text:
KÖRNYEZETPOLITIKA ÉS INTÉZMÉNYEK című távképzési anyag - PDF
 KÖRNYEZETPOLITIKA ÉS INTÉZMÉNYEK című távképzési anyag
 Download "KÖRNYEZETPOLITIKA ÉS INTÉZMÉNYEK című távképzési anyag"
 1 KÖRNYEZETPOLITIKA ÉS INTÉZMÉNYEK című távképzési anyag Készítette: Pánovics Attila Felhasználás: Kizárólag a Környezeti Tanácsadó Irodák Hálózatának belső továbbképzése számára!
 2 Környezetpolitika és intézmények (országos, nemzetközi és EU-szint) Tananyagrészek elvárt felépítése: 1. Bevezetés Az elmúlt mintegy fél évszázadban látványos fejlődésnek indult a nemzetközi környezetvédelmi szabályozás, az államok és nemzetközi szervezetek beemelték céljaik közé a környezet megóvását, beépítették különféle tevékenységeikbe a környezetvédelmi szempontokat, környezetvédelmi programokat, kutatásokat indítottak, és mindennek köszönhetően nagyszámú, környezetvédelmi tárgyú nemzetközi szerződés, valamint egyéb, nemzetközi és nemzeti szinten elfogadott dokumentum született. Az elmúlt évtizedekben gombamód szaporodtak a környezetvédelmi tárgyú, kétés többoldalú nemzetközi egyezmények, a számuk napjainkra jelentősen meghaladja az 1500-at. A környezetvédelmi szabályozás továbbra is rendkívül dinamikusan fejlődik, a környezeti problémák fokozódása mégsem járt együtt egy hatékony nemzetközi jogi rezsim kialakulásával. A környezeti problémák egyik alapvető sajátossága, hogy igen változatos és összetett módon jelentkeznek, és a rájuk adott válaszok is szükségképpen sokfélék és bonyolultak. A környezeti politika esetén különösen nehéz megtalálni azt a kényes egyensúlyt, amely biztosítja a hatékony döntéshozatalt a helyi (lokális), regionális, nemzeti (állami) és ez fölötti szintek között. A környezetpolitika (vagy röviden környezetpolitika) szorosan összefügg a környezeti szabályozás kérdésével. Bár a nemzetközi jogot gyakran éri az a vád, hogy valójában nem is jog, az Európai Unióban és az egyes országok szintjén is a jog uralma (rule of law) jelenti a működés alapját, ezért jogállami keretek között a jognak elsődleges szerepe van a gazdasági-társadalmi életviszonyok alakításában. Nem kizárólagos tehát a jogi eszközök alkalmazása hiszen más magatartási szabályok (erkölcs, illem, stb.) is befolyásolják a magatartásunkat, de az igénybevételük elengedhetetlen. 2. Definíciók, fogalmak Környezetvédelem: olyan tevékenységek és intézkedések összessége, amelyeknek célja a környezet veszélyeztetésének, károsításának, szennyezésének megelőzése, a kialakult károk mérséklése vagy megszüntetése, a károsító tevékenységet megelőző állapot helyreállítása; Környezetpolitika: összefoglalja a környezetvédelem területén megfogalmazott fő célokat, a környezet elérendő (cél)állapotát, a környezeti alapelveket, feladatokat, ezek fontossági sorrendjét, valamint a megvalósításhoz szükséges források biztosításának lehetőségeit. Környezetjog: fiatal, rendkívül dinamikusan fejlődő szabályozási terület, amelynek célja általánosságban a környezetpolitika megvalósításához történő hozzájárulás, szűkebben a környezeti elemek integrált védelme és megőrzése. Környezeti elemek: a föld, a levegő, a víz, az élővilág (és ennek részeként az emberek), a mesterséges (épített) környezet, továbbá ezek összetevői. 2
 3 Római Szerződés: az Európai Gazdasági Közösség alapító szerződése, melyet március 25-én írtak alá, és január 1-jén lépett hatályba. Európai Közösségek: az 1951-ben létrehozott Európai Szén- és Acélközösség (ESZAK; 50 évvel később, 2002 júliusában megszűnt), és az 1957-ben alapított két újabb szervezet: az Európai Gazdasági Közösség (EGK; jelenleg Európai Közösség EK), és az Európai Atomenergia-közösség (Euratom/EAK). Európai Unió: az 1992-es Maastrichti Szerződéssel létrejött, sajátos nemzetközi szervezet, mely nem rendelkezik önálló jogi személyiséggel. Egységes Európai Okmány: A három Közösség alapító szerződések 1986-ban született, első átfogó módosítása, amely önálló környezeti címet iktatott az EGK- Szerződésbe, a Közösség önálló politikájaként elismerve a tagállamok közötti környezetvédelmi együttműködést. Európai Parlament: a Strasbourg-i székhellyel működő, jelenleg 736 fős intézmény képviselőit az uniós polgárok választják 5 évre, közvetlen és általános választójog alapján. Önálló frakciója a jelenleg 55 fős Zöldek/Európai Szabad Szövetség Képviselőcsoportja. Állandó bizottsága a Környezetvédelmi, Közegészségügyi és Élelmiszerbiztonsági Bizottság. Évente egy ülésszakot tart, minden hónapban zajlanak plenáris ülések. Európai Bizottság: a 27 tagból álló brüsszeli testület a Közösség általános érdekében jár el. Az 5 évre kinevezett biztosok a feladataik ellátása során teljes mértékben függetlenek, nem kérhetnek és nem fogadhatnak el utasításokat kormányoktól vagy más szervektől. A testület az elnök politikai irányítása alatt működik, a döntések előkészítését és végrehajtását különféle szervezeti egységek (főigazgatóságok, szolgálatok) segítik. Hatásköre elsősorban a közösségi jogszabályok tervezeteinek kidolgozása, bizonyos esetekben a jogszabály-alkotás. Ellenőrzi a közösségi jogszabályok alkalmazását, végrehajtja a közösségi szintű politikákat (pl. vámügyek, mezőgazdaság, külkereskedelem), kezeli a pénzügyi alapokat, és nemzetközi jogi alapú kapcsolatokban képviseli a Közösséget. Európai Unió Tanácsa: a tagállamok minisztereiből áll ( Miniszterek Tanácsa ), az uniós intézményrendszeren belül mai napig a legfőbb jogalkotó szerv. A tagállamok környezetvédelemért felelős minisztereiből álló Környezeti Tanács (köztük a magyar környezetvédelmi miniszter vagy képviselője) évente általában 4 alkalommal ülésezik Brüsszelben (Környezeti Tanács). Soros elnökség: A tagállamok töltik be a soros elnöki posztot hat-hat hónapos periódusokban, hármas csoportokban, egy előre meghatározott sorrend szerint (Magyarország első félévében). Egy 18 hónapos ciklusban egy nagy, egy közepes és egy kisebb méretű tagállam alkot egy csoportot. Harmadik állam vagy más nemzetközi szervezet irányába a Tanácsot a soros elnökséget adó tagállam képviseli. Európai Tanács: a tagállamok állam-, illetve kormányfőiből és az Európai Bizottság elnökéből áll óta működik, már egyfajta csúcsszervvé vált, politikai kérdésekben a végső döntéshozó fórum. Jogszabályokat formálisan nem alkot, hanem a stratégiai kérdésekben dönt, meghatározva az integráció 3
 4 fejlődésének irányait. Rendes üléseit évente kétszer, Brüsszelben tartja, rendkívüli ülésekre a soros elnökséget adó tagállamban kerül sor. 3. Tartalom a) A környezetpolitika fajtái A környezeti politika klasszikus dilemmája, hogy hogyan lehet (illetve lehet-e) úgy csökkenteni a környezet terhelését, és közben megőrizni a minőségét, hogy ezzel párhuzamosan az emberek életminősége javuljon. Kibékíthetetlennek tűnő ellentét feszül azonban a gazdaság és a népesség folyamatos növekedése, valamint a környezeti rendszerek között, ezért a gazdaság és a társadalom növekedését már most valamilyen módon korlátozni kellene. Az előbbi a fogyasztás csökkentését igényelné, ami elképzelhetetlennek látszik egy fogyasztói társadalomban, utóbbi problémát pedig egyelőre nem illik a nemzetközi kapcsolatok szintjén felvetni. A fogyasztás radikális csökkentése valódi megoldást jelenthetne rövid távon is a környezeti válságra, de ennek sem a fejlett, sem a fejlődő országokban nincs támogatottsága, ezért gyakorlatilag csak a tisztább termeléssel és fogyasztással kapcsolatos (gazdasági) elképzelések tudnak teret hódítani. A környezetpolitika szoros összefüggésben áll a fenntartható fejlődés koncepciójával. A fenntarthatóság, mint legfőbb általános célkitűzés elérésének környezeti pillérét a hatékony környezeti politika jelenti, összhangban az adott ország (szervezet, csoport, stb.) gazdasági és társadalmi elképzeléseivel. A fenntarthatóság alapelemét képező generációk közötti egyenlőség (a jövő nemzedékek érdekeinek figyelembe vétele a jelenben meghozott döntéseknél) azonban a gyakorlatban nem jelenik meg, erre alapozni modern környezetpolitikát még sehol nem sikerült. A környezetpolitikák többféle csoportosítása lehetséges. Egyrészt különbséget lehet tenni: reaktív (követő jellegű) és proaktív (megelőző) környezetpolitika között. Utóbbi jelenti a csővégi (ún. end of pipe-)eljárások és additív megoldások háttérbe szorulását, a tiszta termékek és technológiák elterjedését, amelyek kevesebb energia- és nyersanyag-felhasználással járnak, illetve kevesebb hulladékot termelnek. Emellett a környezeti politikák alábbi csoportosítása is ismert: 1. Gyógyító környezetpolitika A környezetpolitika ebben az esetben tűzoltó -jellegű, azaz a már bekövetkezett károsodásokat igyekszik enyhíteni, ebből következően nem jelent valódi megoldást a környezeti problémák esetén. Az általa alkalmazott eszközök közé tartozik például az épületek rekonstrukciója, a felhagyott ipari területek rekultivációja, a megromlott egészségi állapotú személyek gyógyítása, segélyezése. 2. Hatásorientált környezetpolitika Ez a típus a környezet minőségén (az ún. immissziós állapoton) kíván javítani, például az illegális hulladék-lerakók felszámolása, zajgátló falak vagy -védőövezetek kijelölése révén. 3. Forrásorientált környezetpolitika Ebben az esetben a cél a kibocsátások csökkentése, melynek tipikus eszközei a csővégi megoldások (pl. tisztító-, szűrőberendezések) alkalmazása. Igen elterjedt ezeknek az eszközöknek az alkalmazása, amelyek nagy szennyezéskibocsátó létesítmények esetén igen hatékony lehetnek, hiszen jelentős 4
 5 kibocsátás-csökkentést képesek elérni viszonylag alacsony költségű beruházásokkal. 4. Szerkezetváltó környezetpolitika A környezetpolitika célja a társadalom átalakítása mikro- és makroszinten egyaránt. Tipikus eszköze a környezeti nevelés, a környezettudatosság növelését szolgáló, szemléletformáló eszközök. b) A környezetpolitika alapelvei Az alapelvekkel kapcsolatban kérdéses, hogy van-e ezeknek bármi gyakorlati jelentősége, képesek-e ténylegesen érvényesülni a szabályozás terén, és a gyakorlatban, a vitás esetekben. Az alapelvek körét illetően sincs teljes egyetértés, de az alábbiak szinte valamennyi releváns környezetvédelmi dokumentumban felsorolásra kerülnek: Integráció (a környezeti követelmények integrálása más gazdasági-társadalmi szektorokba), Tervezés (tervszerűség). Megelőzés (prevenció), Elővigyázatosság (óvatosság), Szennyező fizet (felelősség) elve, A szennyezés forrásánál történő fellépés, Együttműködés (nemzetközi) és partnerség (a gazdasági-társadalmi élet különféle szereplői között). A felsorolást ki lehetne még egészíteni egyéb elemekkel is, de önmagában már ez a lista is jelzi, hogy a környezetvédelem néhány évtized alatt olyan sajátos szabályozási területté nőtte ki magát, amely különleges, csak rá jellemző alapelvekkel, önálló szabályozási tárggyal, és egyre több önálló eszközzel (környezeti hatásvizsgálat KHV, integrált szennyezés-megelőzés és -ellenőrzés (más fordításban: egységes környezethasználati engedélyezés) IPPC, környezetbarát/környezetkímélő termékmegjelölések/védjegyek ökocímke, emisszió-kereskedelem, vállalatirányítási rendszerek KIR, stb.) rendelkezik. c) A környezetjogi szabályozás nehézségei Mindazok a problémák, amelyek általánosságban jellemzik a jogi szabályozást (a jogszabályok számának folyamatos növekedése, a szabályozás bonyolultsága, a jogrendszer kazuisztikus jellege, állandó változása, a végrehajtás bürokratizmusa, az igazságszolgáltatás leterheltsége, stb.) érvényesek a környezetjogi szabályozásra is. Az előszeretettel keresztbe fekvőnek is hívott szabályozási terület ezen felül számos speciális problémával is szembe kell nézzen: A környezetvédelmi szabályozás határai nehezen húzhatók meg, nehéz eldönteni adott esetben, hogy a szabályozás milyen mértékben érint környezetvédelmi szempontokat (pl. a fogyasztóvédelem, közlekedés, mezőgazdaság, épített örökség védelme, oktatás terén); Rendkívül terjedelmes és dinamikusan fejlődő joganyagról van szó; A jogi szabályozás természetéből adódóan a környezeti állapot változására általában csak utólag képes reagálni, ritkán sikerül megelőzni a problémák kialakulását; A rendelkezésre álló erőforrások, természeti értékek végessége miatt környezetkárosodás esetén az eredeti állapotot általában nem lehet teljes mértékben helyreállítani; 5
 6 A szabályozás tárgyának (környezeti rendszerek, a védendő környezet ) összetettsége, komplexitása miatt az egymástól elkülönült, hagyományos ágazati szabályozáshoz (alkotmányjog, közigazgatási jog, polgári jog, büntetőjog, stb.) képest átfogó szemléletre, integrált megközelítésre van szükség, ami újfajta gondolkodásmódot, együttműködést vár el a jogalkotó-jogalkalmazó szervektől, valamint a gazdasági-társadalmi élet szereplőitől; Az emberi tevékenység hatással van valamennyi környezeti elemre, és a környezeti hatások nem egymástól elszigetelten jelennek meg, hanem a kisebbnagyobb szennyezések összeadódnak ; A komplexitás miatt nehéz előre látni az emberi tevékenységek várható környezeti hatásait; A környezeti hatások sokszor időben is elhúzódnak, ami nagyban nehezíti a bizonyítás (és ezáltal a felelősség megállapításának) esélyeit; A szennyezés képes egyik elemről a másikra vándorolni, tehát egy tevékenység hatásai sokszor térben is távolabb mutatkoznak meg; A problémák kezelése hosszú távú és költséges döntések meghozatalát igényli, ami a döntéshozók, politikusok számára a jelenlegi választási ciklusok alapján nem kifizetődő, ezért a környezet- és természetvédelem rendre háttérbe szorul a preferenciák között; Még mindig kevés információval rendelkezünk az ökoszisztéma működési folyamatairól, a precíz mérésekhez viszont hosszú idő és drága műszerek kellenek; Egyre növekszik a környezeti kockázatok mértéke, és soha nem lehet kiküszöbölni az emberi gondatlanság, hanyagság lehetőségét; A környezetszennyezés nem áll meg a határoknál, ezért a globálissá vált környezeti problémák hatékony nemzetközi együttműködés nélkül nem oldhatók meg. d) Magyarország környezeti politikája A környezet védelme amint azt a magyar Alkotmánybíróság is több határozatában megállapította elsődlegesen állami feladat. A környezeti problémák kezelése elképzelhetetlen a tennivalók állami, sőt nemzetközi szintű koordinálása nélkül. Magyarországon a környezet védelmének jogi szabályozását, a környezet védelmével összefüggő jogok és kötelezettségek megállapítását és megtartásuk ellenőrzését, a környezet védelmének tervezését és irányítását a törvényhozó hatalmat képviselő Országgyűlés, a Kormány irányítása alatt működő államigazgatás, valamint a helyi önkormányzatok szervei, intézményei látják el. Ennek keretében biztosítja az állam a környezet védelméhez fűződő állampolgári jogok és a más államokkal vagy nemzetközi szervezetekkel kötött környezetvédelmi egyezmények, szerződések érvényesülését az Alkotmánynak megfelelően. A magyar Alkotmány mindössze két helyen, összesen másfél mondatban említi a környezet védelmét, a legfontosabb keretszabályozást a környezet védelmének általános szabályairól szóló évi LIII. törvény (Kvt.) jelenti. A környezetvédelem állami feladatai különösen: A környezetvédelmi követelmények érvényesítése az állam más irányú feladatai ellátása során (integráció elve!); A környezet igénybevételének, megóvásának, károsodása megelőzésének, veszélyeztetése megszüntetésének, helyreállításának, illetve állapota fokozatos javításának irányítása; A környezetvédelem kiemelt feladatainak, a prioritásoknak a meghatározása; 6
 7 A környezetvédelmi célok elérését szolgáló jogi, gazdasági és műszaki szabályozórendszer megállapítása; A környezetvédelmi államigazgatási feladatok ellátása; A feladatok végrehajtását megalapozó, a környezet állapotát és az arra gyakorolt hatásokat mérő-, megfigyelő-, ellenőrző-, értékelő- és információs rendszer (az Országos Környezetvédelmi Információs Rendszer OKIR) kiépítése, fenntartása és működtetése; A környezet állapotának, mennyiségi és minőségi jellemzőinek feltárása, terhelhetősége és igénybevétele mértékének, továbbá elérendő állapotának (célállapot) meghatározása, figyelembe véve a népesség egészségi állapotának mutatóit is; A környezetvédelem kutatási, műszaki-fejlesztési, nevelési-képzési és művelődési, tájékoztatási, valamint a környezetvédelmi termék- és technológia-minősítési feladatok meghatározása, és ellátásuk biztosítása; A környezetvédelem gazdasági-pénzügyi alapjainak biztosítása. A hatékony állami tevékenység alapja minden esetben egy jól átgondolt, részletes környezetpolitika, minden más tevékenység csak ezzel összhangban, ennek végrehajtása érdekében történhet. A társadalom tisztánlátásához és a gazdaság megfelelő működéséhez is szükség van hosszú távú stratégiákra, tervekre, koncepciókra, melyekhez igazodni lehet. A tervezés alapja Magyarországon az Országgyűlés által, hatévenként elfogadásra kerülő Nemzeti Környezetvédelmi Program (NKP), melynek részét képezi a Nemzeti Természetvédelmi Alapterv is. Ideális esetben a Program összhangban áll minden egyéb fejlesztési elképzeléssel (nemzeti fejlesztési tervek, nemzet fenntartható fejlődési stratégia, Nemzeti Éghajlatváltozási Program, Új Magyarország Vidékfejlesztési Program, Országos Rendezési Terv, hazai erőműépítési program, közúthálózat-fejlesztési koncepció, közmunka programok, Nemzeti Népesedési Program, Roma Integráció Évtizede Stratégiai Program, stb.). A közötti időszakra szóló NKP-II azokra a környezeti kockázatokra összpontosít, amelyek a társadalmi-gazdasági-környezeti problémák metszéspontjában komplex módon jelentkeznek és több környezeti elemet érintő beavatkozást igényelnek. A Program megvalósításának kulcsterületeit jelentő, ún. tematikus akcióprogramok (TAP-ok) önálló beavatkozási területeket jelölnek ki, amelyek egymással összefüggő környezeti problémák megoldására irányulnak: 1. Környezettudatosság növelése; 2. Éghajlatváltozás; 3. Környezetegészségügy és élelmiszerbiztonság; 4. Városi környezetminőség; 5. Biológiai sokféleség védelme és tájvédelem; 6. Vidéki környezetminőség, terület- és földhasználat; 7. Vizeink védelme és fenntartható használata; 8. Hulladékgazdálkodás; 9. Környezetbiztonság. A nemzeti környezetvédelmi programokban megfogalmazott feladatok végrehajtásának koordinálása a Kormány feladata. A Kormány a feladatok ütemezett megvalósítása érdekében - a költségvetés tervezésének ütemével összhangban - éves előrehaladási jelentésekben és végrehajtási tervekben rögzíti az aktuális feladatokat és azok megvalósításának biztosítékait, valamint a költségvetési törvény végrehajtásáról szóló zárszámadással összhangban értékeli a Program előrehaladását az előző végrehajtási időszakban. Ezek képezik a Kvt.- ben előírt kétévenkénti beszámoló és ellenőrzés alapját. A Kormánynak az 7
 8 Országgyűlés részére készített beszámolója tartalmazza ágazatok környezetvédelmi teljesítményéről szóló beszámolót, a több tárca együttes végrehajtásában megvalósuló tematikus akcióprogramok végrehajtásának állását, valamint a célállapotok elérésének aktuális helyzetét és trendjét. A Kvt. felhatalmazása alapján a települési önkormányzatok a környezet védelme érdekében, a Nemzeti Környezetvédelmi Programban foglalt célokkal, feladatokkal és a település rendezési tervével összhangban az illetékességi területükre önálló települési környezetvédelmi programot dolgoznak ki, amit szükség szerint de legalább kétévente felül kell vizsgálni. A programban meghatározott feladatokat a település rendezési terveinek jóváhagyása során, illetve az önkormányzat által hozott más határozat meghozatalával szükség esetén önkormányzati rendelet megalkotásával kell végrehajtani. A települési környezetvédelmi programoknak legalább az alábbiakat tartalmazniuk kell: a települési környezet tisztasága, csapadékvíz-elvezetés, kommunális szennyvízkezelés, -gyűjtés, -elvezetés, -tisztítás, kommunális hulladékkezelés, a lakossági és közszolgáltatási (vendéglátás, település-üzemeltetés, kiskereskedelem) eredetű zaj-, rezgés- és légszennyezés elleni védelem, helyi közlekedésszervezés, ivóvízellátás, energiagazdálkodás, zöldterület-gazdálkodás, a feltételezhető rendkívüli környezetveszélyeztetés elhárításának és a környezetkárosodás csökkentésének településre vonatkozó feladatai és előírásai. A magyar környezetpolitika fejlettsége lényegében megfelel az EU átlagának, de a következő években komoly erőfeszítéseket kell tenni annak érdekében, hogy az átmeneti mentességek (derogációk) letelte után hasonló eredményeket tudjunk felmutatni az uniós tagságból származó kötelezettségek teljesítése terén. Az uniós csatlakozással kapcsolatban folytatott tárgyalások során Magyarország kilenc területen terjesztett elő átmeneti mentesség iránti kérelmet, majd ötöt időközben visszavont, így mindössze az alábbi területeken kapott (többségében mostanra lejárt határidejű) derogációt a közösségi előírások teljesítése alól: Szennyvíztisztítás megoldása 2015 végéig a 2000-nél nagyobb lélekszámú településeken (bizonyos településnagyságnál 2008, illetve 2010 végéig); Csomagolási hulladék: 2005 végére legalább 50%-os hasznosítás (illetve egyetlen csomagolási fajtánál se maradjon a hasznosítás aránya 15% alatt); Veszélyes hulladékok égetése: a berendezéseket legkésőbb 2005 közepéig kellett korszerűsíteni vagy kicserélni; Nagy tüzelőberendezések (erőművek, cement- és cukorgyárak) esetén 2004 végéig kellett teljesíteni a határértékeket. Az uniós csatlakozás óta sajnos nem csökkent a szomszédos országokból érkező környezetszennyezés mértéke (főleg Ausztria, Románia és Ukrajna), a tagállamok közötti konfliktusok megoldására azonban az uniós szabályozás még csak korlátozottan alkalmas. e) Az EU környezeti politikája Az európai országok és népek közötti egység megteremtésének lehetősége, egyfajta közös Európa létrehozása csak a második világháború után vált 8
 9 lehetővé. A háborús pusztítások hatására vált nyilvánvalóvá, hogy Európa sorsát a jövőben az országok békés együttműködésére kell alapozni május 9-én Robert Schuman francia külügyminiszter beszéde indítványozta a szén- és acéltermelés közös irányítását egy olyan szervezet keretében, amelyhez a későbbiekben más országok is csatlakozhatnak. Az Európai Szén- és Acélközösség (ESZAK) alapító szerződését határozott időre, 50 évre kötötték. A szervezet hatalmas gazdasági sikereket ért el. A szén- és acélipari szektorban létrejött együttműködés nemzetek feletti jellegűvé vált, egyben Ez szolgált mintául a két másik Közösség: az Európai Gazdasági Közösség (EGK) és az Európai Atomenergia-közösség (Euratom/EAK) megalapításához. Mindkettőt határozatlan időre hozták létre. Az Euratom az ESZAK-hoz hasonlóan kezdettől fogva szektorális jellegű volt (azaz viszonylag szűk területen rendelkezett hatáskörökkel), míg az EGK számos területen hozhatott döntéseket (mezőgazdasági politika, vámpolitika, külkereskedelem, közlekedés, stb.), és ezek köre is folyamatosan bővült az évtizedek során (regionális politika, foglalkoztatás, oktatáspolitika, fogyasztóvédelem, környezetvédelem, stb.). Az EGK legfőbb célja egy ún. közös piac létrehozása volt a tagállamok között, melynek keretében az ún. négy alapszabadság (áruk, személyek, szolgáltatások, tőke) szabad áramlása biztosított. A két olajválság hatására azonban a tagállamok az 1970-es évektől megpróbálták védeni a nemzeti piacaikat, ezért számos kereskedelem-korlátozó intézkedést hoztak. Ezek lebontása érdekében született meg az egységes (belső) piac koncepciója 1985-ben, majd annak továbbfejlesztett változataként a Gazdasági és Monetáris Unió (GMU). Utóbbi vezetett az 1990-es évek végére az Európai Központi Bank felállításához, és a közös fizetőeszköz, az euró bevezetéséhez, mely készpénz formában az európai integráció (gazdasági) sikerességének eddigi legkézzelfoghatóbb jele. Az EU alapját a mai napig a nemzeti piacok fúziója, a gazdasági integráció jelenti. Ennek sikerei nélkül nem lett volna lehetőség a Közösség környezeti politikájának elindítására sem. A tagállamok vezetői az ENSZ Stockholmi Világkonferenciájának hatására, 1972-ben állapodtak meg a közösségi környezetpolitika alapjainak lerakásáról, és az első közösségi környezeti akcióprogram kidolgozásáról (jelenleg a hatodik cselekvési program van hatályban). Az EGK-Szerződésbe azonban hivatalosan csak az 1986-os Egységes Európai Okmány által bevezetett módosításoknak köszönhetően került bele, korábban tehát egyáltalán nem tartalmazott a környezet védelmére vonatkozó rendelkezéseket, így a közösségi környezetvédelmi jogszabályok is az alapító szerződés kifejezett felhatalmazása nélkül születtek. Az 1992-ben, Rio de Janeiro-ban megrendezett ENSZ Környezet és Fejlődés Világkonferenciát követően az ENSZ regionális és szakosított szervei, és más nemzetközi szervezetek is elkészítették a saját fenntartható fejlődési programjaikat, vagy legalább beépítették a meglévő programjaikba a fenntartható fejlődés elveit. Nem véletlen, hogy az EGK amelynek a nevét az Európai Uniót létrehozó, 1992-es Maastrichti Szerződés Európai Közösségre (EK) egyszerűsítette ötödik, egyben legambiciózusabb akcióprogramja A fenntarthatóság felé címet kapta. Kidolgozása során az Európai Bizottság elkészítette az előző 20 év környezetpolitikai mérlegét. A korábbi cselekvési programokhoz képest az ötödik közösségi akcióprogram nem 4-5 évre, hanem az 1992-től 2000-ig terjedő időszakra szólt, és úgy definiálta önmagát, mint a Rio-i konferencián elfogadott, Feladatok a 21. századra (Agenda 21) program európai végrehajtása. Kiemelte a környezet állapota szempontjából kulcsszerepet játszó ágazatokat (ipar, energia, 9
 10 közlekedés, mezőgazdaság, turizmus), és a legsúlyosabb környezeti problémákat (éghajlatváltozás, savasodás és levegőminőség, városi környezet, tengerparti területek, hulladékgazdálkodás, vízvédelem, természetvédelem és a biodiverzitás megőrzése). Átfogó jellege miatt végül túl általánosra sikerült, ami megnehezítette a végrehajtását. A célok elérése érdekében a következő megállapításokat tették: A környezeti érdekek hatékony integrálása kulcsfeladat; Az eddigi direkt, command and control (utasít és ellenőriz) típusú szabályozási eszközök helyett alkalmazni kell a piaci alapú és a különböző támogatási eszközöket; Az összes szereplő együttműködését szorgalmazó megosztott felelősség elvét kell érvényesíteni; Erősíteni kell a végrehajtást; Támogatni a tudományos kutatást és fejlesztést (K+F); A környezet igénybevételét figyelembe vevő árakat kell kialakítani; A társadalmat informálni és oktatni kell; Fejleszteni kell a környezeti információs rendszereket. A jelenleg futó, hatodik közösségi akcióprogramnak hivatalosan a 2001-ben, Göteborgban elfogadott, saját Fenntartható Fejlődési Stratégia (EU SDS) megvalósulásához kell hozzájárulnia. A dokumentum megtartja az előző program alapvető elemeit, de lényegesen tömörebb annál. A prioritást élvező területek: Éghajlatváltozás; Természetvédelem és biodiverzitás; Környezet-egészségügy; Természeti erőforrások és hulladék. Ezek eléréséhez kiemel öt szempontot, ahol eredményeket kíván elérni: A meglévő környezetvédelmi jogszabályok végrehajtásának erősítése; A környezetvédelmi szempontok hatékonyabb integrálása a többi közösségi politikába; Szorosabb együttműködés az üzleti szférával és a fogyasztókkal; Az állampolgárok jobb informálása és hatékonyabb bevonása, valamint a fogyasztási szokásaik megváltoztatása (az ötödik akcióprogram egyik lényeges tapasztalata volt, hogy a különböző érdekcsoportok számára a tervezési fázis vonzereje sokkal nagyobb, mint a végrehajtás és az ellenőrzés szakasza); Környezettudatosabb terület- és földhasználat. Az EU SDS a 2002-es Johannesburgi Világkonferenciára (WSSD) született EUálláspontot jelenti. Környezetvédelmi pillére tehát a Közösség hatodik környezeti cselekvési programja. A konkrét célkitűzések (klímaváltozás elleni fellépés és az ún. tiszta energia használata, közegészséget fenyegető tényezők megállapítása, a közlekedési rendszerek és a földhasználat javítása, stb.) megvalósításához konkrét menetrendet állapít meg, és meghatározza a legfontosabb feladatokat: A szektorok és politikák összehangolása; Tényleges árak meghatározása; A tudomány és a kutatás erősítése; A kommunikáció fejlesztése, a polgárok és cégek mobilizálása; A bővítés és a globális dimenzió figyelembe vétele. A Fenntartható Fejlődési Stratégia kiegészíti egy környezeti dimenzióval a már korábban, 2000 márciusában született ún. Lisszaboni Stratégiát, melynek az volt az eredeti célja, hogy 2010-re az Európai Uniót a világ legversenyképesebb és legdinamikusabb tudásalapú gazdaságává tegye. Bár a két stratégia (EU SDS és Lisszaboni Stratégia) kölcsönösen erősíti egymást, a gyakorlatban a politikai 10
 11 jelentőségük eltérő, mivel az Európai Bizottság szerint a globalizációból fakadó kihívásokra adott európai válasz elsősorban egy erős, nyitott és versenyképes egységes piac lehet. Az egyre élesebb globális verseny miatt a két stratégia átfogó, 2005-ben megkezdődött felülvizsgálata során a hangsúly egyre inkább a gazdasági kérdésekre: a versenyképesség fokozására, a növekedésre és a munkahelyteremtésre helyeződött át. A Bizottság szerint ugyanis a gyengélkedő európai gazdaság megerősítése magával vonja majd a társadalmi és környezeti problémák megoldására fordítható források növekedését (ez természetesen nem jelenti a környezeti szempontok egyenrangúságát a gazdasági és szociális kérdésekkel, azaz valójában a fenntarthatatlanságot fokozza). A felülvizsgált EU SDS legfontosabb célkitűzései a környezetvédelem, a szociális igazságosság és kohézió, a gazdasági jólét, valamint a nemzetközi kötelezettségek teljesítése. A 7 fő kihívás, melyekhez operatív célkitűzések és konkrét intézkedések kapcsolódnak: Éghajlatváltozás és a tiszta energia; Fenntartható közlekedés; Fenntartható termelés és fogyasztás; A természeti erőforrások megőrzése és az azokkal való gazdálkodás; Közegészségügy; Társadalmi integráció, demográfia és migráció; A szegénységgel és a fenntartható fejlődéssel kapcsolatos globális kihívások. Maga az Európai Unió (EU) csak 1992-ben, a Maastrichti Szerződéssel vált realitássá, ráépülve a három Közösségre. A Maastrichti Szerződés nem helyezte tehát hatályon kívül a korábbi alapító szerződéseket, és nem szűntek meg az Európai Közösségek sem, hanem a három Közösség lett az EU első (közösségi) pillére. A második pillér lett a kormányközi együttműködés formájában létrehozott Közös Kül- és Biztonságpolitika (KKBp), a harmadik pedig a szintén kormányközi jellegű Bel- és Igazságügyi Együttműködés (BIE; 1997-től leszűkült a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságszolgáltatási együttműködésre). Az első pillérben a tagállamok közötti együttműködés továbbra is sokkal szorosabb, nemzetek feletti (szupranacionális) jellegű. Az EU eleve nem rendelkezett önálló jogi személyiséggel, csak a három Közösség (ezek közül az Euratom a mai napig működik, az ESZAK 2002-ben megszűnt, az EGK-t pedig a Maastrichti Szerződés átkeresztelte Európai Közösségre, röviden EK-ra). Ebből adódik, hogy míg az EK gazdasági nagyhatalomnak tekinthető a nemzetközi kapcsolatok terén (beleértve a külkereskedelmet is), az EU a külpolitikában alig rendelkezik önálló eszközökkel ( gazdasági óriás politikai törpe ), a tagállamok ugyanis nem ruházták fel az ehhez szükséges hatáskörökkel, mert nem kívántak lemondani a szuverenitásuk ezen részéről. Jelenleg még tehát nem az EU-nak, hanem az EK-nak van környezeti politikája ( közösségi környezeti politika ), ő alkothat kötelező erejű közösségi környezetvédelmi jogszabályokat, ő köthet nemzetközi környezetvédelmi megállapodásokat, és vehet részt sokszor a tagállamokkal közösen különféle nemzetközi szervezetek környezetvédelmi tevékenységében. A hányatott sorsú reformszerződés, a 2007 decemberében megkötött Lisszaboni Szerződés hatályba lépésével az EK megszűnik, és az EU végre önállóan, mint Európai Unió léphet fel a nemzetközi kapcsolatokban. A Közösség (Unió) környezeti politikája ún. megosztott hatáskörbe tartozik, azaz a tagállamok csak olyan mértékben alkothatnak és fogadhatnak el kötelező erejű jogi aktusokat, amennyiben az Unió a hatáskörét nem gyakorolta, vagy lemond 11
 12 hatáskörének gyakorlásáról. A közösségi (uniós) szinten meghozott szabályok azonban mindig felette állnak a tagállamok nemzeti szabályainak (közösségi jog elsődlegességének elve), tehát a kettő közötti ellentét esetén nem a hazai, nemzeti szabályokat kell alkalmazni (ehhez nem kell őket formálisan hatályon kívül helyezni sem). Az EU környezetvédelmi szabályozása az alapító szerződéseken és a nemzetközi megállapodásokon túl a közösségi intézmények (Európai Bizottság, Európai Unió Tanácsa, Európai Parlament) által alkotott kötelező erejű jogforrásokra épül, melyeknek három típusa van: irányelv (direktíva), rendelet és határozat. Léteznek ezen felül "nem kötelező jogforrások" is, ilyenek az ajánlások és a vélemények, és számos egyéb, puha jognak (soft law) is hívott deklaráció, közlemény, állásfoglalás, intézményközi megállapodás, stb.. A környezetvédelmet szabályozó jogforrások leggyakrabban irányelvek, amelyek megjelölik az elérendő célokat és a nemzeti jogba történő átültetés (az ún. implementáció) határidejét, de nem rendelkeznek arról, hogy ezt az adott tagállamnak hogyan, milyen eszközökkel kell elérnie. Ebből adódóan kiválóan alkalmas eszközök a tagállamok eltérő nemzeti szabályainak közelítésére (a jogharmonizációra), hiszen képesek tükrözni a tagállamok közötti (földrajzi, jogi és egyéb) eltéréseket. A rendeleteket át sem kell ültetni, hanem ugyanúgy érvényesülnek, mint a tagállamok nemzeti szabályai, tehát egységes szabályozást hoznak létre, ami kevésbé alkalmas az eltérő tagállami sajátosságok figyelembe vételére. Európai Unió története világosan mutatja, hogy miként jutott el egy eredetileg szinte tisztán gazdasági céllal létrehozott szervezet annak felismeréséig, hogy a környezeti érdekek figyelmen kívül hagyása rövid időn belül az európai integráció továbbfejlődésének a gátjává válhat. Jelenleg az Európai Közösség, mint nemzetközi szervezet rendelkezik valószínűleg a világon a legfejlettebb környezeti szabályozással. Vezető szerepet tölt be a nemzetközi környezetpolitikában, főleg az éghajlatváltozás elleni küzdelem terén. Ennek keretében indította el 2005-től a világ legnagyobb egységes CO 2 -piacát is, mely 2007 óta 27 országra terjed ki, és működése egybeesik a Kiotói Jegyzőkönyv keretében elfogadott első kötelezettségvállalások időszakával. Mindezek ellenére az Európai Környezetvédelmi Ügynökség európai környezetről szóló 2005-ös, átfogó jelentése kénytelen volt megállapítani, hogy mind a polgároknak, mind a kormányoknak többet kell tenniük annak érdekében, hogy a gazdasági fejlődés összhangba kerüljön a Föld teherbíró képességével. Az eddig elért sikerek többnyire annak köszönhetők, hogy a Közösség az elmúlt évtizedekben jórészt a jól látható pontforrásokra összpontosított, miközben az erőforrások felhasználása abszolút mértékben állandó maradt, a hangsúly pedig a gyártásról a fogyasztási kérdésekre tevődött át. Összességében elmondható, hogy a környezetvédelem és a fenntartható fejlődés kérdése az Európai Unióban kezdetektől fogva a gazdasági növekedéshez kapcsolódott, és sajnos alá is rendelődött. Ez a sajátosság a mai napig megfigyelhető, viszont a fenntartható fejlődés értelmezése körüli állandó vita hatékony segítséget nyújt ahhoz, hogy a környezetvédelmi kérdések a legfontosabb politikai döntések meghozatala során rendszeresen felmerüljenek, és fokozatosan tisztázódjanak. f) Nemzetközi környezetpolitika A nemzetközi kapcsolatok létrejöttéhez a következő feltételek együttes meglétére van szükség: Több, egymástól elkülönült politikai egység vagy később állam, 12
 13 Ezen államok közötti tényleges kapcsolatok, Egyetlen állam sem rendelkezik olyan hatalmi túlsúllyal, mely módot adhat más országok alávetésére. A nemzetközi jog a nemzetközi közösség tagjai elsődlegesen és döntő mértékben az államok, illetve egyre nagyobb mértékben a nemzetközi szervezetek közötti kapcsolatokat, viszonyokat szabályozó jogi normák rendszere. Míg az egyes országok nemzeti szabályai elsősorban a magánszemélyek életviszonyait szabályozza, ezzel szemben a nemzetközi jog főleg az államok külső, más államokkal fenntartott kapcsolataira vonatkozik. A nemzetközi szervezetek az államok száma szerint, illetve a szervezet céljai szerint a következőképpen csoportosíthatók: Univerzális és nem univerzális nemzetközi szervezetek, Általános és speciális feladatkörű nemzetközi szervezetek. Univerzális nemzetközi szervezetnek tekinthető az 1945-ben létrehozott ENSZ és a szakosított szervezetei (WHO, FAO, UNESCO, stb.), hiszen ezeknek a nemzetközi közösség túlnyomó többsége a tagja, és elvileg minden állam számára nyitva állnak. Nem univerzális nemzetközi szervezet például a NATO, az Európa Tanács, az OECD, az Amerikai Államok Szervezete (OAS), az Arab Liga vagy az Afrikai Unió. A nemzetközi szabályok nemzetközi szerződések megkötésével vagy a nemzetközi jog általános szabályainak (pl. nemzetközi szokásjog) kialakítása révén jön létre. Nemzetközi szerződéseket köthetnek az államok és a nemzetközi szervezetek is. A szerződő felek száma szerint a következőképpen csoportosíthatjuk a nemzetközi szerződéseket: Kétoldalú (bilaterális) szerződések, Többoldalú (multilaterális) szerződések. A nemzetközi szerződések szövegének létrehozásában és elfogadásában részt vevő országoktól (az ún. tárgyaló államoktól ) meg kell különböztetni azokat az államokat, amelyek elismerték, hogy a szerződés rájuk nézve kötelező hatállyal bír, függetlenül attól, hogy a szerződés hatályba lépett-e vagy sem (ezek ún. szerződő államok ). Ha a szerződés hatályba is lépett, akkor részes felekről beszélünk. A nemzetközi szerződések kötelezettjei, főszabály szerint, a szerződésben részes államok. Minden hatályos szerződés kötelezi a részes feleket, akiknek a nemzetközi szerződéseket jóhiszeműen kell végrehajtaniuk. Harmadik államnak tekinthető minden ország, amely nem részese a szerződésnek. Egy nemzetközi szerződés általában az adott ország beleegyezése nélkül nem tartalmazhat rá nézve sem kötelezettségeket, sem jogokat. A szerződés olyan módon és abban az időpontban lép hatályba, ahogyan erről rendelkezik, vagy ahogyan erről a tárgyaló államok megállapodnak. Ennek hiányában a hatályba lépéshez a tárgyaló államok mindegyikének el kell ismernie, hogy a szerződés reá nézve kötelező erővel bír. Ez az aktus történhet aláírással, a szerződést létrehozó okiratok kicserélésével, megerősítéssel, elfogadással, jóváhagyással vagy csatlakozással, illetve a felek megállapodása szerinti bármely egyéb más módon. Ha a szerződés lehetővé teszi, az államok egyoldalúan fenntartásokat is tehetnek, amellyel a szerződés bizonyos rendelkezéseit magukra nézve kizárják vagy módosítják. A nemzetközi jog szabályainak az alkalmazása tehát elsősorban az államok feladata, kikényszerítési mechanizmusa nem létezik, vagy nagyon gyenge, ezért a végrehajtása, kikényszeríthetősége is rendkívül korlátozott. A nemzetközi környezetvédelmi együttműködésnek kettős célja van: egyrészt a már kialakult környezetvédelmi problémák kezelése, megoldásának elősegítése, 13
 14 másrészt az újabb problémák kialakulásának megelőzése. A gyakorlatban azonban inkább csak az első célkitűzés megvalósítását láthatjuk. Az egyes államok felelőssége azonban nem egyforma a globális környezeti problémák megoldása terén. Eleve nagyon nehéz azt meghatározni, hogy a globális környezeti problémák kialakulásában melyik ország mekkora szerepet játszik, ezek a hatások milyen következményekkel járnak, hogyan jelentkeznek az adott ország(ok)ban, milyen konkrét lépéseket kell tenni és mikor, illetve konkrétan kit terhel a felelősség a problémák kialakulásáért. Mivel a környezet védelme jelentős anyagi áldozatokkal jár, a gyakorlatban a nemzetközi együttműködés sok bizonytalansággal terhelt, és nagyon eltérő aktivitást mutat az egyes országok részéről. Az államok által képviselt álláspont általában igen sokrétű és gyakran ellentétes, aminek a hátterében rendre gazdasági érdekkülönbségek húzódnak meg. Magyarország már csak a mérete alapján is igen szűk mozgástérrel rendelkezik, hiszen kénytelen igazodni a nagyhatalmak és az Európai Unió álláspontjához, földrajzi fekvése alapján pedig különösen kiszolgáltatott elsősorban a szomszédos országoknak. A nemzetközi együttműködés sokrétű és több szinten valósul meg, de sokszor ugyanazok a szereplők (országok, országcsoportok, érdekcsoportok, sőt gyakran évekig ugyanazok a személyek) végzik ezt a fajta tevékenységet, ami miatt az általuk képviselt álláspontok is általában nagyon hasonlóak. A nemzetközi jog szabályai alapján valamennyi országnak szuverén joga a saját környezeti politikájának megfelelően kihasználni a természeti erőforrásait, ugyanakkor köteles biztosítani, hogy a fennhatósága vagy ellenőrzése alá tartozó tevékenységek ne károsítsák más országok, vagy a fennhatóságán kívül eső területek környezeti értékeit. A nemzetközi szerződésekben használt kétértelmű vagy túl általános megfogalmazások azonban mutatják, hogy a nemzetközi környezetvédelmi jog is valójában milyen korlátozott eszközökkel rendelkezik: a Szerződő Felek eltökélt szándéka ; a szóban forgó tények és problémák kellő figyelembevételével védik az embert és környezetét a szennyezés ellen; arra törekszenek, hogy korlátozzák és lehetőség szerint fokozatosan csökkentsék és megakadályozzák a szennyezést; megfelelő politikát és stratégiát alakítanak ki ; szükségleteik szerint együttműködést kezdeményeznek és folytatnak; kívánatosnak tartják, hogy közös programok készüljenek; hangsúlyozzák a programok végrehajtásának és továbbfejlesztésének szükségességét; készek arra, hogy az adatokat megadják egymásnak, és időszakonként naprakésszé tegyék; stb. A nemzetközi jog szabályait nem törvényhozó alkotja, nincs a végrehajtást biztosító kormány, kötelező bírósági eljárás vagy kényszerapparátus, az államok azonban úgy viselkednek, mintha a nemzetközi jog létezne: általában elfogadják a nemzetközi jog létezését, kötelező erejét, és a nemzetközi kötelezettségek megszegéséből beálló nemzetközi felelősségüket. 4. Hazai szabályozás Magyarországon a környezetvédelmi szabályozás alapja az Alkotmány mellett az évi LIII. törvény (röviden környezetvédelmi törvény: Kvt.). A törvény célja az ember és környezete harmonikus kapcsolatának kialakítása, a környezet elemeinek és folyamatainak védelme és a fenntartható fejlődés környezeti feltételeinek biztosítása. 14
 15 A Kvt. kerettörvény, azaz csak a környezet védelmének általános szabályait és horizontális eszközeit tartalmazza (elsősorban az állami irányítás és a közigazgatás feladatait), de számos elvi jellegű szabályt is megfogalmaz. Az egyes környezeti elemekre és az egyes ágazatokra vonatkozó szabályokat egyéb jogszabályok tartalmazzák. Ezt jól érzékelteti a Kvt. 3. -a, melynek értelmében a Kvt. rendelkezéseivel összhangban külön törvények rendelkeznek, különösen: a) a nukleáris energiáról és a radioaktivitás felhasználásáról, b) a bányászatról, c) az energiáról, d) az erdőkről, e) az épített környezet alakításáról és védelméről, f) a termőföldről, g) a halászatról, h) a közlekedésről, közlekedési alágazatonként, i) a katasztrófák megelőzéséről és következményeik elhárításáról, j) a területfejlesztésről, k) a vadgazdálkodásról l) a vízgazdálkodásról, m) a hulladékokról, n) a veszélyes anyagokról. A nem kimerítő (nem taxatív) jellegű felsorolásban külön kiemelésre kerülnek az élővilág és az épített környezet védelmével kapcsolatos külön törvények is: a) a természet és a táj védelméről, b) az állatvédelemről, továbbá az állategészségügyről, c) a növényvédelemről, továbbá a növényegészségügyről, d) a műemlékek védelméről. 5. Intézményrendszer Az integráció elve alapján elméletileg valamennyi állami szerv (köztársasági elnök, Országgyűlés, Kormány, helyi önkormányzatok, rendes bíróságok, Alkotmánybíróság, országgyűlési biztosok, stb.) köteles a tevékenységei során érvényesíteni a környezeti szempontokat. A Parlamentre, mint jogalkotó hatalomra különösen fontos szerep hárul ezen a téren. A Kormányon belül a környezetvédelemért felelős tárca (jelenleg a Környezetvédelmi és Vízügyi Minisztérium) felel elsődlegesen az állam környezetvédelmi feladatainak a végrehajtásáért. Magyarországon a környezetvédelmi igazgatás feladatait a Kvt. és más jogszabályok rendelkezései alapján a következő szervek látják el: A miniszter irányítása alatt álló hivatali szervezet, A területi környezetvédelmi hatóságok (felügyelőségek), illetőleg más államigazgatási szervek, A települési önkormányzat és szervei, A jegyző. A környezetvédelmi igazgatást végző szervek között kiemelt szerepet látnak el a hatósági jogkörrel (közhatalmú jogosítványokkal) is rendelkező szervek. Hatóságok tehát azok a közigazgatási szervek, amelyek közhatalmi jogkört gyakorolva hatáskörük, illetékességi kereteik között hatalmi jellegű egyedi aktusokat (pl. engedélyeket) bocsáthatnak ki. A hatóságok a hatósági jogköreik gyakorlása során az ügyfelekre hoznak kötelezést tartalmazó, jogot megállapító döntéseket, amellyel lényegében az állami közhatalmat testesítik meg. A döntéseik meghozatala után az abban foglaltak végrehajtását is ellenőrzik és szükség esetén joghátrány (szankció) kilátásba helyezésével gondoskodnak az állami akarat teljesítéséről. 15
 16 A nemzeti park igazgatóságok hatósági és kezelői feladatainak egy kézben tartása, illetve a hatósági ügyek számának növekedéséből adódó problémák miatt a magyar környezetvédelmi igazgatás rendszerét állandó bírálat érte a csatlakozási tárgyalások során az Európai Unió részéről. Ezért a környezetvédelmi és vízügyi miniszter irányítása alá tartozó igazgatási szervezetrendszer fokozatosan átalakítására került 2003-tól. Ennek eredményeként jöttek létre az ún. egységes zöldhatóságok, amelyek kizárólag környezetvédelmi, természetvédelmi és vízügyi első fokú hatósági és szakhatósági feladatokat, és az azok megalapozásához szükséges tevékenységeket látnak el. Elkülönült tehát a közhatalmi (hatósági), illetőleg az egyéb állami közfeladatokat ellátó szervek rendszere, és megszűnt az egymás eljárásaiban való szakhatósági közreműködés. Környezetvédelmi hatósági feladatot természetesen nem csak a felügyelőségek és a Főfelügyelőség, hanem a jegyzők is ellátnak, környezetvédelmi ügyekben a hatáskör gyakorlója ugyanis nem az önkormányzat, hanem a jegyző. Az önkormányzatoknál működő környezetvédelmi hatósági szervezet tehát valójában a jegyzők általános közigazgatási hatáskörének a környezetvédelmi, természetvédelmi és vízgazdálkodási részét valósítja meg. 6. Esetelemzések A Bős-Nagymaros vízlépcsőrendszer ügye: Magyarország és Csehszlovákia között már az 1950-es években felmerült egy hidroelektromos erőmű közös megépítésének a terve a Dunakanyar felett. Ekkoriban a beruházás környezetvédelmi vonatkozásai még nem játszottak szerepet ben aláírták a magyar-csehszlovák egyezményt a vízlépcső megépítéséről, amely egy felső (Bős) és egy alsó gátból (Nagymaros) állt volna. A megállapodás célja az elektromos áram termelése mellett a hajózás javítása, az árvízvédelem és a regionális fejlesztés volt. A műszaki vázlat alapján Dunakilitinél elrekesztették volna a folyót, így felette létrejött volna egy tározó. Ebből ágazott volna ki az üzemvízcsatorna, rajta a bősi vízlépcsővel. Ezzel energetikai és hidraulikai egységben épült volna fel a nagymarosi vízlépcső. A létesítmények csehszlovák területen ha, a magyar oldalon pedig 4000 ha területet foglaltak volna el. A vízhozam szabályozásával a vízerőmű rugalmasan tudott volna alkalmazkodni az energiaigényekhez (ún. csúcsra járatás ). A vitákat 1978-ban egy népi ellenőrző bizottsági vizsgálat indította el a tervek hiányosságairól. A magyar fél 1981-ben a munkákat leállította, és 1990-ig történő megszakításukat javasolta. A szakmai viták eredményeként 1983-ban a Magyar Tudományos Akadémia jelentése alapján az Országos Környezet-és Természetvédelmi Hivatal (OKTH) határozata megállapította, hogy a terv nem foglalkozott kellően a környezetvédelmi-ökológiai kérdésekkel, ezért hatásvizsgálat elvégzését rendelte el ban az egyezményt módosították, és az elkészítés határidejét Bősnél re, Nagymarosnál pedig 1994-re halasztották. A csehszlovák fél időközben a ráeső munkák jelentős részét elvégezte től kezdve a nyilvánosság is bekapcsolódott az eseményekbe (pl. a Duna Kör) ban magyar-osztrák megállapodás született: osztrák cégek, osztrák tőkével, magyar vállalatok bevonásával építik meg az erőmű nagy részét. Ennek fejében az osztrák fél 20 éven át évi 1,2 millliárd kwh áramot kapott volna, ami a vízlépcső-rendszer magyar részesedésének 2/3 részét jelentené ben a magyar kormány előbb felfüggesztette, majd leállította a munkálatokat Nagymarosnál ben a csehszlovák hatóságok, a C variánsnak nevezett ideiglenes megoldás útján, a munkálatok folytatásáról 16
 17 nyilatkoztak. A C variáns egyrészt a folyó egyoldalú elterelését jelentette egy üzemvízcsatornába csehszlovák területen, másrészt egy csökkentett méretű tározótó létrehozását szintén csehszlovák területen. A két ország közötti sikertelen tárgyalások következtében Magyarország arra hivatkozva, hogy a terv környezeti hatásai tisztázatlanok, a Cseh és Szlovák Köztársaság kormánya folytatja a C variáns építkezéseit, valamint hogy az ideiglenes megoldás nemzetközi egyezményeket sért kinyilvánította az 1977-es szerződés egyoldalú megszüntetését, miközben egy új terelő gát építésével (Dunacsúnnál) Csehszlovákia saját területén megkezdte a folyóvíz nagyobbik részének elterelését az üzemvízcsatornába májusában a vitát a hágai Nemzetközi Bíróság elé terjesztették. A Bíróság a Bős-Nagymaros Vízlépcsőrendszer ügyében szeptember 25-én, nyilvános ülésen hirdette ki az ítéletét, melynek főbb megállapításai a következők: Magyarországnak nem volt joga felfüggeszteni, majd később teljesen leállítani a nagymarosi beruházás munkálatait és a bősi beruházás rá eső részét, amiért 1977-ben felelősséget vállalt; Csehszlovákiának joga volt folytatni 1991 novemberében az "ideiglenes megoldás"-nak a megvalósítását, de azt nem volt joga üzembe helyezni 1992 októberétől; Magyarországnak a bejelentése 1992-ben, miszerint az 1977-es szerződést és az ahhoz kapcsolódó dokumentumok érvényességét megszünteti, nem vonta maga után a szerződés megszűnését; Magyarországnak és Szlovákiának jóhiszeműen kell tárgyalnia, figyelembe véve a fennálló helyzetet is, és a Feleknek minden szükséges intézkedést meg kell tenniük annak érdekében, hogy az 1977-es szerződés céljai megvalósítását biztosítsák; amennyiben a Felek másként nem állapodnak meg, az 1977-es szerződés értelmében a Feleknek egy közös üzemeltetési rendszert kell létrehozniuk; Magyarország köteles kártérítést fizetni Szlovákiának azokért a károkért, amelyeket Csehszlovákiának és Szlovákiának okozott a munkálatok felfüggesztésével és későbbi teljes megszüntetésével, illetve Szlovákia is köteles kártérítést fizetni Magyarországnak azokért a károkért, melyeket Csehszlovákia okozott az "ideiglenes megoldás" üzembe helyezésével és életben tartásával okozott. Ehhez képest csak 2005-ben került sor három közös szakértői munkacsoport felállítására, amivel megkezdődhettek a szakértői szintű érdemi tárgyalások a két ország között. Az azóta eltelt időszak alapján látható, hogy Magyarországnak továbbra sem áll szándékában felépíteni a bős-nagymarosi vízlépcső alsó duzzasztóját. A felek között teljes az egyetértés az 1997-es ítélet mielőbbi végrehajtását illetően, viszont eltérően ítélik meg azt, hogy az alsó duzzasztó nélkül miképpen oldható meg az érintett folyamszakasz hajózhatósága. A tiszai ciánszennyezés: január 30-án a több napja tartó heves esőzések miatt az aranymosással foglalkozó nagybányai Aurul bányaipari vállalat ipari derítőjéből mintegy százezer köbméternyi cianiddal szennyezett víz ömlött ki a szabadba. A nagybányai magyar-román vegyesvállalat, az Aurul tulajdonosa az Esmeralda Exploration Limited ausztrál cég volt, amely ellen csődeljárás indult, továbbá több román vállalat. Az Aurul nagybányai üzemének működése során kibocsátott feldolgozási maradékot a 93 hektár alapterületű, úgynevezett zagytározó fogadta be. A tározótól nem messze folyt a Sasar-, illetve a Lápos-patak, melyek a Szamos folyón keresztül összeköttetésben voltak a Tiszával. 17
 18 2000. január 30-án este a tározó gátja átszakadt és néhány óra alatt 25 méter széles, 2,5 méter mély kifolyási csatorna keletkezett és ezen keresztül folyt a mérgező, 120 milligramm/liter cianidot és nehézfémeket (főként rezet, cinket) tartalmazó víz a Láposba és a Sasarba, onnan a Szamosba, majd a Tiszába. Az első hivatalos információ január 31-én, 18 óra körül érkezett a magyarországi Felső-Tisza-vidéki Környezetvédelmi Felügyelőséghez a Kolozsvári Vízügyi Igazgatóságtól. A szennyezett víz a magyar határt február 1-jén 16 órakor érte el Csengernél, a szennyezettség mértéke elérte az "erősen szennyezett" kategória cianid-határértékének 180-szorosát. Az átfolyás megszüntetésére csak február 2-án hajnalban került sor. A magyar folyószakaszon 12 nap alatt (2000. február között) vonult le a ciános víz és egy hónap múlva a Dunán keresztül eljutott a Fekete-tengerbe. A magyar állam 2001-ben a Kincstári Vagyoni Igazgatóságon (KVI) keresztül perelte be az időközben Transgold SA-vá átalakult céget a tiszai cián- és nehézfémszennyezés miatt. A kártérítési követelés összege 28 milliárd 596 millió forint. Az EU-tagországok környezetvédelmi miniszterei 2004 októberében, Luxemburgban elfogadták, hogy új létesítmények esetében, a bányászati hulladékoknál az oldott cián szintje nem haladhatja meg köbméterenként a 10 milligrammot májusában a Fővárosi Bíróság ideiglenes intézkedés formájában úgy döntött, hogy a Transgold SA-nak 85 százalékkal vissza kell fognia termelését a további károkozás megelőzése érdekében májusában a Fővárosi Bíróság közbenső ítéletet hirdetve azt is kimondta, hogy a nagybányai aranybányát működtető Transgold SA-t terheli a felelősség a tiszai ciánkatasztrófáért (a Romániában egyelőre ki nem hirdetett ítéletet az aranybánya felszámolását végrehajtó cégek várhatóan megfellebbezik). Ezt követően kezdődhet csak meg az a vita, amely során a magyar állam számlák, szakértői jelentések alapján bebizonyíthatja, hogy jogosan tart igényt a kártérítési összegre. A 2006 áprilisában, Romániában elindított csődeljárás keretében a felszámolók összeállították a hitelezők külföldi bankok, román állami intézmények, szolgáltató vállalatok névsorát, ám végleges bírósági ítélet hiányában kihagyták a magyar államot. Magyarország emiatt a kolozsvári ítélőtáblán kérte, hogy vegyék fel a hitelezők közé, sőt megtámadta a korábban Aurul néven működő aranybánya csődeljárásáról, valamint eladásáról szóló intézkedéseket, ám a román bíróság a magyar állam valamennyi fellebbezését elutasította, így Magyarország nem jogosult az eladás nyomán befolyt vételár szétosztására sem. A Magyarországon folyó perben még nem született döntés a kártérítés összegéről, de abban az esetben kérdés lesz, hogy miként kényszeríthető majd ki a megállapított összeg. Az ügy legfőbb eredménye nagy valószínűséggel mindössze annyi lesz, hogy a bíróság által előírt biztonsági intézkedéseknek köszönhetően legalább a jövőbeni katasztrófák egy része megelőzhetővé vált. 7. Vizuális mellékletek 8. Ábrák A második világháború befejeződése Európában május május 9. A Schuman Nyilatkozat (az Európai Szén- és Acélközösség létrehiozására irányuló javaslat) 1951 Az ESZAK-Szerződés aláírása (Párizs) 1957 Az Európai Gazdasági Közösség (EGK) és az Európai Atomenergia 18
 19 Közösség (EAK/Euratom) létrehozása (Róma) 1962 Rachel Carson Néma tavasz című könyvének megjelenése Az Országos Természetvédelmi Hivatal (OTvH) létrehozása M.o.-on 1968 A Római Klub létrehozása (Aurelio Peccei) 1969 Nemzeti Környezetpolitikai Törvény (NEPA) az Egyesült Államokban 1970 UNESCO Ember és bioszféra programja Az első Föld Napja az USA-ban (Denis Hayes; április 22.) 1972 A növekedés határai című jelentés (Dennis Meadows et al., "The Limits to Growth ) Az ENSZ Stockholmi Világkonferenciája Ember és bioszféra címmel. Június ötödikét környezetvédelmi világnappá nyilvánítják Döntés születik új ENSZ szakosított szervezet felállításáról, az ENSZ Környezeti Programjáról (UNEP) A közösségi környezeti politika elindítása 1973 Az EGK első környezeti cselekvési programja (1976-ig) évi II. törvény az emberi környezet védelméről 1977 Az Országos Környezet- és Természetvédelmi Hivatal (OKTH) létrehozása 1984 Megalakul a 22 tagú Környezet és Fejlődés Világbizottság (WCED Brundtland Bizottság; magyar tagja Láng István) 1985 Megalakul az Országgyűlés Környezetvédelmi és Településfejlesztési Bizottsága 1986 Az Egységes Európai Okmány (A környezeti cím alkotmányos rangra emelkedése az Európai Gazdasági Közösségben) 1987 A Brundtland Bizottság Közös Jövőnk című jelentése ( Our Common Future ) 1988 A Környezetvédelmi és Vízgazdálkodási Minisztérium (KVM) felállítása 1990 A zöld tárca átalakítása Környezetvédelmi és Területfejlesztési Minisztériummá (KTM) 1992 Az ENSZ második Környezetvédelmi Világkonferenciája A környezetről és a fejlődésről (UNCED, Rio de Janeiro) A Maastrichti Szerződés (az Európai Unió létrejötte) évi LIII. törvény (Kvt.) a környezet védelmének általános szabályairól 1997 A Kiotói Jegyzőkönyv aláírása Az első Nemzeti Környezetvédelmi Program elfogadása (NKP-I., 2002-ig) 1998 A Környezetvédelmi Minisztérium létrehozása (KöM) Az Aarhusi Egyezmény elfogadása 2000 A Lisszaboni Stratégia elfogadása az EU-ban 2001 Az Európai Unió Fenntartható Fejlődési Stratégiájának elfogadása (EU SDS) 2002 Az ENSZ harmadik Környezetvédelmi Világkonferenciája A fenntartható fejlődésről (Rio+10; World Summit on Sustainable Development WSSD) A zöld tárca átalakítása Környezetvédelmi és Vízügyi Minisztériummá (KvVM) 2003 A második Nemzeti Környezetvédelmi Program (NKP II.) Magyarország csatlakozása az Európai Unióhoz május A Kiotói Jegyzőkönyv hatályba lépése 19
 20 február Nemzeti Fenntartható Fejlődési Stratégia (NFFS) 2009 dec. Klímacsúcs Koppenhágában EURÓPAI UNIÓ (1992) Európai Közösségek (EKk) Közös Kül és Biztonságpolitika (KKBp) Bel és Igazságügyi Együttműködés (BIE) ESZAK (2002 ig) Euratom (EAK) Európai Közösség (EK) Fontosabb nemzetközi környezet- és természetvédelmi egyezmények: Antarktisz Szerződés (1959); a hulladékkal és egyéb anyagokkal való tengerszennyezés megelőzéséről szóló egyezmény (1972); a világ kulturális és természeti örökségének védelméről szóló Párizsi Egyezmény (Világörökség Egyezmény, UNESCO, 1972); a hajók által okozott szennyezés megelőzéséről szóló évi nemzetközi egyezmény és az ahhoz csatolt évi jegyzőkönyv ( MARPOL 1973/1978. ); a nemzetközi jelentőségű vadvizekről, különösen mint a vízimadarak tartózkodási helyéről szóló, Ramsari Egyezmény (1971); az évi 15. törvényerejű rendelettel kihirdetett és a veszélyeztetett vadon élő állat- és növényfajok nemzetközi kereskedelméről szóló Washingtoni Egyezmény (CITES, 1973); az évi 6. törvényerejű rendelettel kihirdetett a vándorló, vadon élő állatfajok védelméről szóló Bonni Egyezmény (1979); az európai, vadon élő növények, állatok és természetes élőhelyeik védelméről szóló Berni Egyezmény; a nagy távolságra jutó, országhatárokon átterjedő levegőszennyezésre vonatkozó, 1979-es Genfi Egyezmény; a sztratoszferikus ózonréteg védelméről szóló, 1985-ös Bécsi Egyezmény; a Tisza és mellékfolyóinak szennyezés elleni védelméről szóló 1986-os egyezmény; az ózonréteget lebontó anyagokról szóló, 1987-es Montreáli Jegyzőkönyv; a veszélyes hulladékok országhatárokat átlépő szállításának ellenőrzéséről és ártalmatlanításáról szóló, 1989-es Bázeli Egyezmény; 20


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
14.6.97 1 FI 1 Euroopan yhteisöjen virallinen lehti N:o C 181 /21
 Kantajan edustajana on asianajaja Nicolas Lhoëst, Bryssel, Cornelis Volgerin 11.4.1997 Euroopan parlamenttia
 ja prosessiosoite Luxemburgissa Fiduciaire Myson SARL, vastaan nostama kanne
 30 rue de Cessange. (Asia T-108/97)
 Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomiois ( 97/C 181 /44 )
 tuin
 — kumoaa 18.6.1996 tehdyn komission päätöksen, jolla (Oikeudenkäyntikieli: ranska)
 komissio hylkäsi kantajan vaatimuksen henkilöstö
 sääntöjen 31 artiklan 2 kohdan mahdollisen soveltu
 vuuden arvioimisesta,
 Cornelis Volger, kotipaikka Heffingen ( Luxemburg ), on
 nostanut 11.4.1997 Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oi
 — kumoaa tarpeellisilta osin kantajan valituksen perus keusasteen tuomioistuimessa kanteen Euroopan parla
 teella 27.12.1996 tehdyn komission nimenomaisen hyl menttia vastaan. Kantajan edustajat ovat asianajajat Jean
 käävän päätöksen, Noel Louis, Thierry Demaseure ja Ariane Tornel, Bryssel,
 ja prosessiosoite Luxemburgissa on Fiduciaire Myson
 — velvoittaa vastaajan korvaamaan asian käsittelystä SARL, 30 rue de Cessange.
 tässä tuomioistuimessa aiheutuvat oikeudenkäyntiku
 lut .
 Kantaja vaatii, että yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen
 tuomioistuin
 Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut
 Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut ovat sa — kumoaa 3.9.1996 tehdyn päätöksen, jolla kantaja va
 mansisältöiset kuin asiassa T-16/97 ( M. pautettiin työtehtävistään alkaen illasta 31.1.1996 ,
 (') EYVL N:o C 74 , 8.3.1997, s . 27.
 — velvoittaa vastaajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
 Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut
 Suzanne Smetsin 11.4.1997 Euroopan yhteisöjen
 komissiota vastaan nostama kanne Kantaja on jo riitauttanut nimittävän viranomaisen
 1.12.1995 tekemän, 27.12.1995 päivätyllä kirjeellä tiedok
 ( Asia T-107/97 )
 siannetun päätöksen, jolla hänet vapautettiin työtehtävis
 ( 97/C 181 /43 ) tään taannehtivasti 30.11.1995 lukien ja jolla hänelle
 myönnettiin oikeus henkilöstösääntöjen liitteen IV mukai
 (Oikeudenkäyntikieli: ranska) seen korvaukseen ( asia T-176/96 ) (').
 Suzanne Smets, kotipaikka Bryssel, on nostanut 11.4.1997
 Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomiois Nyt nostetulla kanteella kantaja riitauttaa Euroopan parla
 tuimessa kanteen Euroopan yhteisöjen komissiota vastaan. mentin puhemiehen 3.9.1 996 tekemän päätöksen, jolla
 Kantajan edustajana on asianajaja Marc-Albert Lucas, Lie työtehtävistä vapauttamista koskevan päätöksen voimaan
 ge, ja prosessiosoite Luxemburgissa asianajotoimisto Eve tulohetkeksi vahvistettiin ilta 31.1.1996 ja jolla hänelle
 lyne Korn, 21 rue de Nassau. myönnettiin oikeus henkilöstösääntöjen liitteen IV mukai
 seen korvaukseen .
 Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomiois
 tuin
 Kantaja katsoo, että parlamentti on loukannut henkilöstö
 — kumoaa komission päätöksen, jolla se hylkäsi kantajan sääntöjen 25 artiklan mukaista velvoitetta ilmoittaa viivy
 vaatimuksen hänen palkkaluokkansa uudelleenmäärit tyksettä virkamiehelle vastaisesta päätöksestä, koska
 tämisestä , riidanalainen päätös annettiin kantajalle tiedoksi vasta
 seitsemän kuukautta voimaantulonsa jälkeen. Kantajan
 — kumoaa komission päätöksen, jolla se hylkäsi kantajan mukaan riidanalainen päätös ei voi myöskään vaikuttaa
 hallintovalituksen, taannehtivasti loukkaamatta oikeusvarmuuden ja luotta
 muksensuojan periaatteita .
 — velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntiku
 lut.
 Päätös vapauttaa kantaja työtehtävistään on tehty myös
 Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut vastoin henkilöstösääntöjen 41 artiklan mukaista huolen
 pitovelvollisuutta ja ottamatta huomioon kantajan henki
 Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut ovat sa lökohtaisia intressejä .
 mansisältöiset kuin asiassa T-16/97 ( M.
 (') EYVL N:o C 388 , 21.12.1996 , s . 10 ja sitä seuraavat sivut.
 (') EYVL N:o C 74 , 8.3.1997, s. 27.


type: other

text:
Art. 2 But et principe du regroupement
 Art. 4 Harmonisation des procédures d'acquisition
 Art. 9 Services d'achat centraux
 Art. 10 Autres services d'achat
 Section 2 Tâches et compétences des services d'achat centrau...
 Art. 11 ...
 Section 3 Délégations d'une compétence d'acquisition
 Art. 12 Types de délégations et compétences en matière d'oct...
 Art. 13 Conditions d'octroi
 Art. 23 Compétences et processus
 Chapitre 3a Controlling des achats
 Section 2 Services spécialisés et autres activités de soutie...
 Art. 29 Service des technologies de l'information dans les m...
 Art. 30 Activités de soutien en matière de conditions de tra...
 Art. 31 Activités de soutien en matière d'égalité entre femm...
 Art. 32 Décision concernant les demandes en dommages-intérêt...
 Art. 33 Obligation de signaler une entrave à la libre concur...
 Art. 36 Instructions du DFF pour les acquisitions en situati...
 Art. 37a Directives de l'OFCL
 Art. 38a Procédure en cas de différend
 Art. 40a Dispositions transitoires de la modification du 18 ...
 Biens et services acquis par les services d'achat centraux
 Compétences et responsabilités liées au controlling des acha...
 A. Rapport portant sur toute l'administration fédérale
 B. Données à saisir par les services demandeurs et les servi...
 Ordonnance sur l'organisation des marchés publics de l'administration fédérale
 vu les art. 43, al. 2 et 3, et 47, al. 2, de la loi du 21 mars 1997 sur l'organisation du gouvernement et de l'administration (LOGA)1, vu l'art. 35 de la loi fédérale du 16 décembre 1994 sur les marchés publics (LMP)2,
 1 La présente ordonnance règle les tâches et les compétences relatives aux marchés publics de l'administration fédérale.
 aux unités de l'administration fédérale centrale visées à l'art. 7 de l'ordonnance du 25 novembre 1998 sur l'organisation du gouvernement et de l'administration (OLOGA)1;
 aux unités de l'administration fédérale décentralisée visées à l'art. 7a, al. 1, let. a et b, OLOGA, exception faite du Conseil des EPF.
 3 Seules les dispositions de la présente ordonnance qui portent sur le controlling des achats et celles qui figurent dans le chap. 6 s'appliquent à l'acquisition de travaux de construction; au surplus, cette acquisition est régie par l'ordonnance du 5 décembre 2008 concernant la gestion de l'immobilier et la logistique de la Confédération (OILC)2.
 1 La présente ordonnance vise à garantir que les achats de l'administration fédérale soient économiquement efficaces, légaux et durables.
 1 Nouvelle teneur selon le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur depuis le 1er janv. 2016 (RO 2015 4873).
 2 Introduit par le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur depuis le 1er janv. 2016 (RO 2015 4873).
 service d'achat central: une unité qui centralise l'achat des biens et des services dont l'administration fédérale a besoin pour accomplir ses tâches;
 catalogue de produits: une liste de biens courants et normalisés établie par les services d'achat centraux;
 1 Abrogée par le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, avec effet au 1er janv. 2016 (RO 2015 4873).
 Art. 41Harmonisation des procédures d'acquisition
 1 L'achat de biens et de services obéit à des procédures harmonisées à l'échelle fédérale conformément à l'annexe 4.
 lancement de la procédure d'acquisition;
 choix de la procédure d'adjudication;
 1 Introduit par le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur depuis le 1er janv. 2016 (RO 2015 4873).
 1 Abrogés par le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, avec effet au 1er janv. 2016 (RO 2015 4873).
 Sous réserve de l'art. 10, les biens et les services mentionnés dans l'annexe 1 sont acquis par l'un des services d'achat centraux suivants:1
 biens et services pour la coopération internationale au développement, la coopération avec les Etats d'Europe de l'Est et la contribution à l'élargissement de l'UE: par les services compétents du Département fédéral des affaires étrangères (DFAE) et du Département fédéral de l'économie, de la formation et de la recherche (DEFR)1;
 biens et services pour l'aide humanitaire: par le service compétent du DFAE;
 biens et services acquis à l'étranger pour les représentations suisses à l'étranger: par le service compétent du DFAE;
 2 Pour les biens et les services dont l'acquisition ne relève pas obligatoirement des services d'achat centraux tels qu'à l'art. 9, les départements peuvent définir en leur sein une unité administrative chargée de centraliser les acquisitions pour l'ensemble du département.2
 Section 2 Tâches et compétences des services d'achat centraux
 1 Les services d'achat centraux répondent de la gestion stratégique et opérationnelle des acquisitions.
 ils acquièrent si possible des biens courants et normalisés qui répondent tout au long de leur durée de vie à des exigences économiques, écologiques et sociales élevées. A cette fin, ils peuvent établir, en accord avec les services spécialisés (art. 28 et 29), des catalogues de produits dont l'utilisation est obligatoire pour les services demandeurs. Dans l'acquisition de technologies de l'information et de la communication (TIC) pour l'administration, ils tiennent compte des directives de l'organe de normalisation interne;
 ils peuvent établir les documents d'appel d'offres et les contrats pour les services demandeurs.
 1 Abrogé par le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, avec effet au 1er janv. 2016 (RO 2015 4873).
 2 Introduite par le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur depuis le 1er janv. 2016 (RO 2015 4873).
 Section 33 Délégations d'une compétence d'acquisition
 Art. 12 Types de délégations et compétences en matière d'octroi des délégations
 délégation pour des acquisitions d'une valeur inférieure à la valeur seuil: pour l'acquisition permanente de services d'une valeur inférieure à la valeur seuil déterminante pour les appels d'offres publics;
 délégation liée à un projet d'acquisition spécifique: pour l'acquisition limitée dans le temps de biens et de services en relation avec un projet spécifique;
 délégation spéciale: pour l'acquisition permanente de biens et de services indépendamment des valeurs seuils.
 2 Les délégations au sens de l'al. 1, let. a et b, sont accordées par les services d'achat centraux. Les délégations au sens de l'al. 1, let. c, sont accordées par la Conférence des achats de la Confédération (CA).
 2 Le délégataire doit en tout cas disposer de solides connaissances en matière de marchés publics, conformément à l'annexe 2, ch. 1.
 3 Pour bénéficier d'une délégation liée à un projet d'acquisition spécifique, le délégataire doit, en plus de la condition formulée à l'al. 2, prouver qu'il est le seul à avoir besoin des biens ou des services à acquérir. Il lui est interdit d'acquérir des biens et services pour le compte d'autres unités administratives (effet de regroupement).
 4 Pour bénéficier d'une délégation spéciale, le délégataire doit, en plus de la condition formulée à l'al. 2, prouver que cette délégation est nécessaire pour préserver l'ordre et la sécurité publics ou qu'une acquisition centralisée n'est pas opportune.
 2 Le service compétent vérifie si les conditions d'octroi d'une délégation sont remplies. S'il octroie la délégation, il conclut avec le délégataire un accord écrit fixant les modalités de celle-ci.
 3 Il tient une liste des délégations qu'il a accordées.
 4 Dès que la délégation a effet, le délégataire assume les responsabilités du service d'achat central.
 5 Le délégataire veille au respect permanent des conditions d'octroi et des modalités de la délégation et établit un rapport périodique à l'intention du service compétent.
 6 Le service compétent peut, en se fondant sur les rapports, vérifier par sondage si les conditions d'octroi de la délégation sont toujours remplies et si les modalités de celle-ci sont respectées. Si les conditions d'octroi ne sont plus remplies ou si les modalités ne sont plus respectées, le service compétent révoque la délégation.
 7 Au surplus, la procédure et les responsabilités sont régies par l'annexe 2.
 1 Le service demandeur couvre auprès des services d'achat centraux ses besoins concernant les biens et les services indiqués dans l'annexe 1, à moins que la compétence d'acquisition ne lui ait été déléguée ou n'ait été déléguée à un autre service.1
 2 Avant de décider d'une acquisition, il examine les besoins en tenant compte du rapport coût-utilité; il intègre les aspects liés aux ressources et à l'environnement.2
 3 Il annonce ses besoins au service d'achat central suffisamment tôt et groupe si possible ses commandes de biens ou de services de même nature.
 4 Il élabore des documents, en particulier les documents d'appel d'offres et le contrat; il respecte la procédure harmonisée visée à l'art. 4.3
 5 Il s'assure de disposer des connaissances nécessaires sur les biens et les services à acquérir.
 1 Nouvelle teneur selon le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur au 1er janv. 2016 (RO 2015 4873).
 2 Nouvelle teneur selon le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur au 1er janv. 2016 (RO 2015 4873).
 3 Nouvelle teneur selon le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur au 1er janv. 2016 (RO 2015 4873).
 Les services demandeurs peuvent acquérir eux-mêmes des services qui ne sont pas mentionnés dans l'annexe 1.
 Les services de coordination veillent à une coordination interne entre les services demandeurs de la Confédération ainsi qu'à la qualité et à l'unité de l'image publique de ces derniers.
 l'Office fédéral du personnel, pour les prestations en matière de formation et de conseils pour la conduite et l'organisation.
 4 Suivant les besoins, ils concluent des contrats-cadres pour toute l'administration fédérale.
 2 S'ils concluent eux-mêmes des contrats, ils établissent ceux-ci en se fondant sur les contrats types des services d'achat centraux et des services de coordination.
 2 Ils respectent la procédure harmonisée visée à l'art. 4.2
 2 Nouvelle teneur selon le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur depuis le 1er janv. 2016 (RO 2015 4873).
 3 Abrogé par le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, avec effet au 1er janv. 2016 (RO 2015 4873).
 Le controlling des achats est un instrument d'information et de gestion qui fournit en temps utile aux organes compétents les instruments et les informations nécessaires. Il assure la transparence des acquisitions et vise en particulier à garantir:
 1 Les services demandeurs saisissent les données mentionnées à l'annexe 3, let. B, dans les instruments du controlling des achats. Ils garantissent la qualité des données et la possibilité de les consolider.
 2 Les départements et la Chancellerie fédérale assurent le controlling des achats en vertu de l'art. 21, al. 3, OLOGA1.
 3 L'OFCL rédige à l'intention de la Conférence des secrétaires généraux (CSG) un rapport portant sur toute l'administration fédérale; il signale dans celui-ci les éléments frappants et formule des recommandations. Il s'appuie pour ce faire sur les données fournies par les départements et la Chancellerie fédérale. L'établissement de ce rapport est coordonné par un groupe de travail interdépartemental Controlling des achats (GTI CoA). Le GTI CoA est dirigé par l'OFCL.
 4 La CSG examine le rapport de l'OFCL et peut proposer, à l'intention du Conseil fédéral, des mesures pour l'ensemble de l'administration fédérale.
 5 Le Conseil fédéral est l'organe supérieur de controlling des achats. Il prend connaissance du rapport de l'OFCL et des éventuelles mesures proposées par la CSG et charge les départements de mettre en oeuvre les mesures décidées.
 6 Les compétences et les responsabilités liées au controlling des achats sont définies à l'annexe 3.
 7 L'OFCL est responsable de l'exploitation et la maintenance des applications informatiques nécessaires au controlling des achats.
 8 L'OFCL propose des cours de formation et de perfectionnement portant sur le controlling des achats.
 1 La CA constitue l'organe stratégique de l'administration fédérale pour les acquisitions de biens et de services. A ce titre, elle remplit en particulier les tâches suivantes:
 elle encourage l'emploi des technologies modernes dans les marchés publics en collaborant avec le service des technologies de l'information dans les marchés publics (art. 29); à cette fin, elle dirige le Centre de compétence de la Confédération pour Simap, qui représente la Confédération au sein de l'association simap.ch;
 elle fixe les conditions générales de la Confédération, en veillant à ce qu'elles soient harmonisées autant que possible avec celles des CFF et de La Poste Suisse;
 elle assure la coordination entre les services d'achat centraux et les services demandeurs;
 elle décide des délégations spéciales visées à l'art. 12, al. 1, let. c;
 elle coordonne les redevances de droits d'auteur de l'administration fédérale;
 elle se prononce sur les questions fondamentales ayant trait à la politique et à la stratégie d'achat et peut émettre des recommandations dans ce domaine;
 elle encourage le respect des trois dimensions - économique, écologique et sociale - de la durabilité dans le domaine des acquisitions;
 2 Elle traite en étroite collaboration avec la Conférence de coordination des services de la construction et des immeubles des maîtres d'ouvrage publics (KBOB) les sujets présentant des intérêts communs.
 3 En cas d'intérêts communs, la CA peut collaborer avec les CFF et La Poste Suisse sur la base d'un partenariat.
 1 Nouvelle teneur selon le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur depuis le 1er janv. 2017 (RO 2015 4873).
 2 Nouvelle teneur selon le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur depuis le 1er janv. 2017 (RO 2015 4873).
 3 Introduit par le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur depuis le 1er janv. 2017 (RO 2015 4873).
 4 Introduit par le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur depuis le 1er janv. 2017 (RO 2015 4873).
 5 Introduit par le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur depuis le 1er janv. 2017 (RO 2015 4873).
 2 Ses membres se recrutent en particulier dans les services d'achat centraux, à l'UPIC, à l'Office fédéral de l'environnement (OFEV), au Secrétariat d'Etat à l'économie (SECO) et au Secrétariat général du DFAE (SG-DFAE).1
 3 La CA dispose d'un comité directeur qui se compose du président et d'un représentant de chacun des services d'achat centraux que sont armasuisse, l'OFROU et l'OFCL. Le comité directeur a en particulier pour tâche de fixer les activités prioritaires de la CA. Il rend une décision définitive sur les sujets qui concernent l'acquisition centralisée de biens et de services logistiques dans l'administration fédérale.2
 4 La Poste Suisse SA, les CFF SA, le domaine des EPF, le secrétariat de la Commission de la concurrence (COMCO) et le Contrôle fédéral des finances (CDF) peuvent avoir le statut d'observateurs au sein de la CA.3
 5 Elle peut accueillir des invités permanents, en particulier des représentants d'organismes cantonaux ou communaux.
 6 La présidence de la CA et la direction de son bureau sont assurées par l'OFCL.4
 7 La CA se dote d'un règlement qui définit en détail son organisation et ses tâches.
 8 Les décisions du comité directeur se prennent à l'unanimité, celles de la CA à la majorité simple des votants.5
 3 Nouvelle teneur selon le ch. I de l'O du 28 janv. 2015, en vigueur depuis le 1er mars 2015 (RO 2015 549).
 4 Nouvelle teneur selon le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur depuis le 1er janv. 2017 (RO 2015 4873).
 1 Le centre de compétences des marchés publics (CCMP) soutient les services d'achat centraux et les services demandeurs dans l'acquisition de biens et de services.
 il conseille les services d'achat centraux et les services demandeurs dans les questions juridiques ayant trait aux acquisitions et aux contrats;
 il soutient et conseille les services d'achat et les services demandeurs pour les aspects administratifs et formels des procédures d'appel d'offres;
 il élabore le programme de formation et de perfectionnement pour les marchés publics et les contrats et propose des cours de formation et de perfectionnement; ces cours peuvent être ouverts à des collaborateurs des services d'achat cantonaux et communaux; l'OFCL arrête les tarifs nécessaires à la fixation de prix couvrant les coûts;
 il rédige et révise les conditions générales en s'appuyant sur un mandat de la CA, et les lui soumet pour approbation;
 3 Il est rattaché administrativement à l'OFCL.
 1 Le service des marchés publics écologiques encourage principalement les acquisitions respectueuses de l'environnement et des ressources naturelles.
 il émet des recommandations concernant les critères écologiques applicables aux produits faisant l'objet de marchés publics et fournit des informations sur les nouvelles technologies respectueuses des ressources;
 il conseille les services d'achat centraux et les services demandeurs pour l'intégration des aspects écologiques dans les marchés publics;
 il collabore à l'élaboration de l'offre de formation du CCMP;
 il favorise l'échange d'informations et d'expériences consacré aux acquisitions écologiques, en Suisse et à l'étranger;
 il harmonise autant que possible ses instruments et normes avec ceux des autres services fédéraux, des cantons et des communes; il dialogue avec l'économie privée pour favoriser les acquisitions durables;
 il est membre de l'équipe Gestion des ressources et management environnemental de l'administration fédérale (RUMBA), au sein de laquelle il est compétent pour les questions relatives aux marchés publics écologiques.
 3 Il est rattaché administrativement à l'OFEV.
 Art. 29 Service des technologies de l'information dans les marchés publics
 1 Le service des technologies de l'information dans les marchés publics encourage l'emploi des technologies de l'information dans les marchés publics.
 il répond aux questions des services en matière de technologies de l'information dans le cadre des procédures liées aux marchés publics;
 il dirige les projets interdépartementaux portant sur l'utilisation des technologies nouvelles à la Confédération, ou collabore à ces projets;
 il élabore, en collaboration avec la CA et les services d'achat centraux, la stratégie en matière d'application des technologies de l'information dans les marchés publics et la soumet aux comités compétents pour décision;
 il soutient les activités de formation et de perfectionnement du CCMP pour favoriser la mise en oeuvre de la stratégie relative à l'utilisation des technologies de l'information dans les marchés publics;
 il siège au comité «Formation et perfectionnement» de la CA et participe à l'offre de formations du CCMP.
 3 Il est rattaché administrativement à l'UPIC.
 1 Introduite par le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur depuis le 1er janv. 2016 (RO 2015 4873).
 1 Lorsque la prestation est exécutée en Suisse, la Direction du travail du SECO peut conseiller les services d'achat centraux et les services demandeurs sur les prescriptions en matière de conditions de travail qui sont visées à l'art. 7, al. 1 de l'ordonnance du 11 décembre 1995 sur les marchés publics (OMP)1.
 2 Lorsque la prestation est exécutée à l'étranger, la Direction du travail du SECO peut conseiller les services d'achat centraux et les services demandeurs sur les questions en relation avec le respect des conventions fondamentales de l'Organisation internationale du Travail (OIT) qui sont visées à l'art. 7, al. 2, OMP.
 3 Le SECO peut également favoriser l'échange d'informations et d'expériences en matière de marchés publics socialement responsables en Suisse et à l'étranger ainsi que collaborer à l'élaboration de l'offre de formation du CCMP et à l'harmonisation des instruments et des normes entre les différents services de la Confédération, des cantons et des communes.
 Art. 31 Activités de soutien en matière d'égalité entre femmes et hommes
 1 Le Bureau fédéral de l'égalité entre femmes et hommes (BFEG) conseille les services d'achat centraux et les services demandeurs en matière d'égalité salariale entre femmes et hommes.
 2 Le BFEG informe les services intéressés des résultats des contrôles effectués en vertu de l'art. 6, al. 4, OMP1.
 2 L'Administration fédérale des douanes statue sur les réclamations de son ressort inférieures à 10 000 francs.
 Si un service d'achat, un service demandeur ou un service de coordination considère que la libre concurrence est entravée dans son secteur d'activité, il le signale au secrétariat de la COMCO.
 En l'absence de dispositions plus rigoureuses, les services d'achat et les services demandeurs conservent tous les documents liés à une procédure d'adjudication pendant trois ans au moins à compter de la clôture définitive de cette dernière.
 Les unités de l'administration fédérale exécutent la présente ordonnance.
 Art. 37a1Directives de l'OFCL
 1 L'OFCL peut édicter des directives sur les procédures d'acquisition, les délégations et le controlling des achats.
 2 Pour ce faire, il entend préalablement les autres services d'achat centraux ainsi que, concernant les directives sur les procédures d'acquisition et sur le controlling des achats, les départements et la Chancellerie fédérale.
 Les départements et la Chancellerie fédérale surveillent l'exécution du droit des marchés publics et de la présente ordonnance dans leur domaine de compétence; ils collaborent à cette fin avec les services d'achat centraux et les services de coordination.
 1 Tout différend survenant dans le champ d'application de la présente ordonnance est, dans la mesure du possible, réglé à l'amiable.
 2 Si aucun accord n'est trouvé, la décision appartient en dernier ressort:
 à la CA pour les différends portant sur l'octroi de délégations pour des acquisitions d'une valeur inférieure à la valeur seuil ou de délégations liées à un projet d'acquisition spécifique, et pour ceux portant sur la question de savoir si une acquisition relève de la responsabilité centrale au sens de l'annexe 1;
 au DFF pour les différends portant sur l'octroi de délégations spéciales;
 1 L'ordonnance du 22 novembre 2006 sur l'organisation des marchés publics de la Confédération1 est abrogée.
 Les départements et la Chancellerie fédérale mettent en place un controlling des achats efficace d'ici au 31 décembre 2015. Les travaux nécessaires à cette fin sont placés sous la direction du DFF.
 1 Les délégations accordées par les services d'achat centraux avant le 1er janvier 2016 sont régies par analogie par les art. 12 à 14 et restent valables.
 2 Les services demandeurs saisissent les données relatives aux contrats mentionnées à l'annexe 3, tableau B, ch. 4, 10 et 11, à partir du 1er janvier 2018.
 9. Publications, imprimés, médias électroniques et supports d'information, y compris documents de sécurité et documents d'identité
 9a. Prestations d'agence
 11. Equipements de bureau et d'aménagement des locaux pour l'administration civile
 12. Matériel de bureau, y compris papier et consommables pour l'informatique
 14. Technologies de l'information et de la communication (TIC)
 16. TIC pour les armes, les munitions, le matériel de guerre ou, s'ils sont indispensables à des fins de défense ou au Service de renseignement de la Confédération, d'autres marchandises, des services, des constructions, des travaux de recherche ou de développement
 17. Services informatiques et location de services dans le domaine des armes, des munitions, du matériel de guerre ou, s'ils sont indispensables à des fins de défense ou au Service de renseignement de la Confédération, d'autres marchandises, des services, des constructions, des travaux de recherche ou de développement
 19. Biens et services pour les parties intégrantes des routes nationales énumérées dans l'ORN
 20. Services nécessaires à la fourniture, à l'exploitation et à l'entretien des biens
 21. Pour les voyages d'affaires de la Confédération: réservation de vols; acquisition de prestations d'hôtellerie et réservations d'hôtel, notamment par des tiers; acquisition de prestations, telles que la réservation et la location de voitures et de services de limousine
 1 Anciennement annexe. Mise à jour selon le ch. II al. 1 de l'O du 18 nov. 2015 (RO 2015 4873) et le ch. I de l'O du 1er juin 2018, en vigueur depuis le 1er juil. 2018 (RO 2018 2429).
 Service d'achat central
 conformité juridique d'une acquisition;
 Exemple de preuve de l'expérience:
 preuve que l'une au moins des personnes participant au projet a mené au cours des cinq dernières années plusieurs procédures d'appel d'offres OMC dans le respect des dispositions légales et des autres prescriptions applicables.
 preuve que l'une au moins des personnes participant au projet a suivi et réussi la formation «Introduction aux marchés publics» du CCMP, de même que les modules d'approfondissement relatifs à la délégation en question.
 Délégation liée à un projet d'acquisitionspécifique:
 preuve qu'à première vue aucun regroupement n'est possible avec des achats faisant l'objet d'autres projets d'acquisition dans le domaine concerné par la demande de délégation;
 si une possibilité de regroupement avec d'autres achats apparaît après l'octroi de la délégation, le délégataire en informe immédiatement le service d'achat central et dépose une demande d'extension de la convention de délégation.
 inopportunité d'une acquisition centralisée, ou
 - délégation nécessaire pour préserver l'ordre et la sécurité publics.
 Le service qui demande une délégation de compétence justifie sa requête. Il prouve que les conditions de l'octroi d'une délégation sont réunies. L'organe d'audit interne du service concerné (le cas échéant) confirme que ces conditions sont réunies. Le chef de l'office dont fait partie le service concerné signe la demande.
 3. Examen et approbation de la demande, élaboration de l'accord fixant les modalités de la délégation
 4. Tenue d'une liste des délégations
 5. Exécution du projet d'acquisition selon la procédure définie et garantie de la régularité de l'acquisition
 Le délégataire peut solliciter les conseils du service juridique du service d'achat central. La décision et la responsabilité lui appartiennent.
 Le délégataire établit, à l'intention du service compétent, un rapport périodique sur le respect des modalités de la délégation et sur les acquisitions effectuées.
 12. Gestion des litiges entre le service d'achat et des tiers
 Si le délégataire a sollicité les conseils du service juridique du service d'achat central pour l'exécution du projet d'acquisition (ch. 5) et qu'il a suivi ses recommandations, il peut de nouveau solliciter ses conseils en cas de litige. La décision et la responsabilité lui appartiennent.
 1 Introduite par le ch. II al. 2 de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur depuis le 1er janv. 2016 (RO 2015 4873).
 réception d'informations sur le point concerné;
 B. Données à saisir par les services demandeurs et les services d'achat centraux
 Adjudications de marchés d'une valeur supérieure à la valeur seuil OMC
 Champ d'application (acquisition: oui / non)
 Procédure d'adjudication appliquée (avec indication exacte des dispositions correspondantes de la LMP ou de l'OMP)
 Catégorie d'acquisitions standard
 Indication selon laquelle l'acquisition concernée:
 relève de la compétence d'un service d'achat central conformément à l'annexe 1, ou
 relève de la compétence du service demandeur (acquisition décentralisée) conformément à l'annexe 1, ou
 fait l'objet d'une délégation accordée au service demandeur par le service d'achat central
 Valeur d'adjudication / valeur du contrat
 Numéro d'identification sur www.simap.ch
 Début du droit d'examiner et du droit de consultation
 Lien entre le contrat et l'adjudication
 le service adjudicateur règle les compétences relatives à l'enregistrement du contrat-cadre et des contrats passés sur la base de ce dernier. Il règle également les autorisations des unités administratives en matière de passation de commandes fondées sur le contrat-cadre.
 Ces procédures sont applicables pour les acquisitions conformes à la LMP / à l'OMP
 Lancement de la procédure d'acquisition (art. 4, al. 2, let. a)
 Choix de la procédure d'adjudication (art. 4, al. 2, let. b)
 Elaboration des documents d'appel d'offres
 Publication de l'adjudication
 Publication de l'adjudication2
 Publication de l'adjudication3
 2 Pour les acquisitions entrant dans le champ d'application de la LMP
 3 Pour les acquisitions entrant dans le champ d'application de la LMP
 1 RS 172.0102 RS 172.056.13 Nouvelle teneur selon le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur depuis le 1er janv. 2016 (RO 2015 4873).4 Introduit par le ch. I de l'O du 18 nov. 2015, en vigueur depuis le 1er janv. 2016 (RO 2015 4873).
 Art. 5-81
 1 Delegationen, die vor dem 1. Januar 2016 von den zentralen Beschaffungsstellen erteilt wurden, gelten entsprechend den Artikeln 12-14 weiter.
 12. Bürobedarf inkl. Papier und EDV-Verbrauchsmaterial
 - nötig zur Gewährleistung der öffentlichen Ordnung und Sicherheit