text:
 26.11.2015
 IT
 Gazzetta ufficiale dell'Unione europea
 L 309/3
 REGOLAMENTO DI ESECUZIONE (UE) 2015/2179 DELLA COMMISSIONE
 del 25 novembre 2015
 che avvia un riesame del regolamento di esecuzione (UE) n. 102/2012 del Consiglio che istituisce un dazio antidumping definitivo sulle importazioni di cavi d'acciaio originari, tra l'altro, della Repubblica popolare cinese esteso alle importazioni di cavi d'acciaio spediti dalla Repubblica di Corea, anche se non dichiarati originari della Repubblica di Corea, allo scopo di determinare la possibilità di concedere l'esenzione da tali misure ad un esportatore coreano, che abroga il dazio antidumping sulle importazioni in provenienza da detto esportatore e che dispone la registrazione di tali importazioni
 LA COMMISSIONE EUROPEA,
 visto il trattato sul funzionamento dell'Unione europea,
 visto il regolamento (CE) n. 1225/2009 del Consiglio, del 30 novembre 2009, relativo alla difesa contro le importazioni oggetto di dumping da parte di paesi non membri della Comunità europea (1), («il regolamento di base»), in particolare l'articolo 11, paragrafo 4, l'articolo 13, paragrafo 4, e l'articolo 14, paragrafo 5,
 dopo aver informato gli Stati membri,
 considerando quanto segue:
 1. DOMANDA DI RIESAME
 (1)
 La Commissione europea («la Commissione») ha ricevuto una richiesta di esenzione dalle misure antidumping applicabili alle importazioni di cavi d'acciaio originari della Repubblica popolare cinese, estese alle importazioni di cavi d'acciaio provenienti dalla Repubblica di Corea, anche se non dichiarati originari della Repubblica di Corea, in conformità all'articolo 11, paragrafo 4, e all'articolo 13, paragrafo 4, del regolamento di base.
 (2)
 La domanda è stata presentata il 7 settembre 2015 da Daechang Steel Co. Ltd. («il richiedente»), un produttore esportatore di cavi d'acciaio nella Repubblica di Corea («il paese interessato») ed è limitata al richiedente.
 2. PRODOTTO OGGETTO DEL RIESAME
 (3)
 Il prodotto oggetto del riesame è costituito da cavi d'acciaio, compresi i cavi chiusi, esclusi i cavi d'acciaio inossidabile, di sezione trasversale massima superiore a 3 mm spediti dalla Repubblica di Corea, anche se non dichiarati originari della Repubblica di Corea («prodotto oggetto del riesame»), attualmente classificati ai codici NC ex 7312 10 81, ex 7312 10 83, ex 7312 10 85, ex 7312 10 89 ed ex 7312 10 98 (codici TARIC 7312108113, 7312108313, 7312108513, 7312108913 e 7312109813).
 3. MISURE IN VIGORE
 (4)
 Con il regolamento (CE) n. 1796/1999 (2) il Consiglio ha istituito misure antidumping sulle importazioni di cavi d'acciaio originari, tra l'altro, della Repubblica popolare cinese («le misure iniziali»). Con il regolamento (CE) n. 1858/2005 (3), il Consiglio ha mantenuto in vigore le misure iniziali in seguito al riesame in previsione della scadenza a norma dell'articolo 11, paragrafo 2, del regolamento di base. Con il regolamento di esecuzione (UE) n. 400/2010 (4), il Consiglio ha esteso tali misure ai cavi d'acciaio provenienti dalla Repubblica di Corea, anche se non dichiarati originari della Repubblica di Corea («misure estese»), ad eccezione di quelli prodotti dalle società specificamente menzionate nell'articolo 1 del suddetto regolamento.
 (5)
 Le misure attualmente in vigore consistono in un dazio antidumping definitivo istituito dal regolamento di esecuzione (UE) n. 102/2012 del Consiglio (5) a seguito di un riesame in previsione della scadenza a norma dell'articolo 11, paragrafo 2, del regolamento di base, modificato da ultimo dal regolamento di esecuzione (UE) n. 493/2014 della Commissione (6) a norma del quale, tra l'altro, le importazioni nell'Unione europea del prodotto oggetto del riesame proveniente dalla Repubblica di Corea sono state assoggettate a un dazio antidumping definitivo pari al 60,4 %, fatta eccezione per il prodotto fabbricato dalle società esentate.
 4. MOTIVAZIONE DEL RIESAME
 (6)
 Il richiedente ha fornito elementi di prova prima facie del fatto che:
 (7)
 non ha esportato il prodotto oggetto del riesame nell'Unione durante il periodo preso in considerazione nell'inchiesta che ha portato all'adozione delle misure estese, vale a dire tra il 1o luglio 2008 e il 30 giugno 2009;
 (8)
 non è collegato a nessuno dei produttori esportatori del prodotto oggetto del riesame soggetti ai dazi antidumping in vigore, e non ha eluso le misure applicabili ai cavi d'acciaio di origine cinese; e
 (9)
 ha assunto l'obbligo contrattuale irrevocabile di esportare una quantità rilevante nell'Unione.
 5. PROCEDURA
 5.1. Apertura
 (10)
 La Commissione ha esaminato le prove disponibili e ha concluso che vi sono elementi di prova sufficienti a motivare l'apertura di un'inchiesta a norma dell'articolo 11, paragrafo 4, e dell'articolo 13, paragrafo 4 del regolamento di base allo scopo di determinare la possibilità di concedere al richiedente l'esenzione dalle misure estese. I produttori dell'Unione notoriamente interessati sono stati informati in merito alla domanda di riesame e hanno avuto la possibilità di presentare osservazioni.
 5.2. Abrogazione delle misure in vigore e registrazione delle importazioni
 (11)
 A norma dell'articolo 11, paragrafo 4, del regolamento di base, il dazio antidumping in vigore sulle importazioni del prodotto oggetto del riesame, fabbricato ed esportato nell'Unione dal richiedente, dovrebbe essere abrogato. Nel contempo tali importazioni dovrebbero essere sottoposte a registrazione, in conformità all'articolo 14, paragrafo 5, del regolamento di base, al fine di garantire che, qualora il riesame accerti l'esistenza di pratiche di elusione da parte del richiedente, possano essere riscossi i dazi antidumping a decorrere dalla data della registrazione di dette importazioni. In questa fase dell'inchiesta non è possibile stimare l'importo dei dazi che il richiedente dovrà eventualmente corrispondere.
 5.3. Inchiesta sul richiedente
 (12)
 Per raccogliere le informazioni ritenute necessarie ai fini dell'inchiesta la Commissione invierà al richiedente un questionario. Il richiedente deve far pervenire il questionario compilato entro 37 giorni dalla data di entrata in vigore del presente regolamento, salvo diversa indicazione, conformemente all'articolo 6, paragrafo 2, del regolamento di base.
 5.4. Altre comunicazioni scritte
 (13)
 Nel rispetto delle disposizioni del presente regolamento, le parti interessate sono invitate a comunicare le loro osservazioni nonché a fornire informazioni ed elementi di prova. Salvo diverse disposizioni, tali informazioni ed elementi di prova dovranno pervenire alla Commissione entro 37 giorni dalla data di entrata in vigore del presente regolamento.
 5.5. Possibilità di audizione presso i servizi della Commissione incaricati dell'inchiesta
 (14)
 Le parti interessate possono chiedere di essere sentite dai servizi della Commissione incaricati dell'inchiesta. La relativa domanda va presentata per iscritto specificando i motivi della richiesta. Per le audizioni su questioni relative alla fase di apertura dell'inchiesta la domanda deve essere presentata entro 15 giorni dalla data di entrata in vigore del presente regolamento. Le successive domande di audizione vanno presentate entro i termini specifici indicati dalla Commissione nelle comunicazioni con le parti.
 5.6. Istruzioni per l'invio delle comunicazioni scritte, dei questionari compilati e della corrispondenza
 (15)
 Le informazioni trasmesse alla Commissione ai fini delle inchieste di difesa commerciale sono esenti da diritti d'autore. Le parti interessate, prima di presentare alla Commissione informazioni e/o dati oggetto di diritti d'autore di terzi, devono chiedere un'autorizzazione specifica al titolare del diritto d'autore, che consenta esplicitamente alla Commissione a) di utilizzare le informazioni e i dati ai fini del presente procedimento di difesa commerciale e b) di fornire le informazioni e/o i dati alle parti interessate alla presente inchiesta in una forma che consenta loro di esercitare i diritti di difesa.
 (16)
 Tutte le comunicazioni scritte delle parti interessate, comprese le informazioni richieste nel presente regolamento, i questionari compilati e la corrispondenza, per cui venga chiesto un trattamento riservato dovrebbero recare la dicitura «Limited» (7) («diffusione limitata»).
 (17)
 Le parti interessate che trasmettono informazioni recanti tale dicitura sono tenute a presentare, a norma dell'articolo 19, paragrafo 2, del regolamento di base, un riassunto non riservato delle stesse, contrassegnato dalla dicitura «For inspection by interested parties» («Consultabile da tutte le parti interessate»). Il riassunto deve essere sufficientemente dettagliato da consentire una comprensione adeguata della sostanza delle informazioni presentate a titolo riservato. Le informazioni riservate potranno non essere prese in considerazione se la parte interessata che le ha trasmesse non fornisce un riassunto non riservato nel formato e della qualità richiesti.
 (18)
 Le parti interessate sono invitate a presentare tutte le comunicazioni e le richieste per posta elettronica, comprese le deleghe e le certificazioni in forma scannerizzata, a eccezione delle risposte voluminose che devono essere fornite su CD-ROM o DVD, a mano o per posta raccomandata. Utilizzando la posta elettronica, le parti interessate esprimono il proprio accordo con le norme applicabili alle comunicazioni in forma elettronica contenute nel documento «CORRISPONDENZA CON LA COMMISSIONE EUROPEA NEI CASI DI DIFESA COMMERCIALE», pubblicato sul sito della direzione generale del Commercio: http://trade.ec.europa.eu/doclib/docs/2014/june/tradoc_152574.pdf Le parti interessate devono indicare il proprio nome, indirizzo postale, numero di telefono e un indirizzo di posta elettronica valido e assicurarsi che l'indirizzo di posta elettronica fornito sia un indirizzo di lavoro ufficiale e funzionante, controllato quotidianamente. Una volta ricevuti i recapiti, la Commissione comunicherà con le parti interessate unicamente per posta elettronica, a meno che le parti non richiedano esplicitamente di ricevere dalla Commissione tutti i documenti tramite un altro mezzo di comunicazione o a meno che la natura del documento da inviare richieda l'utilizzo della posta raccomandata. Per ulteriori regole e informazioni riguardanti la corrispondenza con la Commissione, compresi i principi che si applicano alle comunicazioni per posta elettronica, si invitano le parti interessate a consultare le istruzioni sopraindicate relative alla comunicazione con le parti interessate.
 Indirizzo della Commissione per l'invio della corrispondenza:
 Commissione europea
 Direzione generale del Commercio
 Direzione H
 Ufficio: CHAR 04/039
 1040 Bruxelles
 BELGIO
 E-mail: TRADE-SWR-R636-DUMP@ec.europa.eu
 6. OMESSA COLLABORAZIONE
 (19)
 Qualora una parte interessata neghi l'accesso alle informazioni necessarie, non le comunichi entro i termini stabiliti oppure ostacoli gravemente l'inchiesta, possono essere elaborate conclusioni, positive o negative, in base ai dati disponibili, in conformità all'articolo 18 del regolamento di base.
 (20)
 Se le informazioni fornite da una parte interessata risultano false o fuorvianti, tali informazioni possono essere ignorate e possono essere utilizzati i dati disponibili.
 (21)
 Se una parte interessata non collabora o collabora solo parzialmente e le conclusioni si basano quindi sui dati disponibili in conformità all'articolo 18 del regolamento di base, l'esito dell'inchiesta potrà essere per tale parte meno favorevole rispetto alle conclusioni che sarebbero state raggiunte se avesse collaborato.
 (22)
 L'assenza di una risposta su supporto informatico non sarà considerata omessa collaborazione, a condizione che la parte interessata dimostri che le presentazione della risposta nella forma richiesta comporterebbe oneri supplementari o costi aggiuntivi eccessivi. La parte interessata dovrebbe contattare immediatamente la Commissione.
 7. CONSIGLIERE-AUDITORE
 (23)
 Per i procedimenti in materia commerciale le parti interessate possono chiedere l'intervento del consigliere-auditore, che funge da tramite tra le parti interessate e i servizi della Commissione incaricati dell'inchiesta. Il consigliere-auditore esamina le richieste di accesso al fascicolo, le controversie sulla riservatezza dei documenti, le richieste di proroga dei termini e le domande di audizione di terzi. Può organizzare un'audizione con una singola parte interessata e mediare al fine di garantire il pieno esercizio dei diritti di difesa delle parti interessate. Il consigliere-auditore darà inoltre la possibilità di organizzare un'audizione delle parti che consenta di esporre le diverse posizioni e le relative controargomentazioni.
 (24)
 Le domande di audizione con il consigliere-auditore devono essere motivate e presentate per iscritto. Per le audizioni su questioni relative alla fase iniziale dell'inchiesta la domanda deve essere presentata entro 15 giorni dalla data di entrata in vigore del presente regolamento. Le successive domande di audizione devono essere presentate entro i termini specifici indicati dalla Commissione nelle comunicazioni con le parti.
 (25)
 Per ulteriori informazioni e per le modalità di contatto le parti interessate possono consultare le pagine dedicate al consigliere-auditore sul sito web della DG Commercio: http://ec.europa.eu/trade/trade-policy-and-you/contacts/hearing-officer/.
 8. CALENDARIO DELL'INCHIESTA
 (26)
 A norma dell'articolo 11, paragrafo 5, del regolamento di base, l'inchiesta si conclude entro nove mesi dalla data di entrata in vigore del presente regolamento.
 9. TRATTAMENTO DEI DATI PERSONALI
 (27)
 I dati personali raccolti nel corso della presente inchiesta saranno trattati in conformità al regolamento (CE) n. 45/2001 del Parlamento europeo e del Consiglio (8),
 HA ADOTTATO IL PRESENTE REGOLAMENTO:
 Articolo 1
 È avviato un riesame del regolamento di esecuzione (UE) n. 102/2012 modificato da ultimo dal regolamento di esecuzione (UE) n. 493/2014, a norma dell'articolo 11, paragrafo 4, e dell'articolo 13, paragrafo 4, del regolamento (CE) n. 1225/2009, per stabilire se alle importazioni di cavi d'acciaio, compresi i cavi chiusi, esclusi i cavi di acciaio inossidabile, con sezione trasversale massima superiore a 3 mm, attualmente classificati ai codici NC ex 7312 10 81, ex 7312 10 83, ex 7312 10 85, ex 7312 10 89 ed ex 7312 10 98 (codici TARIC 7312108113, 7312108313, 7312108513, 7312108913 e 7312109813) spediti dalla Repubblica di Corea e prodotti e venduti per l'esportazione nell'Unione da Daechang Steel Co. Ltd. debba essere applicato il dazio antidumping istituito dal regolamento di esecuzione (UE) n. 102/2012.
 Articolo 2
 Il dazio antidumping istituito dal regolamento di esecuzione (UE) n. 102/2012, modificato da ultimo dal regolamento di esecuzione (UE) n. 493/2014, è abrogato per quanto riguarda le importazioni di cui all'articolo 1 del presente regolamento.
 Articolo 3
 Le autorità doganali prendono gli opportuni provvedimenti per registrare le importazioni nell'Unione di cui all'articolo 1 del presente regolamento, a norma dell'articolo 14, paragrafo 5, del regolamento (CE) n. 1225/2009.
 L'obbligo di registrazione scade dopo un periodo di nove mesi a decorrere dalla data di entrata in vigore del presente regolamento.
 Articolo 4
 Il presente regolamento entra in vigore il giorno successivo alla pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell'Unione europea.
 Il presente regolamento è obbligatorio in tutti i suoi elementi e direttamente applicabile in ciascuno degli Stati membri.
 Fatto a Bruxelles, il 25 novembre 2015
 Per la Commissione
 Il presidente
 Jean-Claude JUNCKER
 (1) GU L 343 del 22.12.2009, pag. 51.
 (2) Regolamento (CE) n. 1796/1999 del Consiglio, del 12 agosto 1999, che istituisce un dazio antidumping definitivo e riscuote definitivamente il dazio provvisorio imposto sulle importazioni di cavi d'acciaio originarie della Repubblica popolare cinese, dell'Ungheria, dell'India, del Messico, della Polonia, del Sudafrica e dell'Ucraina e chiude il procedimento antidumping relativo alle importazioni originarie della Repubblica di Corea (GU L 217 del 17.8.1999, pag. 1).
 (3) Regolamento (CE) n. 1858/2005 del Consiglio, dell'8 novembre 2005, che istituisce un dazio antidumping definitivo sulle importazioni di cavi d'acciaio originarie della Repubblica popolare cinese, dell'India, del Sudafrica e dell'Ucraina, a seguito di un riesame in previsione della scadenza avviato a norma dell'articolo 11, paragrafo 2, del regolamento (CE) n. 384/96 (GU L 299 del 16.11.2005, pag. 1).
 (4) Regolamento di esecuzione (UE) n. 400/2010 del Consiglio, del 26 aprile 2010, che estende il dazio antidumping definitivo istituito dal regolamento (CE) n. 1858/2005 sulle importazioni di cavi d'acciaio originari, tra l'altro, della Repubblica popolare cinese alle importazioni di cavi d'acciaio spediti dalla Repubblica di Corea, anche se non dichiarati originari della Repubblica di Corea, e che chiude l'inchiesta per quanto riguarda le importazioni spedite dalla Malaysia (GU L 117 dell'11.5.2010, pag. 1).
 (5) Regolamento di esecuzione (UE) n. 102/2012 del Consiglio, del 27 gennaio 2012, che istituisce un dazio antidumping definitivo sulle importazioni di cavi d'acciaio originari della Repubblica popolare cinese e dell'Ucraina, esteso alle importazioni di cavi d'acciaio spediti dal Marocco, dalla Moldova e dalla Repubblica di Corea, anche se non dichiarati originari di tali paesi, successivamente ad un riesame in vista della scadenza a norma dell'articolo 11, paragrafo 2, del regolamento (CE) n. 1225/2009 e che chiude il procedimento di riesame in vista della scadenza relativo alle importazioni di cavi d'acciaio originari del Sud Africa a norma dell'articolo 11, paragrafo 2, del regolamento (CE) n. 1225/2009 (GU L 36 del 9.2.2012, pag. 1).
 (6) Regolamento di esecuzione (UE) n. 493/2014 della commissione, del 13 maggio 2014, recante modifica del regolamento di esecuzione (UE) n. 102/2012 del Consiglio che istituisce un dazio antidumping definitivo sulle importazioni di cavi d'acciaio originari, tra l'altro, della Repubblica popolare cinese, esteso alle importazioni di cavi d'acciaio spediti, tra l'altro, dalla Repubblica di Corea, anche se non dichiarati originari della Repubblica di Corea. GU L 139 del 14.5.2014, pag. 7.
 (7) Un documento a «diffusione limitata» è un documento considerato riservato a norma dell'articolo 19 del regolamento (CE) n. 1225/2009 del Consiglio (GU L 343 del 22.12.2009, pag. 51) e dell'articolo 6 dell'accordo OMC sull'attuazione dell'articolo VI del GATT 1994 (accordo antidumping). Tale tipo di documento è anche protetto a norma dell'articolo 4 del regolamento (CE) n. 1049/2001 del Parlamento europeo e del Consiglio (GU L 145 del 31.5.2001, pag. 43).
 (8) Regolamento (CE) n. 45/2001 del Parlamento europeo e del Consiglio, del 18 dicembre 2000, concernente la tutela delle persone fisiche in relazione al trattamento dei dati personali da parte delle istituzioni e degli organismi comunitari, nonché la libera circolazione di tali dati (GU L 8 del 12.1.2001, pag. 1).


type: other

text:
LEGEA 97/2014 - Modificarea OUG 6/2011 - Stimularea înfiinţării şi dezvoltării microîntreprinderilor de către întreprinzătorii tineri | Revista CFNET - Consultanta Finante Taxe
 Finante Europene Autorităţile fiscale din România vor schima automat informaţii fiscale cu 50... EU News [en] European Commission: Report on Tax Reforms in EU Member States 2015 EU Tax Customs Audit Anti-fraud [en] EC, VAT Gap study: The total amount of VAT lost across... Finante Europene CE TVA 2015: Normele nationale pentru utilizarea mini-ghiseului unic de... Acasă Companii Finanțe Private LEGEA 97/2014 – Modificarea OUG 6/2011 – Stimularea înfiinţării şi dezvoltării microîntreprinderilor...
 CompaniiFinanțe PrivateLegislatieLEGETaxEditorMicroîntreprinderiReglementări economice LEGEA 97/2014 – Modificarea OUG 6/2011 – Stimularea înfiinţării şi dezvoltării microîntreprinderilor de către întreprinzătorii tineri
 # CFNET Finante Taxe - 16 Iul 2014 142 1 2014-07-11 – Data intrării în vigoare 11 iulie 2014
 2014-07-08 – Publicat în M.Of. nr. 506 din 8.7.2014
 LEGE nr. 97/2014 privind modificarea şi completarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 6/2011 pentru stimularea înfiinţării şi dezvoltării microîntreprinderilor de către întreprinzătorii tineri
 Titlul ordonanţei de urgenţă se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „ORDONANŢĂ DE URGENŢĂ pentru stimularea înfiinţării şi dezvoltării microîntreprinderilor de către întreprinzătorii debutanţi în afaceri“
 „(2) Prin program se acordă facilităţi pentru microîntreprinderile nou-înfiinţate, conduse de întreprinzătorii debutanţi în afaceri, care desfăşoară pentru prima dată activitate economică, prin intermediul unei societăţi cu răspundere limitată.“
 La articolul 2, partea introductivă şi litera a) ale alineatului (1) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 a) are capacitate juridică deplină de exerciţiu;“.
 La articolul 2, alineatul (2) se abrogă.
 La articolul 4, literele a) şi b) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 „a) să notifice în scris cu privire la înfiinţare oficiului teritorial pentru întreprinderi mici şi mijlocii şi cooperaţie (O.T.I.M.M.C.) în a cărui rază de competenţă îşi are sediul social, în termen de cel mult 30 de zile lucrătoare de la înregistrare, în vederea luării în evidenţă;
 b) să angajeze cu contract de muncă pe durată nedeterminată, cu normă întreagă, şi să menţină în activitate cel puţin 2 salariaţi de la momentul obţinerii facilităţilor prevăzute la art. 5 lit. a) şi/sau până la pierderea calităţii de microîntreprindere aparţinând întreprinzătorului debutant în afaceri;“.
 La articolul 5, literele a) şi e) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 „a) acordarea de către Departamentul pentru Întreprinderi Mici şi Mijlocii, Mediul de Afaceri şi Turism, prin O.T.I.M.M.C. în a cărui rază de competenţă îşi are sediul social, a unei alocaţii financiare nerambursabile reprezentând cel mult 50%, dar nu mai mult de 10.000 euro sau echivalentul în lei din valoarea proiectului aferent planului de afaceri, pentru care face dovada surselor de cofinanţare. Alocaţiile financiare nerambursabile se acordă în limita sumelor aprobate cu această destinaţie în bugetul Departamentului pentru Întreprinderi Mici şi Mijlocii, Mediul de Afaceri şi Turism;
 e) consiliere, instruire şi sprijin din partea O.T.I.M.M.C. în a cărui rază de competenţă îşi are sediul social.“
 La articolul 7, alineatele (1) şi (2) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 (2) În situaţia în care microîntreprinderea aparţinând întreprinzătorului debutant în afaceri este supusă reorganizării prin fuziune sau divizare, acordarea facilităţilor continuă în aceleaşi condiţii, dacă asociatul unic sau fiecare asociat al noii microîntreprinderi îndeplineşte condiţiile prevăzute la art. 2 şi persoana juridică rezultată îndeplineşte condiţiile prevăzute la art. 3, iar declaraţiile necesare se depun la O.T.I.M.M.C. în a cărui rază de competenţă îşi are sediul social, în termen de 30 de zile lucrătoare de la data înmatriculării în registrul comerţului a noii persoane juridice. În caz contrar, facilităţile se consideră necuvenite şi se recuperează.“
 (1) Prin legea bugetului de stat se vor aloca în fiecare an, la dispoziţia Departamentului pentru Întreprinderi Mici şi Mijlocii, Mediul de Afaceri şi Turism, fondurile pentru alocaţia financiară nerambursabilă prevăzută la art. 5 lit. a).“
 La articolul 16, alineatul (2) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „(2) O.T.I.M.M.C. în a cărui rază de competenţă îşi are sediul social are obligaţia de a monitoriza şi a controla aplicarea prezentei ordonanţe de urgenţă, precum şi de a transmite către Departamentul pentru Întreprinderi Mici şi Mijlocii, Mediul de Afaceri şi Turism un raport anual cu privire la desfăşurarea şi efectele programului, până cel mai târziu la data de 31 ianuarie.“
 La articolul 16, după alineatul (2) se introduce un nou alineat, alineatul (3), cu următorul cuprins:
 „(3) Departamentul pentru Întreprinderi Mici şi Mijlocii, Mediul de Afaceri şi Turism are obligaţia de a prezenta Guvernului un raport anual centralizat cu privire la desfăşurarea şi efectele programului implementat de către toate oficiile teritoriale pentru întreprinderi mici şi mijlocii şi cooperaţie, până cel mai târziu la data de 31 martie.“
 a) „Ministerul Economiei, Comerţului şi Mediului de Afaceri, prin Agenţia pentru Implementarea Proiectelor şi Programelor pentru Întreprinderi Mici şi Mijlocii“ se înlocuieşte cu „Ministerul Economiei, prin Departamentul pentru Întreprinderi Mici şi Mijlocii, Mediul de Afaceri şi Turism“;
 b) „întreprinzător tânăr/întreprinzători tineri“ se înlocuieşte cu „întreprinzător debutant în afaceri/întreprinzători debutanţi în afaceri“;
 c) „Agenţia pentru Implementarea Proiectelor şi Programelor pentru Întreprinderi Mici şi Mijlocii (A.I.P.P.I.M.M.)“ se înlocuieşte cu „oficiul teritorial pentru întreprinderi mici şi mijlocii şi cooperaţie (O.T.I.M.M.C.) în a cărui rază de competenţă îşi are sediul social“.
 ETICHETE10000 eurocompanii tinerifirme starterintreprinzator debutantS.R.L. - D.societate cu raspundere limitata - debutantstart-up SHARE / PRINT
 Articolul precedentOMFP 845/2014 – Modificarea şi completarea contabilităţii instituţiilor publice – OMFP 1917/2005Articolul următorOUG 6/2011 ACTUALIZATĂ 2014 – Stimularea înfiinţării şi dezvoltării microîntreprinderilor de către întreprinzătorii debutanţi în afaceri CFNET Finante Taxehttp://codfiscal.net
 Asistenta ANAF-MFP Circulara MFP privind cursul de schimb aplicabil unor plafoane şi suspendarea depunerii declarațiilor informative Finante Publice LEGEA 6/2017 – bugetul de stat pe anul 2017 LEGE LEGEA 1/2017 – Eliminarea unor taxe si tarife, precum si pentru modificarea si completarea unor acte normative 1 COMENTARIU
 OUG 6/2011 ACTUALIZATĂ 2014 - Stimularea înfiinţării şi dezvoltării microîntreprinderilor de către întreprinzătorii debutanţi în afaceri - CFNET Finante Taxe
 16 Iul 2014 at 17:29
 [...] – Modificată și completată prin LEGEA 97/2014 2012-01-02 – Aprobata cu modificari prin LEGEA 301/2011 2011-02-10 – Norme de aplicare: HG [...]
 OUG 12/2013 – Reglementarea unor măsuri financiar-fiscale şi prorogarea unor termene 12 Mar 2013 Încasările şi plăţile în numerar PERMISE începând cu 2015, NOILE REGULI... 9 Iun 2015 ');


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
10.6.2010
 LT
 Europos Sąjungos oficialusis leidinys
 L 143/25
 EEE JUNGTINIO KOMITETO SPRENDIMAS
 Nr. 30/2010
 2010 m. kovo 12 d.
 kuriuo iš dalies keičiamas EEE susitarimo XIII priedas (Transportas)
 EEE JUNGTINIS KOMITETAS,
 atsižvelgdamas į Europos ekonominės erdvės susitarimą (toliau – Susitarimas) su pakeitimais, padarytais Europos ekonominės erdvės susitarimą patikslinančiu protokolu, ypač į šio Susitarimo 98 straipsnį,
 kadangi:
 (1)
 Susitarimo XIII priedas buvo iš dalies pakeistas 2010 m. sausio 29 d. EEE jungtinio komiteto sprendimu Nr. 13/2010 (1).
 (2)
 Į Susitarimą turi būti įtrauktas 2009 m. balandžio 24 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 352/2009 dėl bendrojo saugos būdo, susijusio su Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/49/EB 6 straipsnio 3 dalies a punkte nurodyta pavojaus analize ir įvertinimu, priėmimo (2),
 NUSPRENDĖ:
 1 straipsnis
 Susitarimo XIII priede po 42eb punkto (Komisijos sprendimas 2009/460/EB) įterpiamas šis punktas:
 „42ec.
 32009 R 0352: 2009 m. balandžio 24 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 352/2009 dėl bendrojo saugos būdo, susijusio su Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/49/EB 6 straipsnio 3 dalies a punkte nurodyta pavojaus analize ir įvertinimu, priėmimo (OL L 108, 2009 4 29, p. 4).“
 2 straipsnis
 Reglamento (EB) Nr. 352/2009 tekstas islandų ir norvegų kalbomis, kuris turi būti paskelbtas Europos Sąjungos oficialiojo leidinio EEE priede, yra autentiškas.
 3 straipsnis
 Šis sprendimas įsigalioja 2010 m. kovo 13 d., jei EEE jungtiniam komitetui pateikti visi pranešimai pagal Susitarimo 103 straipsnio 1 dalį (3).
 4 straipsnis
 Šis sprendimas skelbiamas Europos Sąjungos oficialiojo leidinio EEE skyriuje ir EEE priede.
 Priimta Briuselyje 2010 m. kovo 12 d.
 EEE jungtinio komiteto vardu
 Pirmininkas
 Alan SEATTER
 (1) OL L 101, 2010 4 22, p. 23.
 (2) OL L 108, 2009 4 29, p. 4.
 (3) Konstitucinių reikalavimų nenurodyta.


type: legislation

text:
 13.9.2016
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 244/1
 REGULAMENTUL DE PUNERE ÎN APLICARE (UE) 2016/1638 AL COMISIEI
 din 6 septembrie 2016
 de modificare a anexei I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun
 COMISIA EUROPEANĂ,
 având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
 având în vedere Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful vamal comun (1), în special articolul 9 alineatul (1) litera (e),
 întrucât:
 (1)
 Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 a stabilit o nomenclatură a mărfurilor (denumită în continuare „Nomenclatura combinată” sau „NC”), care figurează în anexa I la regulamentul menționat.
 (2)
 Textul notei complementare 2 la capitolul 15 din partea a doua a Nomenclaturii combinate definește caracteristicile uleiurilor care provin exclusiv din prelucrarea măslinelor și care trebuie să fie clasificate la pozițiile 1509 și 1510. Textul acestei note complementare se bazează pe Regulamentul (CEE) nr. 2568/91 al Comisiei (2), care definește caracteristicile fizico-chimice și organoleptice ale uleiului de măsline și ale uleiului din resturi de măsline și stabilește metodele de evaluare a caracteristicilor respective. Metodele menționate și valorile-limită pentru caracteristicile uleiurilor sunt actualizate periodic în temeiul unui aviz al experților chimiști și în concordanță cu rezultatele lucrărilor Consiliului Oleicol Internațional (IOC).
 (3)
 Ca urmare a unei serii de modificări aduse Regulamentului (CEE) nr. 2568/91, textul actual al notei complementare 2 la capitolul 15 din partea a doua a Nomenclaturii combinate nu mai este în conformitate cu actuala versiune aplicabilă a Regulamentului (CEE) nr. 2568/91 și trebuie să fie modificat în consecință.
 (4)
 Cu scopul de a se evita modificarea în mod repetat a parametrilor relevanți din nota complementară 2 la capitolul 15 pentru a o menține la zi cu Regulamentul (CEE) nr. 2568/91, este oportună adoptarea unui nou text al notei complementare, care să facă trimitere directă la părțile relevante din regulamentul respectiv.
 (5)
 Având în vedere că, începând de la 1 ianuarie 2017, se vor introduce anumite coduri NC noi în capitolul 15, noul text al notei complementare 2 la capitolul respectiv, care reflectă aceste noi coduri NC, ar trebui să intre în vigoare la 1 ianuarie 2017.
 (6)
 Prin urmare, anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 ar trebui să fie modificată în consecință.
 (7)
 Măsurile prevăzute de prezentul regulament sunt conforme cu avizul Comitetului Codului vamal,
 ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
 Articolul 1
 În capitolul 15 din partea a doua a Nomenclaturii combinate stabilite în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87, nota complementară 2 se înlocuiește cu următorul text:
 „2.
 A.
 Pozițiile 1509 și 1510 nu cuprind decât uleiurile care provin exclusiv din prelucrarea măslinelor și ale căror caracteristici, în ceea ce privește conținutul de acizi grași și de steroli, sunt cele menționate în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2568/91 al Comisiei
 (*)
 . Prezența acestora poate fi determinată prin utilizarea metodelor prevăzute în anexele V și X la respectivul regulament.
 Pozițiile 1509 și 1510 nu cuprind uleiurile de măsline modificate chimic (în special uleiurile de măsline reesterificate) și amestecurile de ulei de măsline cu alte uleiuri. Prezența uleiului de măsline reesterificat se stabilește cu ajutorul metodei prevăzute în anexa VII la Regulamentul (CEE) nr. 2568/91.
 B.
 Subpoziția 1509 10 nu cuprinde decât uleiurile de măsline definite la punctele 1, 2 și 3 de mai jos, obținute exclusiv prin procedee mecanice sau prin alte procedee fizice, în condiții care nu duc la modificarea uleiului, și care nu au fost supuse altui tratament decât spălarea, decantarea, centrifugarea sau filtrarea. Se exclud de la această poziție uleiurile de măsline obținute cu ajutorul solvenților, al adjuvanților cu acțiune chimică sau biochimică sau prin procedee de reesterificare și prin orice amestec cu uleiuri de altă natură.
 1.
 În sensul subpoziției 1509 10 10, «ulei de măsline lampant» înseamnă un ulei de măsline care are caracteristicile uleiurilor de măsline din categoria 3, astfel cum este definită în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2568/91.
 2.
 În sensul subpoziției 1509 10 20, «ulei de măsline extravirgin» înseamnă un ulei de măsline care are caracteristicile uleiurilor de măsline din categoria 1, astfel cum este definită în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2568/91.
 3.
 Subpoziția 1509 10 80 cuprinde alte uleiuri de măsline virgine, care au caracteristicile uleiurilor de măsline din categoria 2, astfel cum este definită în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2568/91.
 C.
 Subpoziția 1509 90 cuprinde uleiul de măsline obținut prin prelucrarea uleiurilor de măsline de la subpozițiile 1509 10 10, 1509 10 20 și/sau 1509 10 80, chiar amestecat cu ulei de măsline virgin, și care are caracteristicile uleiurilor de măsline din categoriile 4 și 5, astfel cum sunt definite în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2568/91.
 D.
 În sensul subpoziției 1510 00 10, «uleiuri brute» înseamnă uleiuri care au caracteristicile uleiurilor de măsline din categoria 6, astfel cum este definită în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2568/91.
 E.
 Subpoziția 1510 00 90 cuprinde uleiurile obținute prin prelucrarea uleiurilor de la subpoziția 1510 00 10, chiar amestecate cu ulei de măsline virgin, precum și uleiurile care nu au caracteristicile uleiurilor menționate la literele B, C și D din prezenta notă complementară.
 Uleiurile de la această subpoziție trebuie să aibă caracteristicile uleiurilor de măsline din categoriile 7 și 8, astfel cum sunt definite în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2568/91.
 Articolul 2
 Prezentul regulament intră în vigoare la 1 ianuarie 2017.
 Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.
 Adoptat la Bruxelles, 6 septembrie 2016.
 Pentru Comisie,
 pentru președinte
 Stephen QUEST
 Director general pentru impozitare și uniune vamală
 (1) JO L 256, 7.9.1987, p. 1.
 (2) Regulamentul (CEE) nr. 2568/91 al Comisiei din 11 iulie 1991 privind caracteristicile uleiurilor de măsline și ale uleiurilor din resturi de măsline, precum și metodele de analiză a acestora (JO L 248, 5.9.1991, p. 1).


text:
Nález Ústavního soudu ze dne 8. srpna 2017 sp. zn. Pl. ÚS 9/15 ve věci návrhu na vyslovení protiústavnosti § 10b odst. 1 písm. a) zákona č. 565/1990 Sb., o místních poplatcích, ve znění zákona č. 185/2001 Sb. - Zákony.cz
 16.10.2017 - Účinný
 Nález č. 338/2017
 4. Zákon o místních poplatcích v rozhodném znění stanovil jako rozhodující hledisko pro určení poplatníka trvalý pobyt v obci. Nijak nezohledňoval věk poplatníka ani jeho finanční soběstačnost. Vznik a zánik poplatkové povinnosti za provoz systému shromažďování odpadů je v obecné rovině plně v pravomoci obce. Obec však nemůže ovlivnit zákonem jasně vymezený okruh poplatníků, jimiž byly i nezletilé děti. Obce mají široký prostor pro vymezení úlev a osvobození od místních poplatků v obecně závazné vyhlášce, jíž poplatky zavádí. Do 31. 12. 2010 také měly možnost poplatek či jeho příslušenství na žádost prominout z důvodu tvrdosti. Žádná z těchto možností na věc stěžovatelky nedopadá. Podle předchozí judikatury Nejvyššího správního soudu je třeba hodnotit, zda byly platební výměry řádně doručeny - k tomu nedojde také v případech, kdy je nezletilý ve střetu zájmů se svým zákonným zástupcem, který platební výměry převzal (ve věci sp. zn. 1 As 116/2014 byla nezletilé nařízena ústavní výchova, neboť její matka nebyla výchovně způsobilá). Ve věci sp. zn. 9 As 211/2014 však soud nefunkčnost rodinných vztahů stěžovatelky neshledal. Vady doručení není možné shledat ani v tom, že stěžovatelka nebyla zapojena do řízení. Nezletilí by měli být zapojeni do řízení podle svého věku, rozumové a citové vyspělosti. Stěžovatelce však bylo v době doručení platebních výměrů za roky 2002 a 2003 jedenáct let, nemohla tedy být dostatečně vyspělá, aby se mohla účinně účastnit vyměřovacího řízení před správcem daně. V případě platebního výměru za rok 2006 bylo stěžovatelce sice již patnáct let, doručení její zákonné zástupkyni ovšem bylo bezvadné. Náprava případných vad v doručování (které nejsou ve věci stěžovatelky dány), by navíc nemohla vést k nápravě všech nedostatků napadené právní úpravy.
 5. Ukládání daní a poplatků je v obecné rovině ústavně přípustným zásahem do vlastnického práva. Jejich výběr však nemůže vést k popření tohoto práva, zejména pak zákonodárce nemůže uložit takovou daňovou povinnost, pokud lze předpokládat, že ji daňoví poplatníci nebudou vůbec schopni plnit (aniž by to bylo způsobeno subjektivními okolnostmi na jejich straně). Nezletilé stěžovatelce byla uložena poplatková povinnost bez ohledu na její majetkovou situaci. Je přitom zřejmé, že nezletilí obvykle nebudou mít žádný majetek, z něhož by byli schopni svou daňovou povinnost plnit. Zároveň nebudou mít příležitost takový majetek získat prací. Tak je tomu i v případě stěžovatelky, které bylo v rozhodné době devět, deset a třináct let. Za situace, kdy velká skupina nezletilých poplatníků žádný majetek nemá a ani mít nemůže, dochází uložením poplatkové povinnosti nejen ke zmaření samotné podstaty majetku, ale dokonce jeho negaci - do dospělosti tito poplatníci vstupují obtíženi veřejnoprávními dluhy. Daně a poplatky by nezletilým měly být ukládány pouze v případě, že postihnou jejich majetek či příjmy. Jen v takových případech splnění platební povinnosti závisí na možnostech nezletilého, ne na případném plnění vyživovací povinnosti rodičů či dalších osob. Uložení daňové povinnosti nemajetným nezletilým lze považovat za popření podstaty a smyslu práv zaručených čl. 11 Listiny základních práv a svobod (dále též jen „Listina“). Jde tudíž o extrémně nepřiměřenou úpravu zakázanou čl. 4 odst. 4 Listiny.
 10. Senát Parlamentu uvedl, že návrh zákona projednal a po rozpravě, jež se soustředila zejména na vlastní obsah návrhu zákona o odpadech a o změně některých dalších zákonů, jej ve znění pozměňovacích návrhů vrátil Poslanecké sněmovně. Ta jej přijala ve znění schváleném Senátem. Zákon byl řádně podepsán. S účinností od 1. 7. 2012 bylo napadené ustanovení změněno tak, že ve spojení s § 12 zavádí solidární odpovědnost nezletilého poplatníka a jeho zákonných zástupců. Případnou tvrdostí právní úpravy se Senát zabýval ve svém 9. funkčním období (tisk č. 303). Senátní návrh zákona byl předložen Poslanecké sněmovně (tisk č. 287), dne 23. 12. 2014 jej však Senát vzal zpět. Podle tohoto návrhu mimo jiné měly být od poplatku osvobozeny osoby, které jsou umístěny v zařízení pro výkon ústavní nebo ochranné výchovy anebo v zařízení pro děti vyžadující okamžitou pomoc. Dále nemělo být možné vyměřit poplatníkovi poplatek vzniklý v době jeho nezletilosti, a to ani po dosažení zletilosti. Zároveň mělo být možné z úřední povinnosti poplatek prominout. Spornou otázkou se tedy Senát zabýval, přičemž pochybnosti o ústavnosti nevyvstaly. S ohledem na schválení sněmovního tisku č. 219 dne 29. 4. 2015, který tuto problematiku také řeší, je Senát připraven sejí dále zabývat.
 12. Napadená úprava nemá rdousivý účinek, neboť zátěž poplatníků není dostatečně intenzivní. Sazba poplatku v rozhodném období činila nejvýše 500 Kč za osobu a rok. Do nabytí zletilosti tedy může dluh nabýt nejvýše 9000 Kč, což je částka, kterou je dospělý člověk schopný splatit v zásadě během několika měsíců. Nadměrnou zátěž nezpůsobuje ani možné trojnásobné sankční zvýšení poplatku v případě jeho pozdního zaplacení. Pozdější zvýšení horní hranice poplatku na 1000 Kč bylo spojeno se zavedením solidarity mezi nezletilým poplatníkem a jeho zákonnými zástupci, což vylučuje možný záporný vliv na poplatníka. Poplatky navíc nejsou vymáhány do té doby, než poplatník získá nějaký majetek či příjem.
 14. Pro věc není vůbec rozhodující, že si dítě nevolí místo trvalého pobytu. Z hlediska daní je totiž taková možnost bezvýznamná - daň je nedobrovolným plněním. Dospělí si místo trvalého pobytu také nevolí podle výše poplatkové povinnosti, neboť zohledňují důležitější hlediska. Napadená právní úprava je neutrální, rovným způsobem zatěžuje všechny nezletilé poplatníky. Diskriminačním by naopak bylo rozlišování poplatníků podle toho, zda pochází z funkčních rodin. Případné nepříznivé dopady tedy plynou z konkrétního přístupu správce daně, který nezohledňuje konkrétní poměry jednotlivých poplatníků. Neplynou z právní úpravy samotné, ta tak není protiústavní. Připravovaná úprava navíc na tuto nevhodnou praxi správců daně reaguje tím, že zavádí automatický přechod poplatkové povinnosti nezletilého poplatníka na jeho zákonné zástupce či opatrovníka. Vláda tak napadenou úpravu nepovažovala za protiústavní a navrhla zamítnutí návrhu.
 25. Nelze opomenout ani závěry setrvalé judikatury Ústavního soudu k exekuci rozhodčích nálezů. I přes existenci zásady „nepropustnosti“ námitek z nalézacího řízení do řízení exekučního [nález sp. zn. I. ÚS 466/97 ze dne 13. 8. 1998 (N 88/11 SbNU 279)] je možné v exekučním řízení hodnotit platnost rozhodčí smlouvy jako podmínky pro vydání exekvováného rozhodčího nálezu, neboť to zákon nevylučuje [srov. nálezy sp. zn. III. ÚS 562/12 ze dne 24. 10. 2013 (N 179/71 SbNU 153), sp. zn. I. ÚS 174/13 ze dne 7. 5. 2013 (N 80/69 SbNU 335) či sp. zn. III. ÚS 1624/12 ze dne 27. 9. 2012 (N 164/66 SbNU 433) a v nich citovanou judikaturu]. Nejvyšším správním soudem navrhovaný postup se od této judikatury liší pouze v tom, že ústavnost napadeného ustanovení jako podmínku pro vydání exekučního titulu sám hodnotit nemůže (na rozdíl od civilního soudu, který platnost smlouvy hodnotit může). Tak jako stěžovatelka mohla napadnout přímo exekuční titul (odvoláním a případně žalobou proti platebnímu výměru), může jej napadnout i povinný z rozhodčího nálezu (návrhem na zrušení rozhodčího nálezu soudem). Přes tuto možnost obrany Ústavní soud dospěl k závěru o přípustnosti námitek vůči rozhodčímu nálezu i ve fázi exekučního řízení. Stejně by tomu mělo být i nyní.
 26. Z uvedeného tedy plyne, že i v řízení exekučním je za určitých podmínek možné uplatnit námitky vůči nalézacímu řízení a jeho výsledku. Protiústavnost exekučního titulu může za těchto podmínek hodnotit i exekuční soud a vyvodit z toho patřičné důsledky. Úprava daňové exekuce se liší toliko v tom, že daňový řád upravuje postup správce daně, nikoliv „exekučního správního soudu“.
 Správce daně ovšem své pochybnosti o protiústavnosti úpravy užité k vydání exekučního titulu nemá jak uplatnit (čl. 95 odst. 2 Ústavy míří toliko na soudy, ne správní orgány). Soudní řízení správní jako řízení přezkumné není exekučním řízením v přísném smyslu tohoto výrazu, jsou to však teprve správní soudy, které mohou vyvodit procesní důsledek ze svého závěru o protiústavnosti právní úpravy. V této souvislosti Ústavní soud obecně uznává, že existuje koncepční a institucionální předěl mezi řízením před správními orgány a správními soudy (např. nález sp. zn. I. ÚS 3006/15 ze dne 21. 9. 2016). Nepovažuje jej nicméně za předěl nepřekonatelný a nad rámec žalobních bodů a přes koncentraci řízení vyžaduje od správních soudů hodnocení některých otázek ex officio, byť je podle zákona mají z úřední povinnosti hodnotit toliko správní orgány [např. nálezy sp. zn. I. ÚS 2486/13 ze dne 1. 10. 2014 (N 184/75 SbNU 39), sp. zn. II. ÚS 2732/15 ze dne 12. 1. 2016]. V nedávné době ostatně i samotný Nejvyšší správní soud dospěl k závěru (nad rámec konkrétní úpravy ústavně zaručených práv a z ní plynoucích požadavků judikatury Ústavního soudu), že s ohledem na čl. 4 Ústavy není teze „správní soudnictví není pokračováním správního řízení“ vždy udržitelná (usnesení rozšířeného senátu NSS č. j. 5 As 104/2013-46 ze dne 16. 11. 2016, publ. pod č. 3528/2017 Sb. NSS).
 34. Pouze zákonodárce tak je oprávněn rozhodnout, zda je stanovení určité daně potřebné, v jaké výši a za jakých podmínek, přičemž v tomto směruje oprávněn zohlednit nejrůznější kritéria. Při konstrukci daňového systému má široké pole působnosti, není však zcela vyvázán z povinnosti respektovat požadavky plynoucí z ústavního pořádku. Limitem mu jsou především čl. 11 odst. 1 a 5 ve spojení s čl. 4 odst. 4 Listiny v podobě zákazu extrémní nepřiměřenosti (rdousícího efektu) daně, zákaz svévole při stanovení povinností, resp. při odlišování subjektů a práv dle čl. 1 Listiny, příkaz rovnosti při uplatňování základních práv a svobod dle čl. 3 odst. 1 Listiny, případně další hodnotová rozhodnutí ústavního pořádku (např. právo podnikat a provozovat jinou hospodářskou činnost podle čl. 26 Listiny, ochrana rodičovství, rodiny, dětí a mladistvých podle čl. 32 Listiny).
 37. Rovnoměrnost daňového zatížení neznamená shodnost daňové zátěže pro všechny, ale pouze naplnění požadavku, že s odlišnými je třeba zacházet odlišně, se stejnými stejně, přičemž míře odlišnosti subjektů či situací musí odpovídat právě míra odlišnosti právní regulace [nález sp. zn. Pl. ÚS 15/02 ze dne 21. 1. 2003 (N 11/29 SbNU 79; 40/2003 Sb.)]. Rovnoměrné daňové zatížení pak znamená, že zdanění vyšších příjmů musí být ve srovnání s daňovým zatížením nižších příjmů přiměřené (vertikální daňová spravedlnost), resp. že poplatníci, kteří mají relativně stejně vysokou platební schopnost, by měli platit stejnou daň [horizontální daňová spravedlnost, srov. body 126-127 nálezu sp. zn. Pl. ÚS 18/15 (viz výše)]. Plné rovnoměrnosti daňového zatížení však nelze prakticky docílit, neboť zákonodárce musí při formulaci daňových zákonů zvažovat i další požadavky. Daňové předpisy by totiž zároveň měly být dostatečně určité, srozumitelné a uplatnitelné v praxi (a to jak daňovými poplatníky, tak i orgány finanční správy). Potřeba praktické uplatnitelnosti těchto předpisů se projevuje v tom, že znaky jednotlivých konstrukčních prvků daně může zákonodárce přiměřeně typizovat a paušalizovat.
 38. Napadené ustanovení upravuje peněžní plnění zákonem označené jako poplatek, nikoliv daň. Zákonné označení však pro potřeby přezkumu před Ústavním soudem nehraje roli, neboť čl. 11 odst. 5 Listiny předvídá jak placení daní, tak i poplatků. Obsah těchto institutů na ústavní úrovni nadto nelze vykládat pomocí jejich zákonného vymezení (výklad Ústavy konformní se zákonem), již jen proto, že téhož cíle může zákonodárce dosíci různými legislativními způsoby (srov. body 178-179 výše citovaného nálezu sp. zn. Pl. ÚS 53/10 ke snížení státní podpory stavebního spoření prostřednictvím daňové formy). Poplatek je obvykle chápan v kontrapozici s daní v tom smyslu, že se jedná o peněžité plnění, které je vybíráno jako vyrovnání za individuální výhodu, je tedy vybírán účelově a ekvivalentně [bod 41 nálezu sp. zn. Pl. ÚS 29/08 (viz výše) a contrario či nález sp. zn. II. ÚS 728/15 ze dne 16. 9. 2015 (N 170/78 SbNU 543), část III]. Poplatky lze také obecně vymezit jako jeden z veřejnoprávních příjmů, které veřejnoprávní subjekty ukládají jednotlivcům takovým způsobem, aby se jimi alespoň částečně kryly náklady spojené s činnostmi, vyvolané aktivitou těchto jednotlivců. Podle Karla Engliše (Finanční věda. Fr. Borový, 1929, str. 74 a násl.) jsou poplatky i daně autoritativně stanovené příspěvky podřízených hospodářství, avšak „daně pouze se zřetelem k únosnosti, poplatky též se zřetelem k individuálnímu prospěchu“. Proto také „vrchní účel poplatků není nikdy výnos“. Podobně Milan Bakeš uvádí (M. Bakeš a kol. Finanční právo. 3. vydání. C. H. Beck, 2003, str. 87), že „zatímco daně jsou většinou platby neekvivalentní, za které není poskytována přímá protihodnota, a zároveň platby, které mívají spíše periodický charakter, jsou poplatky většinou vybírány jednorázově, a to v souvislosti s nějakým protiplněním ze strany státu či jeho orgánů, kraje, obce apod. Mají tedy většinou povahu určitého ekvivalentu za poskytnutí služby, vydání povolení, rozhodnutí soudu apod.“.
 39. Přes tuto koncepční odlišnost lze výše uvedené ústavní požadavky na daně vztáhnout i na poplatky (bod 43 nálezu sp. zn. Pl. ÚS 29/08) tam, kde to povaha věci dovoluje. Předmětem daně může být příjem jako výraz přírůstku osobní ekonomické svobody, majetek jako podstata schopná výnosu (podle čl. 11 odst. 3 Listiny zavazuje již samotné vlastnictví) či obrat jako výraz dobrovolného užití majetku k jeho zhodnocení. Z toho důvodu je pro hodnocení rdousícího či konfiskačního účinku daně významný její dopad na majetek či ekonomickou činnost poplatníka (judikatura viz výše v bodě 35). Poplatky s ohledem na svou konstrukci nemohou mít konfiskační účinek v takové podobě jako daně, neboť jejich předmět není vztažen k majetku poplatníka (což však nevylučuje jeho zohlednění při konstrukci korekčních prvků). Poplatek je vybírán ve vztahu ke konkrétnímu protiplnění - k pokrytí alespoň části nákladů na jeho poskytnutí, případně s ohledem na další účely - typicky regulační či řídicí povahy (např. soudní poplatky, poplatky z provozování aktivit se sociálně nepříznivými dopady). Nelze tudíž plně uplatnit zásadu rovnoměrného zatížení daňových poplatníků podle jejich hospodářské výkonnosti. To by v konečném důsledku znamenalo, že totéž plnění (např. vydání cestovního pasu či odnětí půdy ze zemědělského půdního fondu) bude zpoplatněno podle příjmů či majetku poplatníka. Výše poplatku by měla mít vztah spíše k poskytnutému plnění (výhodě) než k možnostem poplatníka. I zde ovšem platí, že ocenit poskytnutou výhodu je obtížné a že je k příslušným komplexním úvahám lépe vybaven zákonodárce (jak odborně, tak i demokratickou legitimitou). Je-li tak mezi výší poplatku a protiplněním racionální vztah, může Ústavní soud přistoupit k hodnocení samotné výše poplatku pouze zdrženlivě, jak činí u daní.
 41. Ustanovení čl. 11 odst. 5 Listiny stanoví, že daně a poplatky lze ukládat jen na základě zákona. Podle ustálené judikatury Nejvyššího správního soudu byla podle napadeného ustanovení poplatníkem fyzická osoba, která měla v obci trvalý pobyt, a to bez ohledu na její věk. Jde o jednoznačné vymezení osoby povinné platit poplatek, nikoliv určení počtu osob, za něž má být poplatek zaplacen (rozsudky č. j. 1 As 116/2014-29 ze dne 12. 11. 2014, publ. pod č. 3191/2015 Sb. NSS, a č. j. 5 Afs 175/2006-116 ze dne 31. 1. 2008, publ. pod č. 2473/2012 Sb. NSS). S navrhovatelem lze souhlasit v tom, že osoby poplatníků byly v § 10b odst. 1 písm. a) zákona o místních poplatcích vymezeny natolik zřetelně, že není pochyb o tom, že jím má být i nezletilá Ž. B. Napadené ustanovení tak dostojí požadavku na určitost a zákonnou formu daňových předpisů podle čl. 11 odst. 5 Listiny základních práv a svobod [bod 46 nálezu sp. zn. Pl. ÚS 31/13 ze dne 10. 7. 2014 (N 138/74 SbNU 141; 162/2014 Sb.), bod 18 nálezu sp. zn. I. ÚS 1611/07 ze dne 2. 12. 2008 (N 211/51 SbNU 639), bod 30 nálezu sp. zn. I. ÚS 531/05 ze dne 6. 2. 2007 (N 24/44 SbNU 293)]. Z požadavku na určitost též plyne, že nemůže dojít k přenosu platební povinnosti z nezletilých na jejich zákonné zástupce prostřednictvím extenzivního výkladu institutu společného zástupce (zákon jej neurčuje plátcem poplatku, byť tento pojem jinak používá) či institutu rodičovské odpovědnosti (podrobně viz body 58-61).
 42. Poplatek za provoz systému shromažďování odpadů byl v rozhodné době konstruován jako „platba za osobu“. Vznik poplatkové povinnosti není podle napadeného ustanovení nijak vázán na produkci komunálního odpadu konkrétní osobou či četnost odvozu odpadu. Účel daného poplatku je rozpočtový, představuje v podstatě paušalizovaný příspěvek obci na provoz systému nakládání s komunálními odpady. Neodpovídá tak doktrinárnímu vymezení pojmu poplatek. Slouží ovšem k plnému či částečnému krytí nákladů na provoz veřejné služby, která poplatníkům zabezpečuje konkrétní plnění (výhodu), jehož poplatníci nemusí, ale mohou využít (podobně jako poplatky podle zákona č. 348/2005 Sb., o rozhlasových a televizních poplatcích a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů). Navrhovatel již dříve přiléhavě uvedl, že tato příspěvková konstrukce slouží ke zjednodušení administrace vyměření a výběru povinné dávky zejména v případě, kdy je faktické využití poskytované veřejné služby obtížně ověřitelné a správa poplatku by byla neefektivní (rozsudky NSS č. j. 1 As 116/2014-29, odst. 37, případně č. j. 6 Afs 24/2016-26 ze dne 27. 4. 2016, odst. 11). Opačný přístup by vedl jak k možnosti bezdůvodně a beztrestně se vyhnout platbě konstruované jako poplatek, tak k nerovnoměrnému faktickému zatížení těch poplatníků, kteří by poplatek platili dobrovolně. Vybírání formou příspěvku tudíž legitimuje potřeba efektivní administrace spojená s věcnými důvody pro závěr, že všichni poplatníci poskytovaného plnění (výhody) využívají či využívat mohou [obdobně k ústavněprávní problematice příspěvků (Beitrag) přistupuje i německá judikatura, srov. BVerfGE 137, 1, odst. 43, či rozhodnutí BVerwG sp. zn. 6 C 6.15 ze dne 18. 3. 2016, odst. 26-29].
 45. Z výše nastíněného je zřejmé, že poplatek za provoz systému shromažďování odpadů slouží k naplnění legitimního, ústavně výslovně předvídaného cíle. Je nepochybně vhodným prostředkem k financování provozu takového systému a v tomto smyslu je protiplněním za jeho provoz. Výhod spočívajících ve shromažďování, sběru, přepravě, třídění, využívání a odstraňování komunálních odpadů přitom využívají (mohou využívat) všichni, nebo alespoň téměř všichni poplatníci tohoto poplatku. Plnění poskytované ze systému shromažďování odpadů totiž spočívá nejen v odstraňování komunálního odpadu produkovaného jeho jednotlivými původci (čemuž se lze jen stěží vyhnout, srov. odst. 10 a 11 rozsudku NSS č. j. 6 Afs 24/2016-26), ale také v tom, že jednotlivci nejsou vystaveni případným škodlivým účinkům jimi neprodukovaného neodstraněného odpadu (srov. rozsudek Evropského soudu pro lidská práva ve věci Di Samo a ostatní proti Itálii č. 30765/08 ze dne 10. 1. 2012).
 47. Podle čl. 32 odst. 1 věty druhé Listiny je zvláštní ochrana dětí a mladistvých zaručena. Jde o právo, jehož je možné se podle čl. 41 odst. 1 Listiny domáhat pouze v mezích zákonů, které ho provádějí. Tato institucionální garance však nesmí být zákonnou úpravou zcela vyprázdněna - podstata a smysl musí zůstat zachovány (čl. 4 odst. 4 Listiny). Úmluva o právech dítěte (publikována pod č. 104/1991 Sb.) v čl. 3 odst. 1 vyžaduje, aby zájem dítěte byl předním hlediskem při jakékoli činnosti týkající se dětí, ať už uskutečňované veřejnými nebo soukromými zařízeními sociální péče, soudy, správními nebo zákonodárnými orgány. V čl. 3 odst. 2 Úmluva o právech dítěte dále zavazuje smluvní státy zajistit dítěti takovou ochranu a péči, jaká je nezbytná pro jeho blaho, přičemž mají brát ohled na práva a povinnosti jeho rodičů, zákonných zástupců nebo jiných jednotlivců právně za něho odpovědných a mají pro to činit všechna potřebná zákonodárná a správní opatření.
 51. Poplatek za provoz systému shromažďování odpadů byl vybírán bez ohledu na to, zda měl nezletilý poplatník nějaký příjem či majetek, z něhož jej mohl uhradit. Zároveň byl tento poplatek vybírán jako příspěvek - nezletilý tedy neměl možnost se placení poplatku vyhnout tím, že by nežádal či nevyužil zpoplatněného individualizovaného protiplnění. Zároveň neměl možnost svou poplatkovou povinnost ovlivnit ani změnou místa trvalého pobytu [pouze poplatek za provoz systému shromažďování odpadů je vybírán na základě tohoto evidenčního kritéria; jeho určení se přitom odvíjí od trvalého pobytu matky či rozhodnutí zákonných zástupců, srov. § 10 odst. 3 a 10 zákona č. 133/2000 Sb., o evidenci obyvatel a rodných číslech a o změně některých zákonů (zákon o evidenci obyvatel), ve znění pozdějších předpisů]. V tomto ohledu lze pouze zčásti přisvědčit vládě, která zastává názor, že daně a poplatky jsou nedobrovolná plnění, a možnost ovlivnit jejich uložení volbou místa trvalého pobytu je tudíž bez významu.
 52. Nedobrovolnost poplatku zdůrazněná vládou se totiž v projednávané věci projevuje tím, že nezletilý poplatník je povinen poplatek zaplatit bez ohledu na to, zda má či může mít k jeho zaplacení prostředky, nebo zda může jeho vyměření zabránit, pokud prostředky nemá (a mít ani nemusel). Přiléhavým se v takové situaci jeví známý anekdotický výrok Benjamina Franklina, podle něhož na tomto světě nemůže být jisté nic, s výjimkou smrti a daní [Smyth, A. H. The Writings of Benjamin Franklin, Vol. X (1789-1790). New York: MacMillian, 1907, str. 69].
 53. Kromě těchto dvou jistot by však měla mít místo i jistota třetí - ochrana základních práv a svobod ze strany soudní moci (čl. 4 Ústavy). V případě poplatků je obvyklé upřednostnit určení jejich výše ve vztahu k poskytnuté výhodě či plnění (v případě příspěvků ve vztahu k výhodě dané k dispozici) a nelze plně uplatnit zásadu daňové spravedlnosti v podobě rovnoměrného zatížení daňových poplatníků podle jejich hospodářské výkonnosti. To však nemění nic na tom, že alespoň v nějaké míře se zatížení podle hospodářské výkonnosti, byť v typizované a paušalizované podobě, uplatnit musí. Daňový zákonodárce totiž nesmí snižovat pod určitou mez dalším zdaňováním ten majetek, který funguje jako základ individuálního formování života poplatníka daně [bod 45 nálezu sp. zn. Pl. ÚS 29/08 ze dne 21. 4. 2009 (N 89/53 SbNU 125; 181/2009 Sb.)].
 55. Ochrana autonomního prostoru jednotlivce zahrnuje též respekt k uspořádání jeho životních podmínek, v nichž se může svobodně realizovat mimo jiné jakožto bytost sociální a hospodářská, která získává prostředky k životu prací a jinou činností s ekonomickými aspekty [nález sp. zn. I. ÚS 504/03 ze dne 25. 11. 2003 (N 138/31 SbNU 227)]. Svobodný vývoj a rozvoj osobnosti je ovšem v této oblasti podstatným způsobem omezen v případech, kdy se činnost jednotlivce musí převážně či zcela zaměřit na placení dluhů [v tomto ohledu nabývá na významu sociální role insolvenčního práva, srov. usnesení sp. zn. I. ÚS 3271/13 ze dne 6. 2. 2014 (v SbNU nepublikováno, dostupné nahttp://nalus.usoud.cz), body 30 a 31]. Takový stav lze v zásadě akceptovat, pokud jde o následek dobrovolně přijatých nebo vlastním zaviněním vniklých závazků (neboť smlouvy se mají dodržovat, dluhy platit a újma má být nahrazena).
 56. K ochraně autonomního prostoru v případě nezletilých přistupuje požadavek jejich zvláštní ochrany (čl. 32 odst. 1 Listiny). Jeho podstata v této souvislosti spočívá v záruce svobodného uspořádání vlastních životních podmínek při dosažení zletilosti. Veřejná moc tak nezletilým nemůže ukládat povinnosti, které svou mírou či způsobem zatěžují nad únosnou mez možnost uzpůsobit si život podle vlastní potřeby. Taková možnost není zachována, pokud jsou nezletilí do dospělého života vpuštěni se závažnými dluhy (dluhová zátěž je ostatně jedním z významných kriminogenních faktorů). Je tedy ústavně chráněným zájmem dítěte, aby do dospělosti nevstupovalo se závazky, jež mohou mít rdousící efekt (nález sp. zn. I. ÚS 1775/14 ze dne 15. 2. 2017). To platí tím spíše v případech, kdy jde o dluhy vrchnostensky určené (neuplatní se tudíž zásada pacta šunt servanda) v době, kdy veřejná moc zároveň omezuje možnosti výdělečné činnosti takových dlužníků. Nelze tak vyloučit, že platební povinnost je uložena někomu, kdo žádný majetek nemá a vlastním přičiněním jej získat nemůže.
 57. Zda k ukládání platebních povinností nezletilým dochází v konkrétních případech v míře, která omezuje jejich autonomii při utváření vlastních životních podmínek, neumožnil zákonodárce při konstrukci napadeného ustanovení jakkoliv zjišťovat. I kdyby tak nezletilý poplatník sám prokázal, že nemá prostředky k zaplacení poplatku a nemá ani možnost si je opatřit (např. vlastní dětskou prací), nemůže to správce poplatku zohlednit - možnost prominutí daně z důvodu tvrdosti znala právní úprava do 31. prosince 2010 (§ 16 zákona č. 565/1990 Sb., o místních poplatcích, ve znění zákona č. 229/2003 Sb.; rozhodnutí o prominutí daně bylo navíc založeno na správním uvážení).
 60. S ohledem na incidenční povahu řízení lze také odkázat na konkrétní případy řešené Nejvyšším správním soudem, v nichž vznikl spor o poplatkovou povinnost nezletilých. Ž. B. je jednostranně osiřelé nezaopatřené dítě - matka zemřela a otec podle stěžovatelky nikdy neplatil soudem uložené výživné. J. Ch. byl ve svých osmi letech umístěn do ústavní výchovy, neboť jeho rodiče mu dlouhodobě nebyli schopni zajistit dobré výchovné podmínky. B. A. byla do ústavní výchovy umístěna ve svých patnácti letech, neboť její matka byla shledána naprosto výchovně nezpůsobilou. Oba posledně uvedení poplatníci zůstali v ústavní výchově do nabytí zletilosti. Možnost nezletilých poplatníků vymáhat po zákonných zástupcích škodu se nejen z výše popsaných právních důvodů, ale také za dané skutkové situace jeví pouze jako teoretická (Spolkový ústavní soud ji dokonce označil jako „zpravidla bezcennou“, srov. BVerfGE 72, 155, k právu na bezdluhové nabytí zletilosti). Řešení navržené vládou totiž žádá, aby za účelem náhrady škody (představované výší zákonem předvídaného poplatku a náklady na jeho případnou exekuci) nezletilí poplatníci žalovali vlastní zákonné zástupce, jsou-li naživu, což s sebou nese jen další časové a finanční náklady. To vše za situace, kdy čl. 32 odst. 1 Listiny zaručuje zvláštní ochranu dětí a mladistvých. Zjevně tedy nejde o efektivní prostředek ochrany práv nezletilých.
 62. Lze souhlasit s navrhovatelem v tom, že celá konstrukce placení poplatku za odpad podle § 10b zákona o místních poplatcích vychází z implicitního předpokladu, že za nezletilé poplatníky, kteří nemají dostatek prostředků, tuto jejich povinnost fakticky splní jejich zákonní zástupci. Tento předpoklad ostatně plyne i z vyjádření vlády, který důvody ke zvýšení nejvyšší možné sazby poplatku na 1000 Kč od 1. 7. 2012 vidí mimo jiné ve stanovení nové procesní záruky - dlužnické solidarity poplatníka a jeho zákonného zástupce. Na rozdíl od navrhovatele a vlády se Ústavní soud ovšem k této úpravě vyjadřovat nemůže, neboť nebyla napadena a není ani zákonem, jehož má být ve smyslu čl. 95 odst. 2 Ústavy použito při řešení věci.
 67. Poplatek za provoz systému shromažďování odpadů nezohledňuje ani majetek, ani příjem, ani to, zda poplatník využívá služeb, ke kterým je poplatek vázán. Ukládá povinnost nezletilým poplatníkům, kteří zpravidla nemají ani prostředky k jejímu splnění, ani dostatečnou svéprávnost k samostatnému dobrovolnému plnění. Nesplnění této povinnosti bezvýjimečně - prominutí není možné -spojuje s negativními následky, které se v krajní rovině projeví daňovou exekucí kumulovaného dluhu na prahu dospělého života [k tomu došlo ve věci Ž. B., která byla nezaopatřeným dítětem, a exekvován jí byl příjem z při výdělku při studiu]. Vláda sice uvedla, že výše poplatkového dluhu mohla dosáhnout nanejvýš 9000 Kč, což podle jejího mínění nemůže být pro dospělého likvidační. Pomíjí ovšem možnost trojnásobného sankčního zvýšení podle § 11 odst. 3 zákona č. 565/1990 Sb., o místních poplatcích, ve znění pozdějších předpisů, (jde opět o rozhodnutí založené na správním uvážení). Při absenci jakýchkoliv zdrojů, z nichž by mohl být poplatkový dluh uhrazen, ovšem není ani nedoplatek 9000 Kč (natožpak 27000 Kč) zanedbatelným břemenem, tím spíše pokud k němu přistoupí i povinnost hradit exekuční náklady.
 68. V této souvislosti je třeba připomenout, že autorita veřejné moci závisí především na jejím rozumném uplatňování. Veřejná moc má právo vyžadovat akceptaci jejího uplatňování, protože její rozkazy jsou splnitelné a nejsou zjevně nerozumné - je tedy třeba od každého žádat jen to, co může dát. Ústavní soud proto dospěl k závěru, že uložení daňové či poplatkové povinnosti nezletilým poplatníkům, kteří ji fakticky nemohou splnit (a v právní rovině to od nich nelze spravedlivě očekávat), má vůči těmto poplatníkům rdousivý účinek. Tento účinek se nepochybně projeví jen u části nezletilých poplatníků. Rozpor s ústavním pořádkem je však dán i tehdy, jestliže se rdousivý účinek projeví jen u části poplatníků [bod 42 nálezu sp. zn. Pl. ÚS 31/13 ze dne 10. 7. 2014 (N 138/74 SbNU 141; 162/2014 Sb.)]. Samotná skutečnost, že k vymáhání poplatkového dluhu dochází typicky až po dosažení zletilosti, na věci nic nemění - jen tím dochází k odsunutí účinku ústavně nevyhovující právní úpravy do budoucnosti, kde se střetává s ochranou autonomní sféry jednotlivce při utváření podmínek dospělého života.
 69. Bez významu je tak tvrzení vlády, že dotčená právní úprava vychází z rovného přístupu ke všem nezletilým. To Nejvyšší správní soud nijak nezpochybnil - dovolával se nepříznivých faktických dopadů formálně rovné právní úpravy. Dochází-li k odlišnému zacházení na základě zdánlivě neutrálního kritéria, které však ve svém důsledku specificky znevýhodňuje skupinu osob vymezenou právě některým z uvedených důvodů uvedených v čl. 3 odst. 1 Listiny oproti ostatním, jde o nepřímou diskriminaci [nález sp. zn. I. ÚS 2482/13 ze dne 26. 5. 2014 (N 105/73 SbNU 683), bod 36; nález sp. zn. III. ÚS 1136/13 ze dne 12. 8. 2015 (N 143/78 SbNU 209), bod 40; či nález sp. zn. II. ÚS 1609/08 ze dne 30. 4. 2009 ve znění opravného usnesení sp. zn. II. ÚS 1609/08 ze dne 9. 7. 2009 (N 105/53 SbNU 313)].
 70. V takovém případě tíží důkazní břemeno zpočátku navrhovatele, který musí prokázat, že 1. na první pohled neutrální kritérium dopadá o poznání silněji na chráněnou skupinu (definovanou podle etnických, rasových, pohlavních či jiných „podezřelých“ kritérií uvedených v čl. 3 odst. 1 Listiny) a že 2. jeho případ je možné zařadit do chráněné skupiny. Prokázáním těchto dvou podmínek je dán předpoklad nepřímé diskriminace s ohledem na všechny příslušníky dané chráněné skupiny. Tím se břemeno tvrzení a důkazní přesouvá na protistranu, která musí buď 3. popřít kterékoliv ze dvou výše uvedených tvrzení (kupř. tím, že není dán výrazný dopad na chráněnou skupinu, anebo že jeho pravým důvodem je něco jiného než diskriminační důvod, anebo že žalobce sám do dané skupiny nepatří apod.), anebo 4. prokázat, že pro nepřiměřené znevýhodnění chráněné skupiny existuje objektivní a rozumné zdůvodnění, tedy že se jednalo o opatření sledující legitimní cíl, jež bylo k jeho dosažení vhodné, nezbytné a přiměřené (bod 36 nálezu sp. zn. I. ÚS 2482/13, body 42-46 nálezu sp. zn. III. ÚS 1136/13).
 73. Prvnímu argumentu vlády Ústavní soud nepřisvědčil. Tak zvaným „podezřelým kritériem“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 Listiny je v předložené věci ústavně výslovně předvídané kritérium sociálního původu. Sociální původ v této souvislosti nelze vykládat optikou počátku 20. století, tedy jako otázku rozlišování mezi urozenými a neurozenými jednotlivci, která byla vyřešena přijetím zákona č. 61/1918 Sb., jímž se zrušují šlechtictví, řády a tituly, [srov. rozlišování mezi sociálním původem a rodem v čl. 2 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte či čl. 2, 24 a 26 Mezinárodního paktu o občanských apolitických právech (vyhlášen pod č. 120/1976 Sb.)]. Chráněnou skupinou je tak třeba rozumět ty poplatníky poplatku za provoz systému shromažďování odpadů, kteří s ohledem na svůj věk a majetkové možnosti nejsou schopni sami poplatek uhradit (nelze to od nich spravedlivě očekávat) a nemají ani jiný způsob, jak této veřejnoprávní platební povinnosti dostát. Tak tomu je zejména v případech nedostatku či nemožnosti úhrady poplatku některým ze zákonných zástupců namísto poplatníka v rámci interní rodinné solidarity. Zjednodušeně tedy lze tuto skupinu označit jako děti ze sociálně nefunkčních rodin.
 78. Nezletilí poplatníci neměli žádné efektivní prostředky ochrany svých práv v rámci nalézacího řízení, byť na ně uložení poplatkové povinnosti mohlo dopadat s neúnosným (rdousivým) účinkem. Jediný prostředek, který může zmírnit nepříznivé dopady, se tak objevuje až v řízení při placení poplatku - možnost zohlednit tíživou situaci nezletilého při výběru či exekuci poplatku, zejména pak rozhodnutím o posečkání či splátko vání jeho úhrady podle § 60 zákona o správě daní a poplatků či § 156 daňového řádu. Ani zde se však nejedná o prostředek ochrany práva nezletilého. Jednak se jedná o rozhodnutí, na něž poplatník nemá nárok (jsou založena na správním uvážení), jednak jsou jeho práva porušena již při vyměření poplatku v nalézacím řízení. Vláda sama uvádí ve svém vyjádření, že poplatek zásadně není na nezletilém vymáhán do té doby, dokud nemá alespoň nějaký majetek nebo příjem. Jinými slovy, veřejná moc nezletilému uloží platební povinnost bez ohledu na to, zda ji může ovlivnit či splnit, a následně vyčkává, zda a kdy si nezletilý prostředky obstará a dluh z nich zaplatí. Nezaplatí-li dobrovolně, dojde k daňové exekuci. Takový postup je zjevně zaměřen především na zajištění efektivního výběru vyměřeného poplatku, nikoliv ochranu práv poplatníka. Není-li tedy nezletilým poplatníkům k dispozici žádná efektivní ochrana proti případnému rdousivému účinku poplatku, nelze požadavek zvláštní (vyšší) ochrany považovat za splněný.
 Nález č. 338/2017Ústavního soudu Jménem republiky


type: wikipedia

text:
Το ελληνικό πρωτάθλημα υδατοσφαίρισης στους άνδρες ή Α1 Εθνική ξεκίνησε το 1923 με τη μορφή Πανελληνίου Πρωταθλήματος. Από την αγωνιστική περίοδο 1966-67 διεξάγεται ως πρωτάθλημα Εθνικής Κατηγορίας. Πολυνίκης ομάδα είναι ο Εθνικός Πειραιώς, με 38 συνολικά τίτλους στο ενεργητικό του ενώ κατέχει και το ρεκόρ συνεχόμενων κατακτήσεων με 18. Σημερινός κάτοχος του τίτλου είναι ο Ολυμπιακός Πειραιώς για την αγωνιστική περίοδο 2021-22.
 Πρωτάθλημα ΣΕΓΑΣ
 Πριν την ίδρυση της Κ.Ο.Ε. (τότε ΕΚΟΦ), διεξήχθησαν τρεις διοργανώσεις υπό την αιγίδα του ΣΕΓΑΣ.
 Πρωταθλητές
 {| class="wikitable"
 !Περίοδος
 !width="200" | Πρωταθλητής
 |-
 | align="center" | 1923
 | Πειραϊκός Σύνδεσμος
 |-
 | align="center" | 1926
 | Εθνικός Ο.Φ.Π.Φ. Πήραν μέρος εκτός του Εθνικού τα σωματεία : Πανιώνιος ΓΣΣ, ΝΟ Καστέλας, ΑΣ Άρης Θεσ/κης, και Ηρακλής ΓΣ Θεσ/κης, πηγή : "Αθλητικός Κόσμος" 15 Αυγούστου 1926, από το ψηφιακό αρχείο της βουλής των Ελλήνων
 |-
 | align="center" | 1927
 | '|}
 Πρωταθλήματα Κολυμβητικής Ομοσπονδίας (ΕΚΟΦ - ΚΟΕ)
 Πηγή:
 1928 έως 1966: Α’ Κατηγορία Ανδρών
 1967 έως 1976: Εθνική Κατηγορία Ανδρών
 1977 έως 1986: Α’ Εθνική Κατηγορία Ανδρών
 1987 έως σήμερα: Α1 Εθνική Κατηγορία Ανδρών
 Πρωταθλητές
 Πίνακας ομάδων με βάση τα έτη ως πολυνίκης σε πρωταθλήματα (1923-)
 Ρεκόρ συνεχόμενων πρωταθλημάτων (από 2 και πάνω)
 Σύνολο τίτλων
 Σύνολο τίτλων ανά πόλη
 Γενική Βαθμολογία της Α1 Κατηγορίας (1987–2023)
 Τρεις ομάδες έχουν μετάσχει σε όλες τις διοργανώσεις της Α1 κατηγορίας, ο Ολυμπιακός, η Βουλιαγμένη και η Χίος. Συνολικά 33 ομάδες έχουν βρεθεί στην Α1 στις 37 διοργανώσεις που έχουν γίνει. Παρακάτω παρουσιάζεται ο γενικός πίνακας βαθμολογίας της Α1 κατηγορίας (κανονική περίοδος και πλέι οφ) από το 1986-87 έως και το 2021–22 Οι συμμετοχές περιλαμβάνουν και την τρέχουσα περίοδο 2022–23.
 Πολυνίκης ομάδα ανά έτος (1923-)
 Συμμετοχές ομάδων στην Α'/Α1 Εθνική
 Το 1967 καθιερώθηκε η Εθνική κατηγορία.
 Σε όλες έχει μετάσχει μόνο ο Ολυμπιακός και ακολουθεί ο Εθνικός με δύο λιγότερες, καθώς το 2009 υποβιβάστηκε για πρώτη φορά στην ιστορία του (υποβιβάστηκε και το 2012). 48 συμμετοχές έχει η Χίος (τελευταία απουσία το 1978). Δώδεκα απουσίες έχει ο Ν.Ο. Πατρών, οι περισσότερες από το 2007 και μετά (δέκα) ενώ μέχρι και το 1987 δεν είχε υποβιβαστεί. Συνολικά 36 ομάδες έχουν μετάσχει από το 1967.
 Οι ομάδες με χρωματισμένο φόντο και/ή έντονα γράμματα συμμετέχουν στο πρωτάθλημα 2022-23.
 Οι τελικοί των πλέι οφ
 Τα πλέι οφ διεξήχθησαν για πρώτη φορά με την καθιέρωση της Α1 Εθνικής την περίοδο 1986-87 .
 Κατά τα έτη 1987-1990 (τέσσερις πρώτες περίοδοι), στα πλέι οφ υπολογίζονταν οι βαθμοί και όχι οι νίκες για την ανάδειξη του νικητή μιας σειράς. Επικρατούσε η ομάδα που έφτανε ή ξεπερνούσε πρώτη το όριο των πέντε βαθμών, ενώ μεταφέρονταν και τα αποτελέσματα της κανονικής περιόδου (δεν μεταφέρθηκαν την περίοδο 1986-87 και οι σειρές κρίθηκαν στους τρεις βαθμούς).
 Κατά τα έτη 1991-1993 (τρεις περίοδοι), δεν διεξάγονταν νοκ-άουτ σειρές. Στα πλέι οφ προκρίνονταν οι τέσσερις πρώτες ομάδες της κανονικής περιόδου, όπου μετέφεραν ολόκληρη τη βαθμολογία τους κι αγωνίζονταν σε ένα μίνι πρωτάθλημα.
 Τη σεζόν 2019-2020 δεν διεξήχθησαν νοκ-άουτ σειρές. Πρωταθλήτρια αναδείχθηκε η ομάδα που ήταν πρώτη στη βαθμολογία της κανονικής διάρκειας του πρωταθλήματος.
 Αγώνες κανονικής περιόδου (πλάγια γραφή)'' - Αγώνες στην έδρα της ομάδας με πλεονέκτημα - Αγώνες στην έδρα της ομάδας με μειονέκτημα.
 Πρώτοι σκόρερ
 Παραπομπές
 Εξωτερικοί σύνδεσμοι
 Κολυμβητική ομοσπονδία Ελλάδας Ιστορία της υδατοσφαίρισης
 Χρυσή Βίβλος Ιστότοπος sports.in.gr
 Υδατοσφαιριση ανδρων
 Ελλάδα


type: caselaw

text:
 7.8.2017
 HR
 Službeni list Europske unije
 C 256/16
 Zahtjev za prethodnu odluku koji je 2. lipnja 2017. uputio Riigikohus (Estonija) – Starman Aktsiaselts protiv Tarbijakaitseamet
 (Predmet C-332/17)
 (2017/C 256/15)
 Jezik postupka: estonski
 Sud koji je uputio zahtjev
 Riigikohus
 Stranke glavnog postupka
 Tužitelj: Starman Aktsiaselts
 Tuženik: Tarbijakaitseamet
 Prethodna pitanja
 1.
 Treba li članak 21. Direktive 2011/83/EU (1) Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. tumačiti na način da ponuditelj može staviti na raspolaganje telefonski broj za koji se naplaćuje viša tarifa od redovne, ako ponuditelj potrošačima nudi, uz taj broj po višoj tarifi, na razumljiv i lako dostupan način, također i fiksnu telefonsku liniju po redovnoj tarifi kako bi ga se i u vezi s sklopljenim ugovorom moglo zvati telefonom?
 2.
 Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan: je li članku 21. Direktive 2011/83/EU protivno da potrošač – koji po svojoj slobodnoj volji koristi telefonski broj po povišenoj tarifi kako bi kontaktirao ponuditelja u vezi s sklopljenim ugovorom, iako mu je ponuditelj na razumljiv i lako dostupan način omogućio telefonski broj po redovnoj tarifi – mora za kontakt s ponuditeljem platiti povišenu tarifu?
 3.
 Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan: obvezuje li ograničenje iz članka 21. Direktive 2011/83 ponuditelja da zajedno s telefonskim brojem za brzo biranje svugdje naznači i broj fiksne telefonske linije po redovnoj tarifi i podatke o razlikama u cijeni?
 (1) Direktiva 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2011., L 304, str. 64) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.)


text:
Πυρηνική ενέργεια ονομάζεται η ενέργεια που απελευθερώνεται όταν μετασχηματίζονται και διασπώνται οι ατομικοί πυρήνες. Είναι δηλαδή η δυναμική ενέργεια που είναι εγκλωβισμένη στους πυρήνες των ατόμων λόγω της αλληλεπίδρασης των σωματιδίων που τα συνιστούν. Η πυρηνική ενέργεια απελευθερώνεται κατά τη σχάση ή σύντηξη των πυρήνων και εφόσον οι πυρηνικές αντιδράσεις είναι ελεγχόμενες (όπως συμβαίνει στην καρδιά ενός πυρηνικού αντιδραστήρα) μπορεί να χρησιμοποιηθεί για να καλύψει ενεργειακές ανάγκες.
 Ιστορική επισκόπηση
 Στις 16 Σεπτεμβρίου του 1954 ο Λιούις Στράους, ο πρόεδρος της Αμερικάνικης επιτροπής Ατομικής ενέργειας, στάθηκε μπροστά σε ακροατήριο επιστημόνων στη Νέα Υόρκη και με σιγουριά τους διαβεβαίωσε ότι τα παιδιά τους θα απολάμβαναν την ηλεκτρική ενέργεια, υπερβολικά φτηνή, με μηδαμινό κόστος. Η πρώτη εργαστηριακή πυρηνική σχάση επιτεύχθηκε από τους φυσικούς Ότο Χαν και Λίζε Μάιτνερ, το 1938 στο Βερολίνο. Οι δυο τους «βομβάρδισαν» ουράνιο με νετρόνια σε μια προσπάθεια να το μετατρέψουν στο άγνωστο τότε στοιχείο με ατομικό αριθμό 93 (το ουράνιο έχει Α.Α. 92 και η προσθήκη στον πυρήνα του ενός νετρονίου θα έπρεπε, όπως είχε ήδη διαπιστωθεί ότι συνέβαινε με ελαφρύτερα στοιχεία, να το μετασχηματίσει σε ένα νέο στοιχείο με ένα πρωτόνιο παραπάνω). Το παραγόμενο όμως στοιχείο είχε ιδιότητες πολύ διαφορετικές από τις αναμενόμενες (για ένα βαρύ στοιχείο με Α.Α. 93), γεγονός ανεξήγητο για τους δύο επιστήμονες.
 Εκείνη την περίοδο η Μάιτνερ λόγω της εβραϊκής καταγωγής της υποχρεώθηκε να εγκαταλείψει το Βερολίνο και ο Χαν συνέχισε τα πειράματά του με τον επίσης γερμανό φυσικό Φριτς Στράσμαν. Σύντομα οι τρεις (η Μάιτνερ εξόριστη στη Σκανδιναβία) κατέληξαν σε ένα πολύ τολμηρό συμπέρασμα: Το παραγόμενο στοιχείο με τις αναπάντεχες ιδιότητες ήταν βάριο, που έχει Α.Α. μόλις 56. Αυτό σήμαινε ότι με κάποιο τρόπο η προσθήκη νετρονίου στον πυρήνα του ουρανίου προκαλούσε τη «σχάση» του, όπως ονόμασε τη διαδικασία η Μάιτνερ, σε δύο στοιχεία: Το Βάριο που ήδη ήταν γνωστό και ένα ακόμα στοιχείο (το οποίο αργότερα ονομάστηκε Τεχνήτιο) με Α.Α. 43, απελευθερώνοντας μάλιστα τεράστια ποσά ενέργειας. Εκείνο όμως που έκανε ακόμα πιο ενδιαφέρουσα την ανακάλυψη, ήταν η απελευθέρωση (με τη σχάση) δύο νετρονίων, παρέχοντας τη δυνατότητα για μια αλυσιδωτή αντίδραση. Έτσι, τα δύο νετρόνια που απελευθερώνονται κατά τη σχάση του πυρήνα Ουρανίου προκαλούν τη σχάση δύο πρόσθετων πυρήνων Ουρανίου, απελευθερώνοντας 4 νετρόνια που με τη σειρά τους προκαλούν τη σχάση τεσσάρων πυρήνων κ.ο.κ. Με τον τρόπο αυτό μια ελάχιστη ποσότητα Ουρανίου μπορεί να απελευθερώσει με την αλυσιδωτή σχάση της ένα γιγαντιαίο ποσό ενέργειας, που —όπως έγινε σύντομα κατανοητό— είναι δυνατό να χρησιμοποιηθεί είτε για ειρηνικούς σκοπούς (την κάλυψη ενεργειακών αναγκών) είτε για την κατασκευή πυρηνικών βομβών.
 Πυρηνική ενέργεια για μη στρατιωτικούς σκοπούς
 Αρχή λειτουργίας
 Σε έναν τυπικό πυρηνικό αντιδραστήρα για παραγωγή ηλεκτρικής ενέργειας ο πυρήνας του αντιδραστήρα (reactor core) αποτελείται από 80 με 100 τόνους ουρανίου σε παραπάνω από 30.000 ράβδους καυσίμων. Οι ράβδοι καυσίμων αποδίδουν τη θερμότητα που παράγουν στο νερό, σε μια σειρά ατμοπαραγωγών (μπόιλερ) (σύστημα τύπου PWR, σχήμα 1) ή άμεσα (το δοχείο του αντιδραστήρα είναι και δοχείο ατμοπαραγωγής, σύστημα τύπου BWR, σχήμα 2). Ο ατμός συνεχίζει την πορεία του για την κίνηση ατμοστροβίλων (τουρμπίνες) που συνδέονται με μια ηλεκτρική γεννήτρια. Ακολουθεί ψύξη του κορεσμένου ατμού που εξέρχεται από τους ατμοστροβίλους, ο οποίος συμπυκνώνεται και διοχετεύεται και πάλι στο σύστημα. Ο διαχωρισμός του νερού ψύξης σε δακτυλίους συμβάλει στην ελαχιστοποίηση του ρίσκου να φτάσει το μολυσμένο νερό στο περιβάλλον. Οι μεγάλες ποσότητες ατμού που βλέπουμε να εξέρχονται από τους πύργους ψύξης προέρχονται από κύκλωμα νερού ψύξης που είναι ανεξάρτητο από το σύστημα ατμοπαραγωγής.
 Ιστορικά
 Στη διάρκεια της δεκαετίας του 1940 πολλές χώρες ανέπτυξαν πυρηνικά προγράμματα προσανατολισμένα στην κατασκευή πυρηνικών όπλων. Μόλις το 1951 χρησιμοποιήθηκε πρώτη φορά πυρηνικός αντιδραστήρας για μη στρατιωτικούς σκοπούς και συγκεκριμένα για τη δοκιμαστική παραγωγή μικρής ποσότητας ηλεκτρικού ρεύματος (ΗΠΑ, Αϊντάχο). Στις 27 Ιουνίου 1954 πρώτη φορά πυρηνικός αντιδραστήρας συνδέθηκε με εθνικό δίκτυο ηλεκτρικής ενέργειας (ΕΣΣΔ, Ομπνίσκ) παρέχοντάς του σε μόνιμη βάση ηλεκτρικό ρεύμα.
 Στη διάρκεια της δεκαετίας του 1950 ήταν διάχυτη η αισιοδοξία ότι η πυρηνική αποτελούσε τη νέα «μαγική» ενέργεια που θα κάλυπτε τις παγκόσμιες ενεργειακές ανάγκες με πολύ χαμηλό κόστος. Μάλιστα ο πρόεδρος της Επιτροπής Ατομικής Ενέργειας των ΗΠΑ Λιούις Στράους έμεινε στην ιστορία για τη λανθασμένη του πρόβλεψη «στο μέλλον η πυρηνική ενέργεια θα είναι τόσο φθηνή, που δεν θα κάνουμε τον κόπο να την κοστολογούμε». Ο Λιούις είχε επίσης προβλέψει ότι το 2000 στις ΗΠΑ θα λειτουργούσαν 1.000 πυρηνικοί σταθμοί. Έπεσε και σε αυτό έξω (λειτουργούν 104), καθώς η κατασκευή νέων πυρηνικών σταθμών ουσιαστικά ανεστάλη λόγω του ατυχήματος στο Three Mile Island το 1979, αλλά και επειδή η παραγωγή ηλεκτρισμού με φυσικό αέριο ήταν φτηνότερη. Άλλο ζήτημα που καθιστά την πυρηνική ενέργεια λιγότερο δημοφιλή από όσο τη φαντάζονταν επιστήμονες και πολιτικοί πενήντα χρόνια πριν, είναι το κόστος της επεξεργασίας και αποθήκευσης των πυρηνικών αποβλήτων.
 Η διάδοση των πυρηνικών σήμερα
 Σήμερα 31 χώρες διαθέτουν συνολικά 439 πυρηνικούς αντιδραστήρες σε λειτουργία παράγοντας το 14% του ηλεκτρισμού του κόσμου. Η Γαλλία, χάρη στους 58 αντιδραστήρες της αναδεικνύεται πρωταθλήτρια στον τομέα (ποσοστό ενεργειακής κάλυψης 78%). Για να τους «κινήσει» καταναλώνει 10.000 τόνους ουρανίου καυσίμου το χρόνο. Σήμερα σε όλο τον κόσμο κατασκευάζονται γύρω στους 64 αντιδραστήρες, οι 26 εκ των οποίων στην Κίνα, με δεύτερη τη Ρωσία με 10, και τρίτη την Ινδία με 6. Αρκετές ακόμα χώρες διαθέτουν πυρηνικούς αντιδραστήρες μικρής ισχύος για ερευνητικούς σκοπούς. Ανάμεσά τους η Ελλάδα με τον αντιδραστήρα ισχύος 5 μεγαβάτ στο Κέντρο Έρευνας «Δημόκριτος».
 Πυρηνικά ατυχήματα
 Το πρώτο πυρηνικό ατύχημα με διαρροή ραδιενέργειας συνέβη στον Καναδά, το 1952. Ήταν ωστόσο μικρής κλίμακας και δεν προκάλεσε θύματα ή αξιόλογη ρύπανση. Από τότε έχουν καταγραφεί τουλάχιστον 25 μικρής ή μεσαίας σημασίας ατυχήματα και ένα σοβαρό, αυτό στο Τσερνόμπιλ στις 26 Απριλίου 1986 (ΕΣΣΔ, τώρα Ουκρανία). Το 1964 ένας αμερικανικός δορυφόρος εφοδιασμένος με Πλουτώνιο-238 για την παραγωγή ηλεκτρικής ενέργειας δεν κατόρθωσε να μπει στην προγραμματισμένη τροχιά και κατά την επάνοδό του στη Γη καταστράφηκε, απελευθερώνοντας στην ατμόσφαιρα αρκετή ραδιενέργεια ώστε να μετρηθεί με τα μέσα της εποχής. Τον Μάρτιο του 2011 μετά από τον σεισμό στα ανοιχτά της Ιαπωνίας, που προκάλεσε το τσουνάμι που έπληξε σφοδρά την περιοχή της Φουκουσίμα, έγινε ατύχημα στους τρεις πυρηνικούς αντιδραστήρες του εργοστασίου παραγωγής ενέργειας της Φουκουσίμα. Τεράστιες ποσότητες ραδιενέργειας εκλύθηκαν στην περιοχή, αλλά και στη θάλασσα και στον αέρα. Οι επιπτώσεις πήραν παγκόσμιες διαστάσεις και το ατύχημα χαρακτηρίστηκε εξίσου σοβαρό, αν όχι σοβαρότερο, από το Τσερνόμπιλ.
 Δείτε επίσης
 Διεθνής Οργάνωση Ατομικής Ενέργειας
 Πυρηνική ενέργεια στην Ελλάδα
 Παραπομπές - σημειώσεις
 Σχετική βιβλιογραφία
 Armstrong, Robert C., Catherine Wolfram, Robert Gross, Nathan S. Lewis, and M.V. Ramana et al. The Frontiers of Energy, Nature Energy, Vol 1, 11 January 2016.
 Clarfield, Gerald H. and William M. Wiecek (1984). Nuclear America: Military and Civilian Nuclear Power in the United States 1940-1980, Harper & Row.
 Cooke, Stephanie (2009). In Mortal Hands: A Cautionary History of the Nuclear Age, Black Inc.
 Elliott, David (2007). Nuclear or Not? Does Nuclear Power Have a Place in a Sustainable Energy Future?, Palgrave.
 Ferguson, Charles D., (2007). Nuclear Energy: Balancing Benefits and Risks Council on Foreign Relations.
 Herbst, Alan M. and George W. Hopley (2007). Nuclear Energy Now: Why the Time has come for the World's Most Misunderstood Energy Source, Wiley.
 Schneider, Mycle, Steve Thomas, Antony Froggatt, Doug Koplow (2016). The World Nuclear Industry Status Report: World Nuclear Industry Status as of 1 January 2016.
 Walker, J. Samuel (1992). Containing the Atom: Nuclear Regulation in a Changing Environment, 1993-1971, Berkeley: University of California Press.
 Weart, Spencer R. The Rise of Nuclear Fear. Cambridge, MA: Harvard University Press, 2012. ISBN 0-674-05233-1
 Εξωτερικοί σύνδεσμοι
 Πυρηνική τεχνολογία
 Ενεργειακή τεχνολογία
 Πυρηνικοί σταθμοί
 Μετατροπή ενέργειας
 Παγκόσμια ζητήματα


text:
C 146/2 DA Den Europæiske Unions Tidende 21.6.2003
 vidt som den pålægger Den Italienske Republik at træffe alle Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i
 nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den støtte, der henhold til artikel 6, stk. 2, artikel 8, stk. 2, litra a), artikel 13
 er stillet til rådighed for Seleco SpA, for den dels vedkommen- og 17 i Rådets direktiv 75/439/EØF af 16. juni 1975 om
 de, der ikke kan tilbagesøges hos dette selskab, har Domstolen bortskaffelse af olieaffald (EFT L 194, s. 31), som ændret ved
 (Sjette Afdeling), sammensat af formanden for Anden Afdeling, Rådets direktiv 87/101/EØF af 22. december 1986 (EFT 1987
 R. Schintgen, som fungerende formand for Sjette Afdeling, og L 42, s. 43), og i henhold til EF-traktatens artikel 5, stk. 1, og
 dommerne C. Gulmann (refererende dommer), V. Skouris, artikel 189, stk. 3 (nu artikel 10, stk. 1, EF og artikel 249,
 F. Macken og J.N. Cunha Rodrigues; generaladvokat: L.A. Geel- stk. 3, EF), idet den
 hoed; justitssekretær: ekspeditionssekretær L. Hewlett, den
 8. maj 2003 afsagt dom, hvis konklusion lyder således:
 1) Artikel 2, stk. 1, i Kommissionens beslutning 2000/536/EF
 — ikke har vedtaget bestemmelser, hvorefter den kompeten-
 af 2. juni 1999 om Italiens statsstøtte til virksomheden Seleco
 te myndighed, inden den giver tilladelse til virksomheder,
 SpA annulleres, for så vidt som den bestemmer, at Den
 der regenererer olieaffald eller som anvender det som
 Italienske Republik skal træffe alle nødvendige foranstaltninger
 brændsel, kan sikre sig en passende beskyttelse af sundhe-
 for at tilbagesøge den i artikel 1 omhandlede støtte hos Seleco
 den i forbindelse med anvendelse af olieaffald som
 Multimedia Srl for den dels vedkommende, der ikke kan
 brændsel, og at der anvendes den bedste til rådighed
 tilbagesøges hos Seleco SpA.
 stående teknologi, forudsat at dette ikke medfører alt for
 store omkostninger, i forbindelse med regenerering af
 2) I øvrigt frifindes Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber.
 olieaffald og anvendelse af det som brændsel
 3) I sag C-328/99 bærer Den Italienske Republik og Kommissio-
 nen for De Europæiske Fællesskaber hver deres egne omkost-
 ninger.
 — ikke har udstedt bestemmelser om, at restprodukterne fra
 4) I sag C-399/00 betaler Kommissionen for De Europæiske forbrænding af olieaffald skal bortskaffes i overensstem-
 Fællesskaber sagens omkostninger. melse med bestemmelserne i artikel 9 i Rådets direktiv
 78/319/EØF af 20. marts 1978 om giftigt og farligt
 affald (EFT L 84, s. 43) og fra den 27. juni 1995 i
 ( 1) EFT C 352 af 4.12.1999.
 overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 9 i
 Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald
 (EFT L 194, s. 47), som ændret ved Rådets direktiv 91/
 156/EØF af 18. marts 1991 (EFT L 78, s. 32), der i
 medfør af Rådets direktiv 91/689/EØF af 12. december
 1991 om farligt affald (EFT L 377 , s. 20), som ændret
 ved Rådets direktiv 94/31/EF af 27. juni 1994 (EFT L 168,
 DOMSTOLENS DOM s. 28), har erstattet artikel 9 i direktiv 78/319
 (Sjette Afdeling)
 af 10. april 2003 — hverken har udstedt bestemmelser om en regelmæssig
 kontrol af de virksomheder, der regenererer olieaffald,
 i sag C-392/99, Kommissionen for De Europæiske Fælles- eller som anvender det som brændsel, eller om, at
 skaber mod Den Portugisiske Republik ( 1) udviklingen i teknologien og/eller miljøsituationen skal
 undersøges med henblik på om nødvendigt at revidere de
 tilladelser, der er meddelt disse virksomheder
 (»Traktatbrud — direktiv 75/439/EØF — bortskaffelse af
 olieaffald — ufuldstændig gennemførelse«)
 (2003/C 146/03)
 — ikke har meddelt Kommissionen oplysninger om sin
 tekniske viden og sine erfaringer og resultater fra anven-
 (Processprog: portugisisk) delsen af de bestemmelser, der er truffet i medfør af
 direktiv 75/439, som ændret ved direktiv 87/101,
 (Foreløbig oversættelse. Den endelige oversættelse vil blive offentlig-
 gjort i Samling af Afgørelser)
 har Domstolen (Sjette Afdeling), sammensat af afdelingsfor-
 I sag C-392/99, Kommissionen for De Europæiske Fællesska- manden, J.-P. Puissochet, og dommerne R. Schintgen, V. Skou-
 ber (befuldmægtigede: L. Ström og M.A. Caeiros) mod Den ris (refererende dommer), F. Macken og N. Colneric; generalad-
 Portugisiske Republik (befuldmægtigede: L. Fernandes og vokat: C. Stix-Hackl; justitssekretær: R. Grass, den 10. april
 M. Telles Romão), angående en påstand om, at det fastslås, at 2003 afsagt dom, hvis konklusion lyder således:
 ---pagebreak--- 21.6.2003 DA Den Europæiske Unions Tidende C 146/3
 1) Den Portugisiske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i DOMSTOLENS DOM
 henhold til artikel 6, stk. 2, artikel 8, stk. 2, litra a), artikel 13
 og 17 i Rådets direktiv 75/439/EØF af 16. juni 1975 om
 bortskaffelse af olieaffald, som ændret ved Rådets direktiv 87/ (Sjette Afdeling)
 101/EØF af 22. december 1986, idet den
 af 10. april 2003
 — ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget bestemmelser, i sag C-142/00 P, Kommissionen for De Europæiske
 hvorefter den kompetente myndighed, inden den giver Fællesskaber mod Nederlandse Antillen (1)
 tilladelse til virksomheder, der regenererer olieaffald eller
 som anvender det som brændsel, skal sikre sig en passende
 (»Appel — associeringsordningen for de oversøiske lande og
 beskyttelse af sundheden i forbindelse med anvendelse af
 territorier — indførsel af ris med oprindelse i de oversøiske
 olieaffald som brændsel, og at der anvendes den bedste til
 lande og territorier — beskyttelsesforanstaltninger —
 rådighed stående teknologi, forudsat at dette ikke medfører
 forordning (EF) nr. 2352/97 og (EF) nr. 2494/97 —
 alt for store omkostninger, i forbindelse med regenerering annullationssøgsmål — afvisning«)
 af olieaffald og anvendelse af det som brændsel
 (2003/C 146/04)
 — ikke inden for den fastsatte frist har udstedt bestemmelser
 om, at restprodukterne fra forbrænding af olieaffald skal (Processprog: nederlandsk)
 bortskaffes i overensstemmelse med de forpligtelser, der
 følger af artikel 9 i Rådets direktiv 78/319/EØF af (Foreløbig oversættelse. Den endelige oversættelse vil blive offentlig-
 20. marts 1978 om giftigt og farligt affald, og fra den gjort i Samling af Afgørelser)
 27. juni 1995 i overensstemmelse med de forpligtelser,
 der følger af artikel 9 i Rådets direktiv 75/442/EØF af
 15. juli 1975 om affald, som ændret ved Rådets direktiv
 91/156/EØF af 18. marts 1991, og som allerede
 I sag C-142/00 P, Kommissionen for De Europæiske Fællesska-
 påhvilede medlemsstaterne i henhold til artikel 9 i direktiv
 ber (befuldmægtiget: T. van Rijn), støttet af Den Franske
 78/319
 Republik (befuldmægtigede: G. de Bergues og L. Bernheim) og
 af Rådet for Den Europæiske Union (befuldmægtigede: J. Huber
 og G. Houttuin), angående appel af dom afsagt den 10. februar
 — inden for den fastsatte frist hverken har udstedt bestem- 2000 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans
 melser om en regelmæssig kontrol af de virksomheder, der (Tredje Afdeling) i de forenede sager T-32/98 og T-41/98,
 regenererer olieaffald, eller som anvender det som brænd- Nederlandse Antillen mod Kommissionen (Sml. II, s. 201),
 sel, eller om, at udviklingen i teknologien og/eller miljøsi- hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af denne dom, de
 tuationen skal undersøges med henblik på om nødvendigt andre parter i appelsagen: Nederlandse Antillen (advokater:
 at revidere de tilladelser, der er meddelt disse virksomheder M. M. Slotboom og P.V.F. Bos) og Kongeriget Spanien (befuld-
 mægtiget: N. Díaz Abad), har Domstolen (Sjette Afdeling),
 sammensat af afdelingsformanden, J.-P. Puissochet, og dom-
 merne R. Schintgen, C. Gulmann, V. Skouris og F. Macken
 — ikke har meddelt Kommissionen oplysninger om sin (refererende dommer); generaladvokat: P. Léger; justitssekretær:
 tekniske viden og sine erfaringer og resultater fra anvendel- ekspeditionssekretær M.-F. Contet, den 10. april 2003 afsagt
 sen af de bestemmelser, der er truffet i medfør af direktiv dom, hvis konklusion lyder således:
 75/439, som ændret ved direktiv 87/101.
 1) Dommen afsagt den 10. februar 2000 af De Europæiske
 Fællesskabers Ret i Første Instans i de forenede sager T-32/
 2) I øvrigt frifindes Den Portugisiske Republik. 98 og T-41/98, Nederlandse Antillen mod Kommissionen,
 ophæves.
 2) Nederlandse Antillens annullationssøgsmål afvises.
 3) Den Portugisiske Republik betaler sagens omkostninger.
 3) Nederlandse Antillen betaler sagens omkostninger i første
 instans og i appelsagen.
 4) Kongeriget Spanien, Den Franske Republik og Rådet for Den
 ( 1) EFT C 34 af 5.2.2000. Europæiske Union bærer deres egne omkostninger.
 (1 ) EFT C 233 af 12.8.2000.


text:
O Pequeno Seminário de Nossa Senhora da Oliveira (1891-1911) foi um estabelecimento de ensino religioso sito na cidade de Guimarães, criado por iniciativa parlamentar de João Franco, então deputado eleito pelo círculo de Guimarães.
 A oficialização foi do novo estabelecimento foi feita por Carta Régia, datada de 8 de Janeiro de 1891, e dirigida ao arcebispo de Braga, pela qual se estabeleceu o seguinte:
 Art. 6o- " É criado, junto da mesma colegiada, um instituto de instrução pública e gratuita, com a denominação de Pequeno Seminário de Nossa Senhora da Oliveira, que será por vós dirigido e administrado (...)".
 No Pequeno Seminário de Nossa Senhora da Oliveira eram ministradas as disciplinas de habilitação para a matrícula no 1.o ano do curso teológico para além de aulas de Princípios de Física, Química e História Natural, Desenho e Música. Esta convivência entre o ensino religioso e liceal fazia com que, paralelamente ao curso normal dos seminários, o novo estabelecimento de ensino pudesse também ser frequentado por alunos não destinados ao sacerdócio, o que na prática correspondia à criação do curso liceal em Guimarães.
 Esta convivência manteve-se até à Implantação da República Portuguesa, tendo em 1911, com a separação do Estado e da Igreja, o estabelecimento sido transformado em Liceu, extinguindo-se nele o ensino religioso.
 Ver também
 Seminário
 Liceu
 Ligações externas
 Velhos Nicolinos
 N
 Guimarães
 Fundações em Portugal em 1891
 Extinções em Portugal em 1911