 Island
 Diese Angaben beruhen auf den verifizierten jährlichen Durchschnittsemissionen im Zeitraum 2005-2010 aus im Zeitraum 2008-2012 grundsätzlich unter die Richtlinie 2003/87/EG fallenden Tätigkeiten; dies entspricht 23 934 Zertifikaten.
 Jahr
 Menge der Zertifikate
 2013
 22 684
 2014
 22 268
 2015
 21 851
 2016
 21 435
 2017
 21 018
 2018
 20 602
 2019
 20 186
 2020
 19 769
 Liechtenstein
 Diese Angaben beruhen auf der durchschnittlichen jährlichen Gesamtmenge der von Liechtenstein für den Zeitraum 2008-2012 zugeteilten Zertifikate; dies entspricht 17 943 Zertifikaten, wie in Liechtensteins nationalem Zuteilungsplan festgelegt ist.
 Jahr
 Menge der Zertifikate
 2013
 17 006
 2014
 16 694
 2015
 16 382
 2016
 16 070
 2017
 15 758
 2018
 15 445
 2019
 15 133
 2020
 14 821
 Norwegen
 Diese Angaben beruhen auf der durchschnittlichen jährlichen Gesamtmenge der von Norwegen für den Zeitraum 2008-2012 zugeteilten Zertifikate; dies entspricht 14 255 268 Zertifikaten, wie in Norwegens nationalem Zuteilungsplan festgelegt ist.
 Jahr
 Menge der Zertifikate
 2013
 13 511 143
 2014
 13 263 101
 2015
 13 015 060
 2016
 12 767 018
 2017
 12 518 976
 2018
 12 270 935
 2019
 12 022 893
 2020
 11 774 851
 2. Angaben der EFTA-Staaten nach Artikel 9a Absatz 1
 Bei der Ermittlung dieser Angaben wurde der lineare Faktor 1,74 % angewandt.
 Norwegen
 Jahr
 Menge der Zertifikate
 2013
 832 974
 2014
 817 682
 2015
 802 390
 2016
 787 098
 2017
 771 806
 2018
 756 514
 2019
 741 222
 2020
 725 930
 3. Angaben der EFTA-Staaten nach Artikel 9a Absatz 2
 Bei der Ermittlung dieser Angaben wurde der lineare Faktor 1,74 % angewandt.
 Island
 Jahr
 Menge der Zertifikate
 2013
 1 732 936
 2014
 1 700 527
 2015
 1 668 119
 2016
 1 635 710
 2017
 1 603 301
 2018
 1 570 892
 2019
 1 538 484
 2020
 1 506 075
 Norwegen
 Jahr
 Menge der Zertifikate
 2013
 4 994 199
 2014
 4 902 514
 2015
 4 810 829
 2016
 4 719 144
 2017
 4 627 459
 2018
 4 535 774
 2019
 4 444 089
 2020
 4 352 404
 TEIL B
 Angaben der EFTA-Staaten zur Berechnung der EWR-weiten Reduktionen nach Artikel 11a Absatz 8
 Emissionen bestehender Sektoren im Jahr 2005
 (in Tonnen CO2-Äquivalent)
 Emissionen neuer, ab 2013 einbezogener Sektoren im Jahr 2005
 (in Tonnen CO2-Äquivalent)
 Island
 36 196
 899 645
 Liechtenstein
 18 121
 0
 Norwegen
 19 730 000
 6 140 000‘
 “
 3.
 Nach Nummer 21al (Richtlinie 2003/87/EG des Europäischen Parlaments und des Rates) werden folgende Nummern eingefügt:
 „21ala.
 32010 R 1031: Verordnung (EU) Nr. 1031/2010 der Kommission vom 12. November 2010 über den zeitlichen und administrativen Ablauf sowie sonstige Aspekte der Versteigerung von Treibhausgasemissionszertifikaten gemäß der Richtlinie 2003/87/EG des Europäischen Parlaments und des Rates über ein System für den Handel mit Treibhausgasemissionszertifikaten in der Gemeinschaft (ABl. L 302 vom 18.11.2010, S. 1), geändert durch:
 —
 32011 R 1210: Verordnung (EU) Nr. 1210/2011 der Kommission vom 23. November 2011 (ABl. L 308 vom 24.11.2011, S. 2).
 Die Verordnung gilt für die Zwecke dieses Abkommens mit den folgenden Anpassungen:
 a)
 Artikel 22 Absatz 7 Satz 1 erhält folgende Fassung:
 ‚Die EFTA-Staaten übermitteln den Namen und die Kontaktangaben des Auktionators an die EFTA-Überwachungsbehörde, die die Daten an die Kommission weiterleitet.‘
 b)
 In Artikel 24 Absatz 2 werden folgende Sätze angefügt:
 ‚Die EFTA-Staaten beauftragen die nach dem gemeinsamen Vergabeverfahren der Kommission und der Mitgliedstaaten ernannte Auktionsaufsicht per Vertrag mit der Überwachung aller Auktionsprozesse. Der Begriff ‚Mitgliedstaaten‘ in Artikel 25 Absätze 1, 2, 3, 4 und 5 umfasst auch die EFTA-Staaten.‘
 c)
 In Artikel 26 Absätze 1 und 2 wird folgender Unterabsatz angefügt:
 ‚Die EFTA-Staaten beauftragen die gemeinsam von der Kommission und den teilnehmenden Mitgliedstaaten bestellte Auktionsplattform per Vertrag mit der Versteigerung ihrer Anteile an den zu versteigernden Zertifikaten, sofern die EFTA-Staaten sich für eine Verbindung der Versteigerung ihrer Zertifikate mit den Zertifikaten der an der gemeinsamen Maßnahme teilnehmenden EU-Mitgliedstaaten entscheiden.‘
 d)
 In Artikel 27 Absatz 1 und Artikel 28 Absatz 1 wird folgender Satz angefügt:
 ‚Unbeschadet der Regelung in dem zwischen den EFTA-Staaten und der Auktionsplattform zu schließenden Vertrag kann die nach dem gemeinsamen Vergabeverfahren der Kommission und der an der gemeinsamen Maßnahme teilnehmenden Mitgliedstaaten bestellte Auktionsplattform die genannten Leistungen auch für die EFTA-Staaten erbringen.‘
 e)
 Die Artikel 30 bis 32 gelten nicht für die EFTA-Staaten, sofern sie die nach Artikel 26 bestellten Auktionsplattformen im Einklang mit der vorstehenden Anpassung c per Vertrag beauftragt haben.
 f)
 In Artikel 52 Absatz 3 werden die folgenden Unterabsätze angefügt:
 ‚Der Anteil der Kosten der Auktionsaufsicht, der sich auf eine nach Artikel 26 Absatz 1 oder 2 bestellte und von den EFTA-Staaten per Vertrag beauftragte Auktionsplattform bezieht, wird – sofern die EFTA-Staaten die Versteigerung ihrer Zertifikate mit den Zertifikaten der an der gemeinsamen Maßnahme teilnehmenden EU-Mitgliedstaaten verbinden – auf die an der gemeinsamen Maßnahme teilnehmenden Mitgliedstaaten und die EFTA-Staaten aufgeteilt, und zwar proportional zu ihren Anteilen an der Gesamtmenge der auf der betreffenden Auktionsplattform versteigerten Zertifikate.
 Den Anteil der Kosten der Auktionsaufsicht, der auf eine nach Artikel 30 Absatz 1 oder 2 bestellte und von einem EFTA-Staat per Vertrag beauftragte Auktionsplattform entfällt, einschließlich der Kosten für einen etwaigen nach Artikel 25 Absatz 4 erbetenen Bericht, übernimmt der jeweilige EFTA-Staat in derselben Weise wie nicht an der gemeinsamen Maßnahme teilnehmende EU-Mitgliedstaaten.‘
 21alb.
 32010 D 0002: Beschluss 2010/2/EU der Kommission vom 24. Dezember 2009 zur Festlegung eines Verzeichnisses der Sektoren und Teilsektoren, von denen angenommen wird, dass sie einem erheblichen Risiko einer Verlagerung von CO2-Emissionen ausgesetzt sind (ABl. L 1 vom 5.1.2010, S. 10), geändert durch:
 —
 32011 D 0745: Beschluss 2011/745/EU der Kommission vom 11. November 2011 (ABl. L 299 vom 17.11.2011, S. 9)
 21alc.
 32011 D 0278: Beschluss der Kommission 2011/278/EU vom 27. April 2011 zur Festlegung EU-weiter Übergangsvorschriften zur Harmonisierung der kostenlosen Zuteilung von Emissionszertifikaten gemäß Artikel 10a der Richtlinie 2003/87/EG des Europäischen Parlaments und des Rates (ABl. L 130 vom 17.5.2011, S. 1), geändert durch:
 —
 32011 D 0745: Beschluss 2011/745/EU der Kommission vom 11. November 2011 (ABl. L 299 vom 17.11.2011, S. 9)
 21ald.
 32010 D 0670: Beschluss 2010/670/EU der Kommission vom 3. November 2010 über Kriterien und Maßnahmen für die Finanzierung von kommerziellen Demonstrationsprojekten, die auf eine umweltverträgliche Abscheidung und geologische Speicherung von CO2 abzielen, und von Demonstrationsprojekten für innovative Technologien für erneuerbare Energien im Rahmen des Gemeinschaftssystems für den Handel mit Treibhausgasemissionszertifikaten nach der Richtlinie 2003/87/EG des Europäischen Parlaments und des Rates (ABl. L 290 vom 6.11.2010, S. 39)
 21ale.
 32011 R 0550: Verordnung (EU) Nr. 550/2011 der Kommission vom 7. Juni 2011 über Maßnahmen zur Beschränkung der Verwendung internationaler Gutschriften aus Industriegasprojekten gemäß der Richtlinie 2003/87/EG des Europäischen Parlaments und des Rates (ABl. L 149 vom 8.6.2011, S. 1)“.
 4.
 Unter Nummer 21am (Entscheidung 2007/589/EG der Kommission) werden folgende Gedankenstriche angefügt:
 „—
 32010 D 0345: Beschluss 2010/345/EU der Kommission vom 8. Juni 2010 (ABl. L 155 vom 22.6.2010, S. 34)
 —
 32011 D 0540: Beschluss 2011/540/EU der Kommission vom 18. August 2011 (ABl. L 244 vom 21.9.2011, S. 1)“.
 Artikel 2
 Der Wortlaut der Verordnungen (EU) Nr. 1031/2010, (EU) Nr. 550/2011 und (EU) Nr. 1210/2011, der Richtlinie 2009/29/EG und der Beschlüsse 2010/2/EU, 2010/345/EU, 2010/670/EU, 2011/278/EU, 2011/540/EU und 2011/745/EU in isländischer und norwegischer Sprache, der in der EWR-Beilage des Amtsblatts der Europäischen Union veröffentlicht wird, ist verbindlich.
 Artikel 3
 Dieser Beschluss tritt am ... oder am Tag nach Eingang der letzten Mitteilung an den Gemeinsamen EWR-Ausschuss nach Artikel 103 Absatz 1 des EWR-Abkommens in Kraft, je nachdem, welcher Zeitpunkt der spätere ist (16).
 Artikel 4
 Dieser Beschluss wird im EWR-Abschnitt und in der EWR-Beilage des Amtsblatts der Europäischen Union veröffentlicht.
 Geschehen zu ... am ...
 Für den Gemeinsamen EWR-Ausschuss
 Der Präsident
 Die Sekretäre des Gemeinsamen EWR-Ausschusses
 (1) ABl. L ....
 (2) ABl. L 302 vom 18.11.2010, S. 1.
 (3) ABl. L 149 vom 8.6.2011, S. 1.
 (4) ABl. L 308 vom 24.11.2011, S. 2.
 (5) ABl. L 140 vom 5.6.2009, S. 63.
 (6) ABl. L 1 vom 5.1.2010, S. 10.
 (7) ABl. L 155 vom 22.6.2010, S. 34.
 (8) ABl. L 290 vom 6.11.2010, S. 39.
 (9) ABl. L 130 vom 17.5.2011, S. 1.
 (10) ABl. L 244 vom 21.9.2011, S. 1.
 (11) ABl. L 299 vom 17.11.2011, S. 9.
 (12) ABl. L 275 vom 25.10.2003, S. 32.
 (13) ABl. L 100 vom 10.4.2008, S. 92.
 (14) ABl. L 130 vom 15.5.2002, S. 1.
 (15) ABl. L 49 vom 19.2.2004, S. 1.
 (16) [Ein Bestehen verfassungsrechtlicher Anforderungen wurde nicht mitgeteilt.] [Das Bestehen verfassungsrechtlicher Anforderungen wurde mitgeteilt.]