type: wikipedia

text:
Leonardo da Vinci (Vinci, Italija, 15. travnja 1452. – Amboise, Francuska, 2. svibnja 1519.) bio je talijanski slikar, arhitekt, izumitelj, glazbenik, kipar, mislilac, matematičar i inženjer.
 Ukratko, najveći genij renesanse, čovjek koji utjelovljuje renesansni ideal svestrana čovjeka – višestruko nadarena čovjeka neutažive znatiželje i žudnje za novim spoznajama. Osim u umjetnosti dao je doprinose anatomiji, botanici, geologiji, matematici, optici, mehanici, astronomiji, hidraulici, niskogradnji, tehnici proizvodnje oružja, urbanistici.
 Njegove Posljednja večera (1495. – 97.) i Mona Lisa (1503. – 06.) spadaju među najpopularnije i najutjecajnije slike renesanse, dok njegovi spisi odražavaju duh znanstvenog istraživanja i mehaničke inventivnosti koja je bila stoljećima ispred svoga vremena.
 Leonardo da Vinci bio je prvi umjetnik koji je afirmirao tehniku slikanja sfumato, a posebno je vidljiva na njegovim remek-djelima.
 U vrijeme humanizma i renesanse, svestranost je bila visoko postavljena kvaliteta, no nije bez razloga bila rijetka. Leonardova svestranost bila je njegova duhovna snaga, koja je u njemu generirala neograničenu žudnju za znanjem i koja je vodila njegova razmišljanja i ponašanje. Umjetnik po dispoziciji, otkrio je da su njegove oči bile njegov glavni put do znanja; za Leonarda, vid je bio čovjekovo najviše osjetilo zato što vid sam pretvara činjenice u iskustva, odmah, korektno, i sa sigurnošću. To znači da svaki promatrani fenomen postaje predmet znanja. Saper vedere ("znati kako vidjeti") postaje glavna tema njegovih proučavanja čovjekovih djela i kreacija prirode. Njegova kreativnost sezala je u svako područje u kojem se koristilo grafičko predstavljanje: bio je slikar, kipar, arhitekt, ali i inženjer. Njegov veličanstven intelekt, neuobičajena snaga opservacije, te majstorstvo crtanja vodili su ga u promatranje same prirode, koju je proučavao metodično i konzistentno, pri čemu su umjetnost i znanost bile jednako zastupljene.
 Leonardovo je djelo sažetak toga izvanrednog perioda ljudske povijesti koji je poznat kao talijanska renesansa, perioda velikog kulturnog napretka i velikih projekata. Leonardova djela odraz su čovjeka toga doba, onoga što je osjećao i činio, strojeva koje je gradio kako bi moglao podizati crkve, palače, zamkove; strojeve za vođenje rata, za rad, za proizvodnju i trgovinu svih onih roba čija je dostupnost bila od vrlo velike važnosti za vladare i njihove dvorove. No kako bilo, još važnije, Leonardovi izumi svjedoče tko je i što on bio - čovjek kojeg je oblikovao najomiljeniji i najstimulativniji grad toga doba, Firenca.
 Njegove ideje sadržane su u više od 6.000 Leonardovih zapisa.
 Životopis i djela
 Mladost u Firenci
 Leonardo je rođen 15. travnja 1452. u malenom gradiću Vinci, blizu Firence u Toskani.Bio je sin bogatoga firentinskog bilježnika i seljačke žene. Sredinom 1460-tih obitelj se preselila u Firencu, najvažniji intelektualni i umjetnički centar Italije, gdje je Leonardo učio kod najboljih učitelja u gradu. Brzo je napredovao, socijalno i intelektualno. Bio je naočit, uvjerljiv u razgovoru te dobar glazbenik i improvizator. Oko 1466. otišao je u nauk u atelje Verrocchija, vodećeg firentinskog slikara i kipara toga vremena. U Verrocchiovoj radionici Leonardo se upoznao s mnogim aktivnostima, od slikanja oltarnih slika i slika na platnu, do kreiranja velikih kiparskih projekata u mramoru i bronci. Godine 1472. primljen je u ceh firentinskih slikara. U to vrijeme (oko 1473.) nastaje njegov prvi poznati crtež doline Arna, a sve do 1476. je smatran Verrocchiovim pomoćnikom. Na Verrocchiovoj slici Krštenje Kristovo (1470. – 1475., Uffizi, Firenca), pozadinski pejzaž i klečećeg anđela na lijevoj strani slike, najživotnije dijelove slike, naslikao je upravo Leonardo. Tu je po prvi put iskazao svoju znanstvenu radoznalost i odvažnost uporabom tada novih uljenih boja koje je Leonardo upoznao sa slika sjevernjačkih umjetnika koje su došle u vlasništvo bogate firentinske vlastele.
 Od 1472. do 1475. slika slavno Navještenje, te portret Ginevre de' Benci (1474., Nacionalna galerija, Washington) i slika nedovršenog Sv. Jeronima (oko 1478., Pinakoteka, Vatikan).
 God. 1478. Leonardo postaje samostalnim umjetnikom. Njegova prva narudžba da naslika oltarnu sliku u kapeli Pallazo Vecchio, firentinskoj gradskoj vijećnici, nikada nije ostvarena. Njegova prva značajna slika, Poklonstvo kraljeva (Uffizi), započeta 1481. godine, no nedovršena, naručena je za samostan San Donato a Scopeto u Firenci. Leonardov izraz bio je još uvijek vrlo nalik Verrocchievom, ali se postupno odmaknuo od učiteljevog ukočenog, tijesnog i ponekad rigidnog tretmana figura, do evokativnog i atmosferičnog odnosa prema kompoziciji. Poklonstvo kraljeva uvelo je novi pristup kompoziciji, u kojem su glavni likovi grupirani u prednjem planu, dok pozadina sadrži duboki prodor u prostor i pogled na imaginarne ruševine i scene bitaka.
 Godine u Milanu
 Oko godine 1482. Leonardo je ušao u službu kod Ludovika Sforze, milanskog vojvode. Napisao je vojvodi zadivljujuće pismo u kojem je tvrdio da može sagraditi viseće mostove; da zna tehnike konstruiranja artiljerije i topova; da može izgraditi brodove tako dobro kao i oklopna vozila, katapulte i ostale vojne strojeve; da zna izrađivati skulpture u mramoru, bronci i glini. Služio je kao istaknuti graditelj strojeva (inženjer) u vojvodinim brojnim vojnim pothvatima, a bio je aktivan i kao arhitekt. Oko 1496. upoznao je talijanskog matematičara Lucu Paciolia s kojim proučava Euklida. Leonardo mu je asistirao u njegovu slavnom djelu "Divina Proportione" (1509.), raspravi o estetskom centriranju pravila (koncepta) zlatnog reza. Već tada se nazire Leonardova izuzetna nadarenost i zainteresiranost za široki spektar djelatnosti, od arhitekture, dizajna i mehanike, preko matematike i fizike, sve do kiparstva i slikarstva.
 Izvori ukazuju na to da je Leonardo imao asistente i učenike u Milanu, za koje je vjerojatno napisao različite tekstove kasnije izdane pod naslovom Rasprava (monografija) o slikanju (1651.; prevedeno 1956.). Najvažnija od njegovih slika iz ranog Milanskog perioda je Bogorodica u pećini i to u dvije verzije (1483. – 1485., Louvre, Pariz; 1490-te do 1506. – 1508., Nacionalna galerija, London). Radio je na kompoziciji dugo vremena, naoko mu se nije dalo dovršiti započeto, što mu je bio običaj (do kraja života dovršio je tek nekoliko djela).
 Leonardo je među prvima uveo atmosfersku perspektivu (efekt atmosfere koji bojom i definicijom dočarava udaljeni krajolik); pozadinski krajolik oslikan na ovaj način posebno je uočljiva karakteristika Leonardovih slika. Najveći majstori kasne renesanse u Firenci – Rafael, Andrea del Sarto i Fra Bartolomeo, učili su od Leonarda; potpuno je preobličio milansku školu, a Parmu, umjetnički centar Correggia, usmjerio je Leonardov rad.
 Od 1495. do 1497. godine Leonardo je radio na svom remekdjelu, Posljednjoj večeri, zidnoj fresci u blagovaonici samostana Santa Maria delle Grazie u Milanu. Nažalost, njegovo eksperimentalno korištenje ulja na suhoj žbuci (tanak vanjski zid prostora konstruiranog za serviranje hrane) dovelo je do tehničkih problema, pa je do godine 1500. zidna freska počela propadati. Do 1726. pokušavalo se, bezuspješno, restaurirati fresku; zajednički konzervacijski i restauracijski program, temeljen na najmodernijoj tehnologiji, započet 1977. godine uspio je sanirati dio oštećenja. Iako je mnogo izvorne plohe propalo, veličanstvenost kompozicije i prodorna karakterizacija figura daju prolaznu viziju svoje iščezle raskoši.
 Leonardove stilističke inovacije u slikarstvu još su uočljivije u Posljednjoj večeri u kojoj je rekreirao tradicionalnu temu na potpuno nov način. Umjesto prikaza dvanaestorice apostola kao individualnih figura, grupirao ih je po troje u dinamičnu kompoziciju oko lika Isusa Krista, koji je izoliran u sredini slike. Posjednut ispred blijedog, udaljenog krajolika gledanog kroz pravokutni otvor na zidu, Krist – koji naslućuje da će ga jedan od prisutnih izdati – predstavlja mirno i spokojno središte, dok ostali likovi reagiraju živahnim gestama. U veličanstvenosti scene i ozbiljnosti figura, Leonardo nam ponovno predstavlja stil kojeg je utvrdio više od jedne generacije prije Masaccio. Leonardova originalnost i inventivnost bila je, a i danas je primjer fantastične kreativnosti i upornosti.
 Za vrijeme svog dugotrajnog boravka u Milanu, Leonardo je također izveo druge slike i crteže (od kojih je većina danas izgubljena), nacrte kazališta, arhitektonske crteže, modele za kupolu Milanske katedrale, te čak dizajnirao stroj za letenje. Njegova najveća narudžba bila je za kolosalnu brončanu konjaničku statuu Francesca Sforze, Ludovikova oca, za dvorište Castella Sforzesca.
 Zbog činjenice da ni jedan Leonardov skulpturalni projekt nije dovršen, njegov pristup trodimenzionalnoj umjetnosti može se prosuditi samo po njegovim crtežima (nacrtima). Slična se zamjerka može uputiti njegovim arhitektonskim projektima; ni jedan od njegovih građevinskih projekata nije zapravo ostvario njegove naume. U svojim arhitektonskim nacrtima, ipak, demonstrirao je veličanstvenost u upotrebi masivnih formi, čistoću izraza i posebice duboko shvaćanje starovjekovnih Rimskih izvora i antike općenito.
 U prosincu 1499. godine, ipak, obitelj Sforzu odvele su iz Milana francuske snage. Leonardo je napravio glineni model, ali igrom slučaja odlučeno je da se metal namijenjen za statuu utroši za proizvodnju topova. Model su uništili francuski strijelci, koji su ga koristili kao metu. Leonardo 1499. napušta Milano da bi se vratio u Firencu, ali ostaje neko vrijeme u Mantovi i Veneciji.
 Povratak u Firencu
 Godine 1502. Leonardo je ušao u službu kod Cesara Borgia, vojvode od Romagne i sina vrhovnog generala pape Aleksandra VI. U okviru svojih mogućnosti, kao glavni vojvodin arhitekt i inženjer, Leonardo je nadzirao radove na gradnji utvrda papinske vojsku u centralnoj Italiji, te dizajnirao ratne strojeve i crtao topografske mape.
 Godine 1503. postaje član komisije umjetnika koji su trebali odrediti prikladnu lokaciju za smještaj Michelangelovog Davida (1501. – 1504., Akademija, Firenca), a također je služio kao inženjer u ratu protiv Pise.
 Pred kraj godine Leonardo je počeo dizajnirati dekoraciju za veličanstvenu dvoranu Pallazzo Vecchio. Tema je bila Bitka kod Anghiaria, firentinska pobjeda u ratu protiv Pise. Tijekom 1505. godine napravio je mnoštvo crteža i završio predložak u punoj veličini, ali nikada nije dovršio zidnu sliku. Čini se da je Leonardo bio vičniji skiciranju i pravljenju nacrta od konstruiranja pravih modela i slikanja pravih djela. Predložak je uništen u 17. stoljeću, a kompozicija je sačuvana samo u kopijama, od kojih je najznačajniju (1615., Louvre) napravio Peter Paul Rubens.
 Za vrijeme drugog firentinskog perioda, Leonardo je naslikao nekoliko portreta, ali samo jedan je sačuvan do dana današnjeg – čuvena Mona Lisa (1503. – 1506., Louvre, Pariz), jedan od najslavnijih portreta ikada naslikanih. Portret je također poznat kao "La Gioconda". Leonardo je, čini se, imao posebnu sklonost tom portretu, jer ga je nosio na sva svoja kasnija putovanja. Ovaj Leonardov najslavniji rad je poznat kako po veličanstvenosti tehničkih inovacija, tako i po misterioznosti legendarnog osmijeha. Taj rad je savršen primjer dvije tehnike – sfumata i kjaroskura (rasporeda svjetla i sjene, svijetlih i tamnih dijelova na slici) – koje je Leonardo primijenio među prvima. Sfumato (začađeno) je delikatan atmosferični "magloviti" ili "dimni" efekt načinjen finim, vrlo malenim prijelazima između područja boje; to je posebice uočljivo na nježnoj prozračnoj odjeći i zagonetnom osmjehu. Kjaroskuro (talijanski: Chiaroscuro, svjetlo i sjena) je tehnika modeliranja i definiranja forme pomoću omjera kontrasta između svjetlosti i sjene; senzitivne ruke modela su portretirane jasnom modulacijom svjetlosti i sjene, dok je kontrast boja oskudno upotrebljavan.
 U isto vrijeme Leonardo proučava let ptica, dizajnira stroj za letenje, i pokušava riješiti kvadraturu kruga, te proučava fluidne elemente: vodu, zrak i vatru. Do danas sačuvani Leonardovi crteži, koji otkrivaju njegovu briljantnu nadarenost za sastavljanje nacrta i njegovu veličanstvenost u otkrivanju anatomije ljudi, životinja i biljaka, mogu se pronaći u najvažnijim europskim zbirkama. Najveći dio nalazi se u dvorcu Windsor u Engleskoj. Zanimanje za ljudsku anatomiju svojstveno je mnogim znanstvenicima renesanse, uzevši u obzir da je znanje o anatomiji tijela u to vrijeme bilo vrlo oskudno.
 Starost i smrt
 Godine 1506. Leonardo se vratio u Milano, na poziv francuskog guvernera, Charlesa d'Amboisea. Sljedeće je godine imenovan dvorskim slikarom Luja XII., koji je tada prebivao u Milanu. Sljedećih šest godina Leonardo je dio vremena provodio u Milanu, a dio u Firenci, gdje je često posjećivao svoju polubraću i polusestre i vodio brigu o svom nasljedstvu. Tada je nastala i slika Sv. Ana, Bogorodica i dijete, a poduzima i detaljna anatomska istraživanja. U Milanu je nastavio svoje inženjerske projekte, a radio je i na konjaničkoj statui za spomenik Giana Giacoma Trivulzia, komandanta francuskih snaga u gradu; iako projekt nije dovršen, crteži i studije su očuvani.
 Njegov najpoznatiji crtež vjerojatno je veličanstveni Autoportret u staroj dobi (1510. – 1513., Knjižnica Reale, Torino).
 Od 1514. do 1516. Leonardo je živio u Rimu pod patronatom Pape Lava X.: bio je udomljen u Palazzo Belvedere u Vatikanu i izgledalo je da je zaokupljen prvenstveno znanstvenim eksperimentima. Godine 1515. konstruira mehaničkog lava za krunidbu Franje I., kralja Francuske, a već sljedeće godine je otputovao u Francusku s ciljem da uđe u njegovu službu. Proveo je svoje zadnje godine u Château de Clouxu, u blizini Amboisea, gdje je dizajnirao palaču u Romorantinu. Preminuo je u Amboiseu, 2. svibnja 1519. u 67. godini.
 Znanstveni i teorijski projekti
 Kao znanstvenik Leonardo se uzdizao iznad svih svojih suvremenika. Njegove znanstvene teorije, kao i njegove umjetničke inovacije, bile su bazirane na pažljivom promatranju i preciznom dokumentiranju. Shvaćao je, bolje nego bilo tko u njegovu ili sljedećem stoljeću, važnost preciznog znanstvenog opažanja.
 Nažalost, kao što često nije uspijevao ostvariti svoje umjetničke projekte, tako nikada nije dovršio planirane rasprave (monografije) na temu različitih znanstvenih tema. Njegove teorije sadržane su u brojnim bilježnicama, a većina ih je sačuvana u rukopisima. Budući da ju se ne može lako dešifrirati, Leonardova ostavština nije raznesena tijekom njegova života. Kada je u 16. stoljeću objavljena dovela je do revolucije u znanosti.
 Leonardo je zapravo preduhitrio mnoga meteorološka i geološka otkrića, razumijevao je efekt Mjeseca na plimu i oseku, nagovještavao je moderno shvaćanje formiranja kontinenata te je pretpostavio podrijetlo fosiliziranih ljuštura. Bio je među prvim osnivačima znanosti o hidraulici i vjerojatno je izumio hidrometar. Njegova shema za gradnju kanala riječnih sustava još i danas ima praktičnu vrijednost. Predstavio je velik broj genijalno osmišljenih strojeva, od kojih su mnogi bili potencijalno upotrebljivi, između njih i ronilačko odijelo. Njegove leteće naprave, iako se nisu mogle koristiti u praksi, utemeljile su zvučne zakone aerodinamike.
 Izumi i naprave
 Čovjekov let je bio problem na kojem je Leonardo radio intenzivno punih 25 godina. Kao i kod drugih studija, kretao je od razumnih pretpostavki: "Iako je čovjek sa svojim duhovnim sposobnostima otkrio velik broj pronalazaka ... nikad neće otkriti pronalazak koji može nadmašiti prirodu po ljepoti, jednostavnosti i neposrednosti, u čijem stvaranju ne nedostaje ništa i ništa nije prekomjerno. "
 Na žalost nije mu uspjelo otkriti tajnu pogonske snage pri letu, tako da se čini da su njegova promatranja i njegova raznolika nastojanja u proučavanju ptičjeg leta ostala bez učinka. Glavnina njegovih nacrta se bavi izumima o letu s pomičnim krilima, u kojima čovjek, koji leži na jednoj dasci okrenut licem prema dolje, treba pomicati krila.
 Ponekad ga je njegova revnost vodila do čudnovatih ekstrema - naprava s nekoliko dašćica postavljenih u obliku ptičjih krila, s trupom forme ljuske spada vjerojatno u fantastičan izum. Međutim, padobran piramidalnog oblika se potvrdio u praksi, vjerojatno je Leonardo bio prvi pronalazač koji je otkrio jedan takav pronalazak.
 Izum propelera oblika vijka budi još i danas u inženjerima zračnog prijevoza velik interes. Leonardo izgleda nije davao tome velik značaj, čak se i pretpostavlja da je tu konstrukciju preuzeo od zvrka, igračke koja je tada već bila poznata. Mnogi smatraju ovaj pronalazak prvim helikopterom i pretečom propelera, unatoč tome što aerodinamički gledano nema pretjerane sličnosti s istima, doli samo vizualne sličnosti.
 Leonardova primijenjena mehanika - možda u jačoj mjeri nego njegove druge studije znanstvene ili tehničke umjetnosti - pobuđuje priznanje i čuđenje u 20. stoljeću koje je svjesno strojeva i motora. Puno njegovih pronalazaka, kao npr. lanac i zupčanik mogu se razumjeti bez teškoća. Već nakon kraćeg proučavanja njegovih nacrta, tehničari su mogli provjeriti i proizvesti odmah radne modele njegovih vozila i kolovrata.
 Vozilo je tako izumljeno da se pokreće od strane dviju grupa svinutih opruga koje daju promjenjivu silu; dok jedna grupa radi druga se povlači, te se tako dolazi do ravnomjernog pokretanja.
 Vreteno sliči u principu onima koji se danas upotrebljavaju u tekstilnoj industriji. Vreteno je viličasti dio, i Leonardov smisleni pogon nije dopustio da se samo rotira, nego i pomicanje prema naprijed i prema unazad; tako se konac ravnomjerno namatao na kalem.
 Izvori
 Opća i nacionalna enciklopedija - Leonardo da Vinci
 Hrvatski obiteljski leksikon - Leonardo da Vinci
 HRT - Na današnji dan, 2. svibnja
 Vanjske poveznice
 Leonardo i matematika
 Leonardo - biografija
 Leonardo na Znanje.org
 Art Gallery - Leonardo da Vinci (na poljskom)
 Atlantski kodeks , digitalna verzija ("Biblioteca Ambrosiana", Milano)
 Talijanski izumitelji
 Talijanski matematičari
 Talijanski renesansni slikari
 Talijanski arhitekti
 Talijanski kipari
 Talijanski glazbenici
 Talijanski književnici
 Renesansni kipari


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 19.3.2009
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 L 73/35
 EMP ÜHISKOMITEE OTSUS
 nr 3/2009,
 5. veebruar 2009,
 millega muudetakse EMP lepingu II lisa (tehnilised normid, standardid, katsetamine ja sertifitseerimine)
 EMP ÜHISKOMITEE,
 võttes arvesse Euroopa Majanduspiirkonna lepingut, mida on muudetud Euroopa Majanduspiirkonna lepingut kohandava protokolliga, edaspidi „leping”, eriti selle artiklit 98,
 ning arvestades järgmist:
 (1)
 Lepingu II lisa on muudetud EMP Ühiskomitee 26. septembri 2008. aasta otsusega nr 96/2008. (1)
 (2)
 Lepingusse tuleb inkorporeerida komisjoni 14. märtsi 2007. aasta direktiiv 2007/15/EÜ, millega muudetakse tehnika arenguga kohandamiseks mootorsõidukite välispinnast väljaulatuvaid osi käsitleva nõukogu direktiivi 74/483/EMÜ I lisa, (2)
 ON TEINUD JÄRGMISE OTSUSE:
 Artikkel 1
 Lepingu II lisa I peatüki punktile 17 (nõukogu direktiiv 74/483/EMÜ) lisatakse järgmine taane:
 „—
 32007 L 0015: komisjoni direktiiv 2007/15/EÜ, 14. märts 2007 (ELT L 75, 15.3.2007, lk 21).”
 Artikkel 2
 Direktiivi 2007/15/EÜ islandi- ja norrakeelne tekst, mis avaldatakse Euroopa Liidu Teataja EMP kaasandes, on autentsed.
 Artikkel 3
 Käesolev otsus jõustub 6. veebruar 2009 tingimusel, et kõik lepingu artikli 103 lõikes 1 ettenähtud teated on EMP Ühiskomiteele esitatud. (3)
 Artikkel 4
 Käesolev otsus avaldatakse Euroopa Liidu Teataja EMP osas ja EMP kaasandes.
 Brüssel, 5. veebruar 2009
 EMP Ühiskomitee nimel
 eesistuja
 Alan SEATTER
 (1) ELT L 309, 20.11.2008, lk 15.
 (2) ELT L 75, 15.3.2007, lk 21.
 (3) Põhiseadusest tulenevaid nõudeid ei ole nimetatud.


text:
Anarhism (kreeka keeles αναρχία, valitsuse või juhi puudumine; ajalooliselt: periood Ateena linnriigis, kui arhonte ei suudetud valida) on sotsiaal-filosoofiline õpetus anarhiast. Anarhia on vabadest isikutest koosnev võimuvaba ühiskond, kus sundus puudub üldse ja kus ühiskonnaliikmetevahelisi suhteid korraldatakse vabatahtlike tehingute abil.
 Anarhism on teooria, mis näeb anarhias ühiskondlikku ideaali. Anarhia eitab mitte üksnes riiki, vaid ühes sellega ka igasugust enamuse valitsemist vähemuse üle, s.o üldse igasugust kollektiivset võimu, igasugust ühiskondlikku normingut ja vähematki kõrgemalt poolt tulevat distsipliini. Anarhia on niiviisi täiesti praeguse kapitalistliku ühiskonna vastane, sest viimases valitseb sundus seaduste, kohtute, türmide, politsei ja sõjaväe näol.
 Anarhismi filosoofiline alus on üksikisiku piiramatu vabaduse printsiip (François Rabelais: "Tee seda, mida tahad."), sellest lähtuvalt individuaalkollektivism ja kosmism (termin pärineb Abba ja V. Gordinilt). Peaeesmärk on anarhia loomine, milleni oletatavasti viib – ning ajaloos varem on mõnikord ka viinud (Vasakkalda Ukrainas 1919–1921; Kataloonias 1936–1939) – anarhistide otsene tegevus (action directe).
 Anarhistlikud tendentsid on esinenud mitmes revolutsioonilises liikumises, nagu Wat Tyleri mässus 1381, anabaptistidel Saksamaal 16. sajandil jne.
 Esimesed tähtsamad anarhismiteoreetikud oli William Godwin, kellele järgnesid Pierre-Joseph Proudhon, Max Stirner, Mihhail Bakunin, vürst Pjotr Kropotkin, Johann Joseph Most, Elisée Reclus, Benjamin Ricketson Tucker jt.
 Teopropagandat pooldavad anarhistid on korraldanud rea atentaate (Prantsuse presidendi Sadi Carnot’ surmamine 24. juunil 1894; Hispaania peaministri Antonio Cánovas del Castillo tapmine 8. augustil 1897, Austria-Ungari keisrinna Elisabethi tapmine 10. septembril 1898, Itaalia kuninga Umberto I tapmine 29. juulil 1900, Ameerika Ühendriikide presidendi William McKinley tapmine 6. septembril 1901 jne).
 Anarhismi liigitus
 Anarhismil on väga palju harusid, sh:
 anarhoindividualism, mille eestkõneleja on William Godwin. See liikumine vastustas inimestevahelist koostööd, ei tunnista mingit ühiselu normingut, ei ühtegi ülemust ega alamust, vaid ainult vabade indiviidide, s.o vaba ühiskonna vabade üksikliikmete isiklikku tahtmist. "Mina, see on riik";
 anarhokollektivism, mille juhtfiguur on Mihhail Bakunin – liikumine propageeris inimestevahelist koostööd ja ühisomandusel põhinevat elu ilma riigi sekkumiseta, ühendas kommunismi vaateid anarhistliku vabaduse ideega. Ta tahab kogu ühiskonda organiseerida väikeste sõltumatute vabakommuunide või nende kommuunide vabaliitude näol;
 anarhosündikalism arvab, et tuleviku ühiskonnakorra aluseks saab olla üksnes majanduslikkude ühingute üldliit, mis oleks moodustatud üksikute vabade töölissündikaatide (kutseühingute) alusel;
 anarhoprivitism – Henry Thoreau, John Zerzan (s 1943) ja George Woodcock (1912–1995) propageerisid looduse ja inimese harmoonilist kooselu ning loobumist tänapäeva tsivilisatsiooni saavutustest, mis kahjustavad ja hävitavad looduslikku harmooniat;
 anarhokapitalism – esindaja David Friedman (s 1945), kes nägi ette inimese olemise ja eneseteostuse vabadust piirava riikliku institutsiooni ja sunnivõimu likvideerimise ning väikeettevõtjate vabatahtliku ja spontaanse koostöö turumajanduslikus keskkonnas;
 panarkism – Paul Émile de Puydt (1810–1891) nõudis õigust olla vaba valitsuse sunnivõimust;
 anarhofeminism – pooldajateks Mary Wollstonecraft (1759–1797), Emma Goldman (1869–1940), Mihhail Bakunin ja organisatsioon Mujeres Libres Hispaanias, kes rõhutasid soolist võrdsust ja püüdsid vabaneda soorollidest, võitlesid patriarhaadi vastu;
 anarhokristlus – Jeesus Kristus, Lev Tolstoi, Dorothy Day (1897–1980), organisatsioon Jesus Radicals USA-s, ülemaailmne organisatsioon Urantia, kes on taotlenud usu vabastamist bürokraatliku organisatsiooni ülemvõimust ning selle muutumist iga inimese sisemiseks asjaks;
 ökoanarhism – pooldajad olid Henry Thoreau (1817–1862), Élisée Reclus (1830–1905) ja Lev Tolstoi (1828–1910), kes propageerisid loodusega kooskõlas olevat eluviisi.
 Anarhismi ajalugu
 Antiik-Kreeka
 Näitekirjanikud Aischylos (525–456 ekr) ja Sophocles (497–406 eKr) kasutasid oma tragöödiates Antigone müüti, et demonstreerida vastuolu valitseja kehtestatud reeglite ja isikliku sõltumatuse vahel. Sokrates (469–399 eKr) nõudis korduvalt Ateena valitsejatelt isiklikku teadvusevabaduse tunnustamist. Tema õpilane Antisthenes (445–365 ekr) pani aluse küünikute koolkonnale (Diogenes Sinopest, Krates Teebast, Menippos, Zenon Kitionist), kes keeldusid allumast inimese loodud seaduseele (nomos) ja seda kehtestavatele võimukandjatele, ning üritasid elada looduse (physis) reeglite järgi. Zenon Kitionist (u 334–5262 eKr) märkis selle sõnaga vaba kogukonda, mis vastandas Platon'i riigivalitsusele. Tema õpetuste järgijaid ja edasiarendajaid hakati nimetama stoitsistideks (Seneca, Epiktetos ja Marcus Aurelius). Stoitsistid propageerisid ühiskonda, mis põhineb kodanike vahelistel sõbralikel suhetel, ilma riigi hoolekandeta. Mitmed ajaloolased on Jeesus Kristuse õpetusi nimetanud anarhistlikeks.
 Saksamaa
 Max Stirnerit (kodanikunimega Johann Kaspar Schmidt; 1806–1856), saksa filosoofi, tuntakse antihegeliaanliku, radikaalse ja egoistliku suundumusega anarhism rajajana Euroopas. Ta iseloomustas eraomandust väljendiga: asi kuulub sellele, kes oskab võtta ja ennast kaitsta ning omand ei fakt, see on õiguslik fiktsioon ning leidis, et ainus, mis takistab inimest võtmast seda mida ta ihaldab, on tema võime seda mitte teha. Ta väitis, et sellised nähtused, nagu: moraal, humanism, riik ja kapitalism on vaid illusioonid ehk varjud (saks. Spuk) meie meeles.
 Wilhelm Weitling (1808–1871), saksa päritolu ameerika leiutaja propageeris moraali põhimõtetest lähtuvat ideaalset ühiskonda, mis ei vaja sunnivõimu rakendavat valitsust. Ta leidis, et enesele vabatahtlikult võetavad kohustused asendavad seadusi ning oluline pole mitte karistus, vaid tekitatud kahju hüvitamine.
 John Henry Mackay (1864–1933) jätkas Max Stirneri tööd, andes välja tema elu ja õpetusi tutvustava teose "Max Stirner – sein Leben und sein Werk" ning tema enda raamatus „Anarhistid vabaduseotsingul“ (The Anarchists, The Searcher for Freedom).
 1861. aastal asutati Saksa Progressipartei (Deutsche Fortschrittspartei), mille eesmärgiks oli täielik sõnavabadus, kogunemisvabadus, esindusvalitsus, salajane ja võrdne, kuid kohustusega seotud valimisõigus, eraomandi kaitse. Selle liikmed vastandusid selgelt riigibürokraatia valitsetava sotsiaalriigi ideoloogiale, mida nad nimetasid sotsialismiks. Nad rõhutasid vabakaubanduse rolli rahvamajanduse ülesehitamisel ning vastustasid selgelt valitsevat tollipoliitikat.
 Adolf Brand (1874–1945) kandis edasi Max Stirneri egoistlikku anarhismi õpetust. Ta oli üks maailma esimesi geiaktiviste ja osales ajakirja Der Eigene (1896–1932) väljaandmisel. 1918. aastal asutati Weimari Vabariigis Saksa Demokraatlik Partei (Deutsche Demokratische Partei), mille vasakpoolne tiib pooldas sotsiaalselt tasakaalustatud majandust, milles töötajate õigused ja kohustused on tasakaalustatud ning nad ise tegutsevad solidaarselt ning parempoolne tiib, mis propageeris demokraatliku põhiseaduse kehtestamise vajadust.
 Prantsusmaa
 Prantsuse kuningas Philip IV nimetas 13. sajandil korrarikkujate tekitatud kaost anarhiaks.
 Étienne de La Boétie (1530–1563), prantsuse kohtunik ja poliitilise filosoofia rajaja, sõnastas anarhismi kontseptuaalse aluse.
 Jean-Jacques Rousseau (1712–1778), prantsuse filosoof, väitis oma teoses „Ühiskondlikust kokkuleppest ehk riigiõiguse põhiprintsiibid“ (Du contrat social ou principes du droit politique), et ühiskondliku arengu seisukohalt on ideaalne rahvavõim ja otsedemokraatia.
 Charles Fourier (1772–1837), filosoof, tegi ettepaneku asutada ühes majas (falansteer) elavaid kogukondi (falang), milles elaks 400 perekonda ning milles igaüks saaks vabalt valida, millist tööd ta tahab teha. Töö viljad jagataks osalejate vahel vastavalt igaühe tööpanusele, kusjuures arvestada tuleb nii tehtud füüsilist ja vaimset tööd , panustatud kapitali ja professionaalseid oskusi. Neid detsentraliseeritud kogukondi peaks ühendama organisatsioon (phalansterios), mis koordineeriks tegevust ja korraldaks ühisaktsioone. Ta kritiseeris feodalistlikku ja kapitalistlikku majanduskordaning kristlikku moraali ning tegi ettepaneku luua täielikult subjektiivsusel põhinev sotsiaalne kord.
 Pierre Joseph Proudhon (1809–1865), prantsuse majandusteadlane ja filosoof hüüdlauseks oli „Anarhia loob korda“ ning anarhismi sümbol: ringi sees olev A sümboliseerib seda. 1840. aastal avaldas ta raamatu „Mis on omand“ (Qu'est-ce que la propriété), mille pealkirjas esitatud küsimusele vastas ta, et omand on vargus ning raamatus endas selgitab, et anarhia tähendab valitsemisviisi ilma isanda või suveräänita. Sellega andis ta esmakordselt anarhismile positiivse väljundi ning kuulutas avalikult, et ta on anarhist. Ta leidis, et töö vilju tuleb vahetada nende tööjõuväärtuse alusel. 48h 1843. aastal avaldas ta teose „Majanduslike vastuolude süsteem või kannatuste filosoofia“ (Système des contradictions économiques ou Philosophie de la misère). Pärast 1848. aasta revolutsiooni, Teise Vabariigi ajal jätkas ta aktiivset anarhistlike ideede propageerimist. 1849. aastal üritas ta asutada vastastikusel abistamisel põhinevat „rahvapanka“, kuid ebaõnnestus selles. Artikli „Prints President“, milles ta kritiseeris t Louis Napoleon Bonaparte’i, karistati teda kolmeaastase vangistusega.
 Anselme Bellegarrigue (1813–1869), prantsuse kirjastaja, toimetas ajalehte La Civilisation ja üritas anda välja ajakirja Anarchie, Journal de l'Ordre and Au fait, milles ta propageeris kodanikuallumatuse ja vabatahtliku teenistuse ideid ning kirjeldas oma tähelepanekuid Ameerika ühiskonnast. Ta sai tuntuks lausega: "Demokraat ei ole mitte see, kes käsutab, vaid see, kes ei allu." 1850. aastal asutas ta Toulouse'is Vabade Mõtlejate ühingu, mis mõistis hukka ajalehe L'Humanitaire ümber koondunud anarhokommunistide üleskutsed alustada poliitilist streiki valitsusvõimu halvamiseks. Tegi koostööd katalaanist anarhisti Xavier Dieziga.
 19. sajandi lõpus hakkas levima naturism ja nudism, mis keskendusid inimese bioloogilisele, füüsilisele ja psühholoogilisele olemusele ning propageerisid ökoloogilist eluviisi harrastavaid kommuune. Selle suuna olulisemad propageerijad olid Emile Gravelle (1855–1920) ja Henri Zisly (1872–1945), kes tegid koostööd väljaannetega La Nouvelle Humanité, Le Naturien, Le Sauvage, L'Ordre Naturel ja La Vie Naturelle. 1905. aastal propageerisid Albert Libertad (1875–1908), André Lorulot (1885–1963), Victor Serge (1890–1947), Zo d'Axa (1864–1930) ja Rirette Maîtrejean (Anna Estorges, 1887–1912) anarhoindividualismi ideid ajalehes L'Anarchie. Nendes õigustati muuhulgas vaba seksi, rasestumisvastaste vahendite kasutamist jms.
 Han Ryner, tegelikult Jacques Élie Henri Ambroise Ner (1861–1938), prantsuse filosoof ja kirjanik, propageeris ajakirjanduses anarhistlikku eluviisi ning välja Individualisti käsiraamatu (Petit Manuel individualiste). Ta kirjeldas individualism moraaliõpetusena, mis ei põhine dogmadele, tavadele ega välisele otsusekindlusele, vaid isiklikule südametunnistusele, tuues eeskujuks Sokratest, Epikurost, Jeesust ja Epiktetust. Epikurose juures imetles ta, kui vähesega on võimalik hakkama saada, vabastades end sellega vajadustest ja himudest, mis inimesi orjastavad. Jeesuse juures imetles ta võimet olla vaba ja mitte lasta ennast mõjutada sotsiaalsetest sidemetest, preestrite õpetustest ning kultuste ja organisatsioonide nõuetest. Ta nimetaks vooruseks seda, kui inimene tegutseb kooskõlas oma mõtetega ja vabastab end kõigist välistest piirangutest. Igal inimesel on oma lõppeesmärk ning selle saavutamiseks võib ta paluda teistelt teeneid, mida nad osutavad vabatahtlikult või vahetuskaubana. Ühiskonda kirjeldas ta kogumina, milles inimesed vahetavad oma tooteid. Õnneni saab jõuda vaid iseenda kaudu. Riiki, mis võtab paljudelt ja annab vähestele ning rahvamassi, mis surub üksikisikutele peale oma tahte, nägi ta kurjuse allikana. Nagu Stirnergi, lükkas ta tagasi nõuded teha väliste ebajumalate nagu: kuninga või keisri, isamaa, rassi, religiooni või erakonna nimel isiklikke ohverdusi.
 Émile Armand (õieti Ernest-Lucien Juin Armand; 1872–1962), prantsuse anarhist ja kirjanik, avaldas oma mõtteid ajakirjades L’Ère nouvelle (1901–1911), L’Anarchie, L'EnDehors (1922–1939) ja L’Unique (1945–1953) ning pani sellega aluse individualistlikule anarhismile Prantsusmaal, vastustades seejuures aktiivselt anarhokommunismi. Ta väitis, et tõeline individualist „elab jooksvas ajahetkes“ ning „ta ei saa jätta negatiivselt reageerimata nõudele, et ta peab ohverdama oma elu või heaolu riigi eest ja tundma sellest veel rõõmu“. Mõjutatuna Max Stirnerist hakkas ta vastustama sotsiaalseid kokkuleppeid ja valitsejate poolt peale surutud dogmasid ning rõhutama, et igaühel on õigus elada nii, nagu see talle sobib. Majandussuhetes „jääb tõeline anarhist enesele kindlaks – kasvõi surmani – nii moraalselt, intellektuaalselt kui ka majanduslikult“. Nii kapitalistlik kui ka plaanimajandus, mis teenivad üksnes spekulantide ja manipuleerijate huve, on talle ühevõrra vastikud.
 Hispaania ja Kataloonia
 Hispaanias anarhism arenes välja föderalistide liikumisest, mis taotles absolutistlikus riigis KOV-le suuremat iseseisvust. 1840. aastatel hakkas tööstuspiirkondades, eriti Kataloonias ja Andaluusias tekkima tööliste vabatahtlikud ühendused, mis tegutsesid 1868. aasta revolutsioonini.
 Kataloonias hakkas anarhism levima koos katalaani kultuuri taassünni (Renaixença) ja selle poolehoidjate kasvuga kodanluse hulgas. Pärast Esimese Vabariigi langemist ja Bourbonide dünastia taastamist 1874. aastal tugevnes see veelgi. Anarhistid asutasid 1910. aastal Rahvusliku Tööliste Konföderatsiooni (Confederación Nacional del Trabajo), mis ühendasi anarhistlikke sündikaate ja koordineeris nende tegevust. 1914. aastal anti neljale Kataloonia provintsile õigus asutada Rahvaste ühendus (Mancomunitat), millel puudus küll seadusandlik võim kuid oli õigus läbi viia ambitsioonikas majanduse moderniseerimise programm. 1919. aastal kehtestati 8-tunnine tööpäev. Selle projekti lõpetas Primo de Rivera (1923–1930) diktatuur. 14. aprillil 1931 kuulutati Barcelonas välja Hispaania II Vabariik, mille raames katalaanid said laiaulatusliku autonoomia ning asutati oma seadusandlikud organid: Generalitat, Valitsus, apellatsioonikohus ja valiti president. Vaatamata organisatsioonilistele raskustele üritasid anarhistlikud valitsused ellu viia ulatuslikku sotsiaalset programmi, kuid need peatati 1934. aastal parempoolsete võimuletulekuga ning lõppesid pärast kodusõda ja Francisco Franco (1892–1975) võimuletulekuga.
 Anarhism Eestis
 Eestis olevaid/olnud anarhistlikke liikumisi:
 Narva Anarhistlik-Kommunistlik Noorte Ühing (alates septembrist 1917; ),
 Maavalla Anarhistlik Liit (M. A. L.; alates 10. maist 1995; )
 Korporatsioon Fraternitas Anarchensis (alates 1. maist 1999; )
 Eesti Anarhistlik Partei (EAP; alates 30. aprillist 2002; )
 PunaMust (alates 24. veebruarist 2006; )
 Eesti anarhismiga seostub ka Eesti punk.
 Anarhiste ja anarhismifilosoofe
 Vaata ka
 anarhistliku kirjanduse loend
 anarhofeminism
 anarhofuturism
 anarhokapitalism
 anarhoprimitivism
 anarhoskinheedid
 anarhosündikalism
 krüptoanarhism
 libertarism
 minarhism
 postkapitalism
 punk
 rockerid
 III Vene revolutsioon
 Viited
 Kirjandus
 Paul Eltzbacher. Der Anarchismus, 1900
 Max Nettlau. Der Anarchismus von Proudhon zu Kropotkin, 1927
 Anarhistid ohustavad jälle ühiskondi. Võitleja, juuni 1972, nr 6, lk 7.
 Välislingid
 Black Flag
 Daily Bleed’s Anarchist Encyclopedia
 Anarchopedia
 Anarchy Archives
 Infoshop.org
 Melbourne Anarchist Archives 1966-1973
 Jura Books (Sydney, Australia)
 Green Anarchy
 Animal Liberation Front
 PunaMust
 Vahistati Prantsuse raudteed ründavad anarhistid
 Anarhistide meeleavaldus
 Kultuuriantropoloogia
 Poliitiline filosoofia
 Politoloogia
 Sotsioloogia


type: other

text:
Zakon o mednarodnem zasebnem pravu in postopku : Uradni list RS, št. 56/99, 45/08 – ZArbit in NPB1
 Zakon o mednarodnem zasebnem pravu in postopku (Uradni list RS, št. 56/99 in 45/08 – ZArbit)
 Datum objave 13.07.1999
 1998-2011-0017
 1999-01-2651
 Neuradno prečiščeno besedilo Zakona o mednarodnem zasebnem
 pravu in postopku obsega:
 - Zakon o mednarodnem zasebnem pravu in postopku – ZMZPP (Uradni list RS,
 št. 56/99 z dne 13. 7. 1999),
 O MEDNARODNEM ZASEBNEM PRAVU IN POSTOPKU (ZMZPP)
 (1) Ta zakon vsebuje pravila o določanju prava, ki ga je
 treba uporabiti za osebna, družinska, delovno socialna, premoženjska in druga
 civilnopravna razmerja z mednarodnim elementom. (2) Ta zakon vsebuje tudi pravila o pristojnosti sodišč in
 drugih organov Republike Slovenije za obravnavanje razmerij iz prvega odstavka
 tega člena, pravila postopka in pravila za priznanje in izvršitev tujih sodnih
 in arbitražnih odločb ter odločb drugih organov. (delno
 prenehal veljati)
 (1) Pravo, na katerega napotujejo določbe tega zakona se
 izjemoma ne uporabi, kadar je glede na vse okoliščine primera očitno, da
 razmerje s tem pravom nima pomembnejše zveze, obstoji pa bistveno tesnejša
 zveza z nekim drugim pravom. (2) Ta določba se ne uporablja, kadar pravo izbereta stranki.
 Če v tem zakonu ni določbe o pravu, ki ga je treba uporabiti,
 se smiselno uporabljajo določbe in načela tega zakona, načela pravnega reda
 Republike Slovenije in načela mednarodnega zasebnega prava.
 Ta zakon se ne uporablja za razmerja, ki so urejena v drugem
 zakonu ali mednarodni pogodbi.
 Pravo, na katerega napotujejo določbe tega zakona se ne uporabi,
 če bi bil učinek njegove uporabe v nasprotju z javnim redom Republike
 (1) Če bi bilo treba po tem zakonu uporabiti pravo tuje
 države, se upoštevajo njegova pravila, ki določajo, katero pravo se uporabi. (2) Če pravila tuje države, ki določajo, katero pravo je
 treba uporabiti, zavračajo na pravo Republike Slovenije, se uporabi pravo
 Republike Slovenije, ne da bi se pri tem upoštevala njena pravila o napotilu,
 katero pravo se uporabi. (3) Določbe prvega in drugega odstavka tega člena se ne
 uporabljajo, kadar imata stranki pravico izbrati pravo.
 Če z zakonom ni določeno drugače, sta pravni posel in pravno
 dejanje glede oblike veljavna, če sta veljavna bodisi po pravu kraja, kjer je
 bil pravni posel sklenjen oziroma pravno dejanje opravljeno, bodisi po pravu,
 ki velja za vsebino pravnega posla oziroma pravnega dejanja.
 Za zastaranje se uporabi pravo, ki velja za vsebino pravnega
 posla oziroma pravnega dejanja.
 (1) Če je treba uporabiti pravo države, katere pravni red ni
 enoten, pravila tega zakona pa ne napotujejo na določeno pravno območje v taki
 državi, se po pravilih njenega pravnega reda določi, katero pravo se uporabi. (2) Če se na način iz prvega odstavka tega člena ne da
 ugotoviti, katero pravo države z neenotnim pravnim redom je treba uporabiti, se
 uporabi pravo tistega območja v taki državi, ki je z razmerjem v najtesnejši
 zvezi.
 (1) Če ima državljan Republike Slovenije tudi državljanstvo
 kakšne druge države, se za uporabo tega zakona šteje, da ima samo državljanstvo
 Republike Slovenije. (2) Če ima oseba, ki ni državljan Republike Slovenije, dvoje
 ali več tujih državljanstev, se za uporabo tega zakona šteje, da ima
 državljanstvo tiste države, katere državljan je in v kateri ima tudi stalno
 prebivališče. (3) Če oseba iz drugega odstavka tega člena nima stalnega
 prebivališča v nobeni izmed držav, katerih državljan je, se za uporabo tega
 zakona šteje, da ima državljanstvo tiste države, katere državljan je in s
 katero je v najtesnejši zvezi.
 (1) Če oseba nima državljanstva ali njenega državljanstva ni
 mogoče ugotoviti, se uporabi pravo njenega stalnega prebivališča. (2) Če oseba iz prvega odstavka tega člena nima stalnega
 prebivališča ali ga ni mogoče ugotoviti, se uporabi pravo njenega začasnega
 prebivališča. (3) Če za osebo iz prvega odstavka tega člena ni mogoče
 ugotoviti niti začasnega prebivališča, se uporabi pravo Republike Slovenije.
 (1) Sodišče ali drug pristojen organ po uradni dolžnosti
 ugotovi vsebino tujega prava, ki ga je treba uporabiti. (2) Organ iz prvega odstavka tega člena lahko zahteva
 obvestilo o tujem pravu od ministrstva, pristojnega za pravosodje, oziroma se o
 njegovi vsebini prepriča na drug ustrezen način. (3) Stranke lahko v postopku predložijo o vsebini tujega
 prava javno ali drugo listino pristojnega tujega organa ali ustanove. (4) Če za posamezno razmerje nikakor ni mogoče ugotoviti
 vsebine tujega prava, se uporabi pravo Republike Slovenije.
 PRAVO, KI GA JE TREBA UPORABITI
 (1) Za pravno in poslovno sposobnost fizične osebe se uporabi
 pravo tiste države, katere državljan je. (2) Fizična oseba, ki bi bila po pravu države, katere
 državljan je, poslovno nesposobna, je poslovno sposobna, če ima to sposobnost
 po pravu kraja, kjer je nastala obveznost. (3) Za odvzem ali omejitev poslovne sposobnosti fizične osebe
 se uporabi pravo iz prvega odstavka tega člena. (4) Drugi odstavek tega člena se ne uporablja za družinska in
 dedna razmerja.
 Za vprašanja osebnega imena se uporabi pravo države, katere
 državljan je oseba, ki se ji določa ali spreminja osebno ime.
 (1) Za postavitev pod skrbništvo in prenehanje skrbništva ter
 za razmerja med skrbnikom in osebo pod skrbništvom (varovancem) se uporablja
 pravo države, katere državljan je varovanec. (2) Tujemu državljanu ali osebi brez državljanstva, ki je v
 Republiki Sloveniji, se začasni varstveni ukrepi odredijo po pravu Republike
 Slovenije in trajajo, dokler pristojna država o tem ne odloči in ne ukrene, kar
 je potrebno. (3) Drugi odstavek tega člena se uporablja tudi glede varstva
 premoženja odsotnega tujega državljana in osebe brez državljanstva, ki je na
 Za razglasitev pogrešanca za mrtvega se uporabi pravo države,
 katere državljan je bil takrat, ko je bil pogrešan.
 (1) Za pravni položaj pravne osebe se uporabi pravo države,
 ki ji pravna oseba pripada. (2) Pripadnost pravne osebe se določi po pravu države, po
 katerem je bila ustanovljena. (3) Če ima pravna oseba svoj dejanski sedež v drugi državi,
 ne pa v tisti, kjer je bila ustanovljena, in ima po pravu te druge države tudi
 njeno pripadnost, se šteje, da pripada tej drugi državi.
 (1) Za lastninskopravna razmerja in druge pravice na stvareh
 se uporabi pravo kraja, kjer je stvar. (2) Za razmerja iz prvega odstavka tega člena glede stvari,
 ki so v prevozu, se uporabi pravo namembnega kraja. (3) Za razmerja iz prvega odstavka člena glede prevoznih
 sredstev se uporabi pravo države, katere državno pripadnost imajo ta sredstva,
 če s predpisi Republike Slovenije ni določeno drugače.
 (1) Za pogodbo se uporabi pravo, ki sta si ga izbrali
 pogodbeni stranki, če ta zakon ali mednarodna pogodba ne določa drugače. (2) Volja strank o izbranem pravu je lahko izrecno izražena ali
 pa mora nedvomno izhajati iz pogodbenih določil ali drugih okoliščin. (3) Veljavnost pogodbe o izbiri prava se presoja po izbranem
 Če stranki nista izbrali prava, ki naj se uporabi, se uporabi
 pravo, s katerim je razmerje najtesneje povezano. Če posebne okoliščine primera
 ne napotujejo na drugo pravo, se šteje, da je najtesnejša zveza podana s pravom
 države, v kateri ima stranka, ki je zavezana opraviti za posamezno pogodbo
 značilno izpolnitev, stalno prebivališče oziroma sedež.
 (1) Za pogodbo o zaposlitvi se uporablja pravo države, v
 kateri delavec po pogodbi običajno opravlja svoje delo. (2) Ne šteje se, da delavec običajno opravlja svoje delo v
 kakšni državi, če v njej dela začasno. (3) Če delavec po pogodbi običajno ne opravlja svojega dela
 samo v eni državi, se uporabi pravo države, v kateri ima delodajalec svoj sedež
 oziroma stalno prebivališče. (4) Z dogovorom o izbiri prava, ki naj se uporabi, stranki ne
 moreta izključiti prisilnih določb o varstvu delavčevih pravic, ki jih vsebuje
 pravo države, ki bi se uporabilo v primeru, da stranki ne bi izbrali prava.
 (1) Za potrošniško pogodbo se po tem zakonu šteje pogodba o
 prenosu premičnin ali pravic na potrošnika ter pogodba o opravljanju storitev
 potrošniku. (2) Za potrošnika se po tem zakonu šteje oseba, ki pridobiva
 stvari, pravice in storitve predvsem za osebno uporabo ali uporabo v lastnem
 gospodinjstvu. (3) Za potrošniško pogodbo se po tem zakonu ne štejeta
 prevozna pogodba in ne pogodba o opravljanju storitev potrošniku, če se te po
 pogodbi opravljajo v celoti izven države, v kateri ima potrošnik stalno
 prebivališče. (4) Ne glede na druge določbe tega zakona se za potrošniško
 pogodbo uporablja pravo države, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče: - če je sklenitev pogodbe posledica ponudbe ali reklame v tej državi in če
 je potrošnik v tej državi opravil dejanja, potrebna za sklenitev pogodbe; ali - če je potrošnikov sopogodbenik ali njegov zastopnik dobil potrošnikovo
 naročilo v tej državi; ali - če je bila prodajna pogodba sklenjena v drugi državi oziroma je
 potrošnik dal naročilo v drugi državi, če je bilo potovanje organizirano s
 strani prodajalca z namenom spodbujati sklepanje takih pogodb. (5) V primerih iz prejšnjega odstavka stranki z dogovorom o
 izbiri prava ne moreta izključiti prisilnih določb o varstvu potrošnikovih
 pravic, ki jih vsebuje pravo države, v kateri ima potrošnik stalno
 Za pogodbe, ki se nanašajo na nepremičnine, je treba vedno
 uporabiti pravo države, na katere ozemlju je nepremičnina.
 Za razmerja med pogodbenima strankama, če stranki nista
 določili drugače, se pravo iz 19. in 20. člena tega zakona uporabi tudi: 1. za določitev časa, od katerega ima pridobitelj
 oziroma prevzemnik premične stvari pravico do njenih proizvodov in plodov; 2. za določitev časa, od katerega pridobitelj oziroma
 prevoznik prevzame nevarnost (riziko) v zvezi s stvarmi.
 Če se pogodbeni stranki nista dogovorili drugače, se po pravu
 kraja, kjer se mora stvar izročiti, presojajo način izročitve stvari in ukrepi,
 ki so potrebni, če je bil prevzem stvari zavrnjen.
 Za učinek odstopa terjatve ali prevzema dolga se za dolžnika
 oziroma upnika, ki nista sodelovala pri odstopu oziroma prevzemu, uporabi
 pravo, po katerem se presoja terjatev oziroma dolg.
 Za akcesorni pravni posel se uporabi pravo, ki velja za
 glavni pravni posel, če ni določeno drugače.
 Za enostranski pravni posel se uporabi pravo države
 dolžnikovega stalnega prebivališča oziroma sedeža.
 (1) Za neopravičeno pridobitev se uporabi pravo, po katerem
 se presoja pravno razmerje, ki je nastalo ali je bilo pričakovano ali domnevano
 in je na podlagi njega prišlo do pridobitve. (2) Za poslovodstvo brez naročila se uporabi pravo kraja,
 kjer je bilo opravljeno dejanje poslovodje. (3) Za obveznosti iz uporabe stvari brez poslovodstva in za
 druge nepogodbene obveznosti, ki ne izvirajo iz odškodninske odgovornosti, se
 uporabi pravo kraja, kjer so nastopila dejstva, ki so povzročila obveznost.
 (1) Za nepogodbeno odškodninsko odgovornost se uporabi pravo
 kraja, kjer je bilo dejanje storjeno. Če je za oškodovanca ugodnejše, se
 namesto tega uporabi pravo kraja, kjer je nastopila posledica, vendar le, če je
 povzročitelj kraj posledice mogel in moral predvideti. (2) Če pravo, določeno po prvem odstavku tega člena nima z
 razmerjem tesnejše zveze, pač pa je podana očitna zveza z nekim drugim pravom,
 se uporabi to pravo.
 Če je dogodek, iz katerega izhaja odškodninska obveznost,
 nastal na ladji na odprtem morju ali na letalu, je s pravom kraja, kjer so
 nastopila dejstva, ki so povzročila odškodninsko obveznost, mišljeno pravo
 države, katere pripadnost ima ladja, oziroma pravo države, v kateri je letalo
 vpisano v vpisnik.
 (1) Za dedovanje je treba uporabiti pravo države, katere
 državljan je bil zapustnik ob smrti. (2) Oporočna sposobnost se presoja po pravu države, katere
 državljanstvo je imel oporočitelj ob sestavi oporoke.
 (1) Oporoka je glede oblike veljavna, če je oblika veljavna
 po enem od naslednjih pravnih redov: 1. po pravu kraja, kjer je bila oporoka sestavljena; 2. po pravu države, katere državljan je bil
 oporočitelj, bodisi ob oporočnem razpolaganju bodisi ob smrti; 3. po pravu oporočiteljevega stalnega prebivališča
 bodisi ob oporočnem razpolaganju bodisi od smrti; 4. po pravu oporočiteljevega začasnega prebivališča,
 bodisi ob oporočnem razolaganju bodisi ob smrti; 5. po pravu Republike Slovenije; 6. za nepremičnine – tudi po pravu kraja, kjer je
 nepremičnina. (2) Preklic oporoke je glede oblike veljaven, če je taka
 oblika veljavna po kateremkoli pravu, po katerem bi bila lahko v skladu s prvim
 odstavkom tega člena oporoka veljavno sestavljena.
 Pogoji za sklenitev zakonske zveze se za vsako osebo presojajo
 po pravu države, katere državljan je ob sklenitvi zakonske zveze.
 Za obliko zakonske zveze se uporablja pravo kraja, kjer se
 zakonska zveza sklepa.
 Neveljavnost zakonske zveze se presoja po kateremkoli
 materialnem pravu, po katerem je bila sklenjena po 34. in 35. členu tega
 (1) Za razvezo zakonske zveze se uporablja pravo države,
 katere državljana sta oba zakonca ob vložitvi tožbe. (2) Če sta zakonca ob vložitvi tožbe državljana različnih
 držav, se za razvezo zakonske zveze uporabljata kumulativno pravi držav,
 katerih državljana sta. (3) Če se zakonska zveza ne bi mogla razvezati po pravu iz
 drugega odstavka tega člena, se za razvezo zakonske zveze uporabi pravo
 Republike Slovenije, če je imel eden od zakoncev ob vložitvi tožbe stalno
 prebivališče v Republiki Sloveniji. (4) Če je eden od zakoncev državljan Republike Slovenije, ki
 nima stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji, zakonska zveza pa se ne more
 razvezati po pravu, določenem v drugem odstavku tega člena, se za razvezo
 uporabi pravo Republike Slovenije.
 (1) Za osebna in zakonska premoženjska razmerja zakoncev se
 uporabi pravo države, katere državljana sta. (2) Če sta zakonca državljana različnih držav, se uporabi
 pravo države, v kateri imata stalno prebivališče. (3) Če zakonca nimata niti istega državljanstva niti stalnega
 prebivališča v isti državi, se uporabi pravo države, v kateri sta imela zadnje
 skupno prebivališče. (4) Če prava, ki naj se uporabi, ni mogoče določiti po prvem,
 drugem ali tretjem odstavku tega člena, se uporabi pravo, ki je z razmerjem v
 najtesnejši zvezi.
 (1) Pogodbena premoženjska razmerja zakoncev se presojajo po
 pravu, ki je ob sklenitvi pogodbe veljalo za osebna in zakonska premoženjska
 razmerja. (2) Če pravo iz prvega odstavka tega člena določa, da lahko
 zakonca izbereta pravo za presojo premoženjske pogodbe med zakoncema, se
 uporabi pravo, ki sta si ga izbrala.
 (1) Če je zakonska zveza neveljavna ali je prenehala, se za
 osebna in zakonska premoženjska razmerja uporabi pravo, ki je določeno v 38.
 členu tega zakona. (2) V primerih iz prvega odstavka tega člena se za pogodbena
 premoženjska razmerja med zakoncema uporabi pravo, določeno v 39. členu tega
 (1) Za premoženjska razmerja oseb, ki živita v zunajzakonski
 skupnosti, se uporabi pravo države, katere državljana sta. (2) Če osebi iz prvega odstavka tega člena nimata istega
 državljanstva, se uporabi pravo države, v kateri imata skupno prebivališče. (3) Za pogodbena premoženjska razmerja med osebama, ki živita
 v zunajzakonski skupnosti, se uporabi pravo, ki je ob sklenitvi pogodbe veljalo
 za njuna premoženjska razmerja.
 (1) Razmerja med starši in otroki se presojajo po pravu
 države, katere državljani so. (2) Če so starši in otroci državljani različnih držav, se
 uporabi pravo države, v kateri imajo vsi stalno prebivališče. (3) Če so starši in otroci državljani različnih držav in tudi
 nimajo stalnega prebivališča v isti državi, se uporabi pravo države, katere
 državljan je otrok.
 Priznanje, ugotovitev ali izpodbijanje očetovstva oziroma
 materinstva se presoja po pravu države, katere državljan je otrok.
 Obveznost preživljanja med krvnimi sorodniki, razen za starše
 in otroke, ali obveznost preživljanja sorodnikov v svaštvu se presoja po pravu
 države, katere državljan je sorodnik, od katerega se zahteva preživljanje.
 (1) Pozakonitev se presoja po pravu države, katere državljana
 sta starša, če starša nimata istega državljanstva, pa po pravu države tistega
 od staršev, po katerem je pozakonitev veljavna. (2) Privolitev otroka, druge osebe ali državnega organa v
 pozakonitev se presoja po pravu države, katere državljan je otrok.
 (1) Pogoji posvojitve in prenehanja posvojitve se presojajo
 po pravu države, katere državljana sta posvojitelj in posvojenec. (2) Če sta posvojitelj in posvojenec državljana različnih
 držav, se za pogoje posvojitve in njeno prenehanje uporabljata kumulativno
 pravi držav, katerih državljana sta. (3) Če zakonca koga skupaj posvojita, se poleg prava države,
 katere državljan je posvojenec, uporabljata za pogoje posvojitve in njeno
 prenehanje tudi pravi držav, katerih državljana sta eden in drug zakonec. (4) Oblika posvojitve se presoja po pravu države, v kateri se
 sklene posvojitev.
 (1) Učinek posvojitve se presoja po pravu države, katere
 državljana sta posvojitelj in posvojenec ob sklenitvi posvojitve. (2) Če sta posvojitelj in posvojenec državljana različnih
 držav, se uporabi pravo države, v kateri imata stalno prebivališče. (3) Če sta posvojitelj in posvojenec državljana različnih
 držav in nimata stalnega prebivališča v isti državi, se uporabi pravo države,
 katere državljan je posvojenec.
 PRISTOJNOST IN POSTOPEK
 1. Pristojnost sodišč in drugih organov Republike Slovenije v
 zadevah z mednarodnim elementom
 (1) Sodišče Republike Slovenije je pristojno, če ima toženec
 stalno prebivališče oziroma sedež v Republiki Sloveniji. (2) Če toženec nima stalnega prebivališča v Republiki
 Sloveniji niti v kakšni drugi državi, je sodišče Republike Slovenije pristojno,
 če ima toženec začasno prebivališče v Republiki Sloveniji. (3) Kadar se o pravnem razmerju odloča v nepravdnem postopku,
 je sodišče Republike Slovenije pristojno, če ima oseba, zoper katero je vložen zahtevek,
 stalno prebivališče oziroma sedež v Republiki Sloveniji; kadar pa v postopku
 sodeluje ena sama oseba – je pristojno, če ima ta stalno prebivališče oziroma
 sedež v Republiki Sloveniji, razen če s tem zakonom ni določeno drugače.
 (1) Če je z isto tožbo toženih več tožencev, ki so v pravni
 skupnosti ali katerih obveznosti se opirajo na isto pravno in dejansko podlago,
 je sodišče Republike Slovenije pristojno tudi, kadar ima eden izmed tožencev
 stalno prebivališče oziroma sedež v Republiki Sloveniji. (2) Če sta z isto tožbo tožena glavni dolžnik in porok, je
 sodišče Republike Slovenije pristojno tudi tedaj, kadar je pristojno za tožbo
 proti glavnemu dolžniku. (3) Sodišče Republike Slovenije je pristojno tudi za
 nasprotno tožbo, če je zahtevek nasprotne tožbe v zvezi s tožbenim zahtevkom.
 (1) Sodišče Republike Slovenije je izključno pristojno, kadar
 je to v tem ali v drugem zakonu izrecno določeno. (2) Pristojnost sodišč Republike Slovenije je izključena, če
 obstoji med zadevo in neko tujo državo takšna zveza, ki bi bila v primeru, če
 bi obstajala med zadevo in Republiko Slovenijo, podlaga za izključno
 pristojnost sodišč Republike Slovenije, razen če zakon določa drugače.
 Če je v tuji državi v sporih zoper državljane Republike
 Slovenije po kriterijih o pristojnosti ki jih ne vsebujejo določbe o
 pristojnosti sodišča Republike Slovenije, pristojno tuje sodišče, so ti
 kriteriji podlaga za pristojnost sodišča Republike Slovenije v tistih sporih, v
 katerih je toženec državljan te tuje države.
 (1) Stranki se smeta sporazumeti o pristojnosti tujega
 sodišča le, če je vsaj ena od njiju tuj državljan ali pravna oseba s sedežem v
 tujini in ne gre za spor, za katerega je po določbah tega ali drugega zakona
 izključno pristojno sodišče Republike Slovenije. (2) Ne glede na določbo prvega odstavka tega člena se stranki
 ne moreta dogovoriti za pristojnost tujega sodišča v sporih iz razmerij s
 potrošniki in v sporih iz zavarovalnih razmerij, če ima potrošnik oziroma
 zavarovanec, ki je fizična oseba, stalno prebivališče v Republiki Sloveniji. (3) Stranki se smeta sporazumeti o pristojnosti sodišča
 Republike Slovenije, če je vsaj ena državljan Republike Slovenije ali pravna
 oseba s sedežem v Republiki Sloveniji. (4) Prvi in tretji odstavek tega člena se ne uporabljata,
 kadar gre za pristojnost v zadevah iz 68. do 77. člena tega zakona.
 (1) Pristojnost sodišč Republike Slovenije lahko v primerih,
 v katerih je dopusten dogovor o pristojnosti sodišča Republike Slovenije po
 tretjem in četrtem odstavku 52. člena tega zakona, temelji tudi na privolitvi
 toženca. (2) Šteje se, da je toženec privolil v pristojnost sodišč
 Republike Slovenije, če je vložil odgovor na tožbo ali ugovor proti plačilnemu
 nalogu, oziroma se je na pripravljalnem naroku, če tega naroka ni bilo pa na
 prvem naroku za glavno obravnavo, spustil v obravnavanje glavne stvari, ne da
 bi ugovarjal pristojnosti.
 (1) Kadar je po tem zakonu pristojnost sodišča Republike
 Slovenije določena s pogojem, da ima pravdna stranka državljanstvo Republike
 Slovenije, velja ta pristojnost tudi za osebe brez državljanstva, ki imajo
 stalno prebivališče v Republiki Sloveniji. (2) Prvi odstavek tega člena se smiselno uporablja tudi za
 pristojnost drugih organov Republike Slovenije.
 (1) V sporih o nepogodbeni odškodninski odgovornosti je
 pristojno sodišče Republike Slovenije tudi tedaj, če je bilo na območju
 Republike Slovenije storjeno škodno dejanje ali če je na ozemlju Republike
 Slovenije nastopila škodljiva posledica. (2) Določbe prvega odstavka tega člena se uporabljajo tudi v
 sporih zoper zavarovalnico zaradi povračila škode tretjim osebam po predpisih o
 neposredni odgovornosti zavarovalnice ter v sporih o regresnih zahtevkih iz
 naslova povračila škode zoper regresne dolžnike.
 Za spore iz pogodbenih razmerij je sodišče Republike
 Slovenije pristojno tudi tedaj, kadar je predmet spora obveznost, ki jo je
 treba oziroma bi jo bilo treba izpolniti v Republiki Sloveniji.
 V individualnih delovnih sporih je sodišče Republike
 Slovenije pristojno tudi tedaj, kadar se delo opravlja ali se je opravljalo
 oziroma bi se moralo opravljati na območju Republike Slovenije.
 (1) V sporih o premoženjskopravnih zahtevkih je sodišče
 Republike Slovenije pristojno tudi tedaj, kadar je na ozemlju Republike
 Slovenije predmet, na katerega se nanaša tožba. (2) Če je na območju Republike Slovenije kakšno toženčevo
 premoženje, je sodišče Republike Slovenije pristojno tudi tedaj, kadar ima
 tožnik stalno prebivališče oziroma sedež v Republiki Sloveniji, če tožnik
 izkaže za verjetno, da bo iz tega premoženja mogoče izvršiti sodbo.
 Sodišče Republike Slovenije je pristojno tudi v sporih zoper
 fizično ali pravno osebo, ki ima sedež v tujini, če ima v Republiki Sloveniji
 svojo podružnico ali je v Republiki Sloveniji oseba, ki ji je zaupano
 opravljanje njenih poslov, za spore, ki izvirajo iz poslovanja te podružnice
 oziroma te osebe na območju Republike Slovenije.
 Sodišče Republike Slovenije je izključno pristojno za spore o
 ustanovitvi, prenehanju in statusnih spremembah družbe, druge pravne osebe ali
 združenja fizičnih ali pravnih oseb, ter za spore o veljavnosti odločitev
 njihovih organov, če ima družba, druga pravna oseba ali združenje sedež v
 veljavnosti vpisov v javne registre, ki se vodijo v Republiki Sloveniji.
 Sodišče Republike Slovenije je izključno pristojno za spore v
 zvezi s prijavo in veljavnostjo izumov in znakov razlikovanja, če je bila
 prijava vložena v Republiki Sloveniji.
 (1) Sodišče Republike Slovenije je izključno pristojno za
 dovolitev in opravo izvršbe, če se ta opravlja na območju Republike Slovenije. (2) Določba prvega odstavka tega člena se nanaša tudi na
 spore med izvršilnim in stečajnim postopkom, če se ta postopek vodi pred
 sodiščem Republike Slovenije.
 (1) Sodišče Republike Slovenije je izključno pristojno v
 sporih o stvarnih pravicah na nepremičninah, v sporih zaradi motenja posesti
 nepremičnine ter v sporih iz zakupa ali najema nepremičnine, če je nepremičnina
 na ozemlju Republike Slovenije. (2) Sodišče Republike Slovenije je izključno pristojno tudi
 tedaj, kadar se o pravicah na nepremičninah odloča v nepravdnem postopku.
 V sporih zaradi motenja posesti premičnin je pristojno
 sodišče Republike Slovenije tudi tedaj, če je prišlo do motenja na ozemlju
 (1) V sporih o stvarnih pravicah na ladji in letalu, ter v
 sporih iz zakupa ladje ali letala je pristojno sodišče Republike Slovenije tudi
 tedaj, če se v Republiki Slovenije vodi vpisnik, v katerega je vpisana ladja
 oziroma letalo. (2) V sporih zaradi motenja posesti ladje in letala iz prvega
 odstavka tega člena so pristojna sodišča Republike Slovenije tudi tedaj, če se
 vpisnik, v katerega je vpisana ladja oziroma letalo, vodi v Republiki Sloveniji
 ali če je bila posest motena v Republiki Sloveniji.
 (1) V sporih o premoženjskih razmerjih med zakonci, ki se
 nanašajo na premoženje v Republiki Sloveniji, je pristojno sodišče Republike
 Slovenije tudi tedaj, če toženec nima prebivališča v Republiki Sloveniji. (2) Če je pretežni del premoženja v Republiki Sloveniji,
 drugi del pa v tujini, sme sodišče Republike Slovenije odločati o premoženju,
 ki je v tujini, samo v sporu, v katerem se odloča tudi o premoženju v Republiki
 Sloveniji, in to le, če toženec privoli, da sodi sodišče Republike Slovenije. (3) Sodišče Republike Slovenije je v sporih o premoženjskih
 razmerjih med zakonci po določbah tega zakona pristojno ne glede na to, ali
 zakonska zveza traja ali je prenehala ali pa je ugotovljeno, da ne obstaja.
 (1) Sodišče Republike Slovenije je pristojno v zakonskih
 sporih tudi tedaj, če toženec nima stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji:
 1) če sta oba zakonca slovenska državljana, ne glede na to, kje imata
 stalno prebivališče; ali 2) če je tožnik slovenski državljan in ima stalno prebivališče v Republiki
 Sloveniji; ali 3) če sta imela zakonca svoje zadnje stalno prebivališče v Republiki
 Sloveniji, tožnik pa ima ob vložitvi tožbe stalno ali začasno prebivališče v
 Republiki Sloveniji. (2) Če je toženi zakonec slovenski državljan in ima v
 Republiki Sloveniji stalno prebivališče, je izključno pristojno sodišče
 Sodišče Republike Slovenije je v sporih iz 68. člena tega
 zakona pristojno tudi tedaj, če sta zakonca tuja državljana, ki sta imela
 zadnje skupno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji, vendar samo, če v teh
 primerih toženec privoli, da sodi njeno sodišče, in če predpisi države, katere
 državljana sta zakonca, dopuščajo to pristojnost.
 Sodišče Republike Slovenije je pristojno v sporih za razvezo
 zakonske zveze tudi tedaj, če je tožnik slovenski državljan, pravo države,
 katere sodišče bi bilo pristojno, pa ne pozna razveze zakonske zveze.
 (1) V sporih za ugotovitev ali izpodbijanje očetovstva ali
 materinstva je pristojno sodišče Republike Slovenije tudi tedaj, če toženec
 nima stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji: 1) če sta tožnik in toženec slovenska državljana, ne glede na to, kje imata
 Sloveniji. (2) Če je tožba vložena zoper otroka, ki je slovenski
 državljan in ima stalno ali začasno prebivališče v Republiki Sloveniji, je
 izključno pristojno sodišče Republike Slovenije.
 Sodišče Republike Slovenije, ki je pristojno v sporih iz 71.
 člena tega zakona, je pristojno tudi tedaj, kadar so stranke tuji državljani,
 če ima tožnik ali eden od tožnikov stalno prebivališče v Republiki Sloveniji,
 vendar samo, če toženec privoli, da sodi sodišče Republike Slovenije in če
 predpisi države, katere državljan je, dopuščajo to pristojnost.
 (1) Sodišče Republike Slovenije je pristojno v sporih o
 varstvu in vzgoji otrok, za katere skrbijo starši, tudi tedaj, kadar toženec
 nima stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji, če sta oba starša slovenska
 državljana, ali če je otrok slovenski državljan in ima stalno prebivališče v
 Republiki Sloveniji. (2) Če sta toženec in otrok slovenska državljana in če imata
 oba stalno prebivališče v Republiki Sloveniji, je izključno pristojno sodišče
 Republike Slovenije. (3) Prvi in drugi odstavek tega člena ter 48. člen tega
 zakona se smiselno uporabljajo tudi za določitev pristojnosti drugih organov
 Republike Slovenije, kadar odločajo o varstvu in vzgoji otrok, za katere
 skrbijo starši.
 zakonskem preživljanju otrok tudi tedaj, kadar toženec nima stalnega
 prebivališča v Republiki Sloveniji: 1) če vloži tožbo otrok, ki ima stalno prebivališče v Republiki Sloveniji;
 ali 2) če sta tožnik in toženec slovenska državljana, ne glede na to kje imata
 stalno prebivališče; ali 3) če je tožnik mladoleten in slovenski državljan. (2) Sodišče Republike Slovenije je pristojno v sporih o
 zakonskem preživljanju, ki niso navedeni v prvem odstavku tega člena, tudi
 tedaj, kadar toženec nima stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji, če je
 tožnik slovenski državljan in ima stalno prebivališče v Republiki Sloveniji. (3) Sodišče Republike Slovenije je pristojno v sporih o
 zakonskem preživljanju med zakoncema in med nekdanjima zakoncema tudi, če sta
 imela zakonca svoje zadnje skupno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji, tožnik
 pa med sojenjem še naprej prebiva v Republiki Sloveniji.
 Sodišče Republike Slovenije je pristojno v sporih o zakonskem
 preživljanju tudi, če ima toženec v Republiki Sloveniji premoženje, iz katerega
 se lahko poravna preživnina.
 Sodišče Republike Slovenije je pristojno za odločanje o
 varstvu, vzgoji in preživljanju otrok tudi takrat, kadar se ti spori rešujejo
 skupaj z zakonskimi spori ali spori o ugotavljanju in izpodbijanju očetovstva
 ali materinstva, za katere je po tem zakonu pristojno sodišče Republike
 (1) Pri odločanju o odvzemu ali vrnitvi roditeljske pravice,
 podaljšanju roditeljske pravice, postavitvi roditelja za skrbnika otrokovega
 premoženja, pri razglasitvi otroka za rojenega v zakonski zvezi ter pri odločanju
 o drugih zadevah, ki se nanašajo na osebna stanja in razmerja med starši in
 otroki, je pristojno sodišče Republike Slovenije tudi tedaj, kadar ni pogojev
 iz tretjega odstavka 48. člena tega zakona, če sta vložnik zahtevka in oseba,
 zoper katero je vložen zahtevek, slovenska državljana, oziroma kadar v postopku
 sodeluje samo ena oseba, če je ta slovenski državljan. (2) V zadevah iz prvega odstavka tega člena je pristojno
 sodišče Republike Slovenije tudi tedaj, kadar je otrok slovenski državljan in
 ima stalno prebivališče v Republiki Sloveniji.
 razglasitev pogrešanega slovenskega državljana za mrtvega, ne glede na to, kje
 je imel stalno prebivališče. (2) Pred sodiščem Republike Slovenije se sme po pravu
 Republike Slovenije dokazovati smrt tujega državljana, ki je umrl na ozemlju
 (1) Za obravnavo nepremične zapuščine slovenskega državljana
 je izključno pristojno sodišče Republike Slovenije, če je ta zapuščina v
 Republiki Sloveniji. (2) Če je nepremična zapuščina slovenskega državljana v
 tujini, je sodišče Republike Slovenije pristojno le, če po pravu države, v
 kateri so nepremičnine, ni pristojen njen organ. (3) Sodišče Republike Slovenije je pristojno za obravnavo
 premične zapuščine slovenskega državljana, če so premičnine na ozemlju
 Republike Slovenije ali če po pravu države, v kateri so premičnine, ni
 pristojen njen organ oziroma če ta organ noče obravnavati zapuščine. (4) Prvi, drugi in tretji odstavek tega člena se nanašajo
 tudi na pristojnosti v sporih iz dednopravnih razmerij in na spore o terjatvah
 upnikov nasproti zapuščini.
 (1) Za obravnavo nepremične zapuščine tujega državljana je
 izključno pristojno sodišče Republike Slovenije, če so nepremičnine v Republiki
 Sloveniji. (2) Za obravnavo premične zapuščine tujega državljana, ki je
 v Republiki Sloveniji, je pristojno sodišče Republike Slovenije, razen če v
 zapustnikovi državi sodišče ni pristojno za obravnavo premičnega premoženja
 slovenskih državljanov. (3) Prvi in drugi odstavek tega člena se nanašata tudi na
 pristojnost v sporih iz dednopravnih razmerij in v sporih o terjatvah upnikov
 glede zapuščine. (4) Kadar sodišče Republike Slovenije ni pristojno za
 obravnavo zapuščine tujega državljana, lahko odredi ukrepe za zavarovanje
 zapuščine in za varstvo pravic do zapuščine, ki je v Republiki Sloveniji.
 (1) Za obravnavo nepremične zapuščine osebe brez
 državljanstva, osebe, katere državljanstva ni mogoče ugotoviti, ali osebe s
 statusom begunca je izključno pristojno sodišče Republike Slovenije, če je
 nepremičnina na ozemlju Republike Slovenije. (2) Za obravnavo premične zapuščine osebe brez državljanstva,
 osebe, katere državljanstva ni mogoče ugotoviti, ali osebe s statusom begunca je
 pristojno sodišče Republike Slovenije, če so premičnine v Republiki Sloveniji,
 ali je imel zapustnik ob smrti v njej stalno prebivališče. (3) Prvi in drugi odstavek tega člena se nanašata tudi na
 glede zapuščine. (4) Če zapustnik ni imel stalnega prebivališča v Republiki
 Sloveniji, se smiselno uporabljajo določbe, ki veljajo za obravnavo zapuščine
 tujega državljana, pri čemer je s tujo državo mišljena država, v kateri je imel
 zapustnik ob smrti stalno prebivališče.
 (1) Za dovolitev sklenitve zakonske zveze je pristojen organ
 Republike Slovenije, če je vložnik prošnje oziroma če je eden izmed vložnikov
 prošnje slovenski državljan ne glede na to, kje imata osebi, ki želita skleniti
 zakonsko zvezo, stalno prebivališče. (2) Organ Republike Slovenije je izključno pristojen, če je
 mladoletnik, ki prosi, naj se mu dovoli skleniti zakonsko zvezo, slovenski
 državljan, oziroma če sta osebi, ki želita skleniti zakonsko zvezo, slovenska
 državljana, zakonska zveza pa se sklepa v tujini.
 (1) Organ Republike Slovenije je izključno pristojen za
 odločanje o posvojitvi in o prenehanju posvojitve osebe, ki je slovenski
 državljan in ima stalno prebivališče v Republiki Sloveniji. (2) Organ Republike Slovenije je pristojen za odločanje o
 posvojitvi in o prenehanju posvojitve, če je posvojitelj slovenski državljan in
 ima stalno prebivališče v Republiki Sloveniji. (3) Če zakonca skupaj posvajata, zadošča za pristojnost
 organa Republike Slovenije, da je en zakonec slovenski državljan in da ima
 stalno prebivališče v Republiki Sloveniji.
 Organ Republike Slovenije je izključno pristojen v skrbniških
 zadevah slovenskih državljanov ne glede na to, kje imajo ti stalno
 prebivališče, če s tem zakonom ni določeno drugače.
 Organ Republike Slovenije ne izda odločbe in ne ukrepa v
 skrbniških zadevah slovenskega državljana, ki ima stalno prebivališče v tujini,
 če ugotovi, da je organ, ki je pristojen po pravu tuje države, že izdal odločbo
 ali sprejel ukrepe, s katerimi je poskrbel za varstvo osebnosti, pravic in
 interesov slovenskega državljana.
 (1) Organ Republike Slovenije z nujnimi začasnimi ukrepi
 zavaruje osebnost, pravice in interese tujega državljana, ki je v Republiki
 Sloveniji ali ima v njej premoženje, in obvesti o tem organ njegove države. (2) Organ Republike Slovenije izda odločbo in sprejme ukrepe
 v skrbniških zadevah tujega državljana, ki ima stalno prebivališče v Republiki
 Sloveniji, če za varstvo njegove osebnosti, pravic in interesov ni poskrbel
 organ njegove države.
 (1) Za sposobnost biti stranka in za pravdno sposobnost
 fizične osebe je treba uporabiti pravo njene države. (2) Če tuji državljan ni pravdno sposoben po prvem odstavku
 tega člena, je pa pravdno sposoben po pravu Republike Slovenije, lahko sam
 opravlja dejanja v postopku. (3) Zakoniti zastopnik tujega državljana iz drugega odstavka
 tega člena sme opravljati dejanja v postopku le, dokler tuj državljan ne
 izjavi, da sam prevzema pravdo. (4) Za sposobnost biti stranka, kadar gre za tujo pravno
 osebo, je treba uporabiti pravo, določeno v 17. členu tega zakona.
 Sodišče Republike Slovenije na zahtevo stranke prekine
 postopek, kadar teče pred tujim sodiščem postopek v isti zadevi in med istima
 strankama: 1) če je bila tožba v pravdi, ki teče v tujini, prej vročena tožencu kot
 tožba v pravdi, ki teče v Republiki Sloveniji; oziroma če se je nepravdni
 postopek v tujini začel prej kot v Republiki Sloveniji; 2) če je verjetno, da bo tujo odločbo mogoče priznati v Republiki
 Sloveniji; 3) če obstaja vzajemnost.
 Za oceno pristojnosti sodišča Republike Slovenije so
 odločilna dejstva, ki obstajajo takrat, ko postopek začne teči.
 (1) Kadar začne tuj državljan ali oseba brez državljanstva,
 ki nima stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji, pravdo pred sodiščem
 Republike Slovenije, mora dati tožencu na njegovo zahtevo varščino za pravdne
 stroške. (2) Toženec mora zahtevo iz prvega odstavka tega člena
 uveljaviti najpozneje na pripravljalnem naroku, če tega naroka ni bilo, pa na
 prvem naroku za glavno obravnavo, preden se spusti v obravnavanje glavne
 stvari, oziroma brž ko izve, da so podani pogoji, da lahko zahteva varščino. (3) Varščina za pravdne stroške se daje v gotovini, sodišče
 pa lahko dovoli varščino tudi v drugi primerni obliki.
 (1) Toženec nima pravice do varščine za pravdne stroške: 1) če v državi, katere državljan je tožnik, državljani Republike Slovenije
 niso dolžni dajati varščine; 2) če uživa tožnik v Republiki Sloveniji pravico pribežališča; 3) če se tožbeni zahtevek nanaša na tožnikove terjatve iz njegovega
 delovnega razmerja v Republiki Sloveniji; 4) če gre za zakonski spor ali za spor o ugotovitvi ali izpodbijanju
 očetovstva ali materinstva ali spor o zakonitem preživljanju; 5) če gre za menično ali čekovno tožbo, za nasprotno tožbo ali tožbo za
 izdajo plačilnega naloga. (2) Če nastane dvom o tem, ali so državljani Republike
 Slovenije po 1. točki prvega odstavka tega člena dolžni dati varščino v državi,
 katere državljan je tožnik, da pojasnilo ministrstvo, pristojno za pravosodje.
 (1) V sklepu, s katerim ugodi zahtevi za varščino za pravdne
 stroške, določi sodišče znesek varščine in rok, v katerem se mora dati, ter
 tožnika opozori na posledice, ki jih določa zakon, če ne dokaže, da je dal
 varščino v določenem roku. (2) Če tožnik ne dokaže, da je dal v določenem roku varščino
 za pravdne stroške, se šteje, da je umaknil tožbo oziroma da je umaknil pravno
 sredstvo, če je toženec zahteval varščino šele v postopku o pravnem sredstvu. (3) Toženec, ki je pravočasno zahteval, naj mu da tožnik
 varščino za pravdne stroške, ni dolžan nadaljevati postopka o glavni stvari,
 dokler sodišče pravnomočno ne odloči o njegovi zahtevi, če zahtevi ugodi, pa
 vse dotlej, dokler tožnik ne položi varščine. (4) Če sodišče zavrne zahtevo za varščino za pravdne stroške,
 lahko odloči, da se nadaljuje postopek, še preden postane sklep o zavrnitvi
 pravnomočen.
 (1) Tuji državljani imajo pod pogojem vzajemnosti pravico do
 oprostitve plačila pravdnih stroškov. (2) Če nastane dvom o vzajemnosti, daje glede oprostitve
 plačila pravdnih stroškov pojasnilo ministrstvo, pristojno za pravosodje. (3) Vzajemnost iz prvega odstavka tega člena ni pogoj za
 uveljavljanje pravice do oprostitve plačila pravdnih stroškov, če ima tuj
 državljan stalno prebivališče v Republiki Sloveniji. (4) Oseba brez državljanstva ima pravico do oprostitve
 plačila pravdnih stroškov, če ima stalno ali začasno prebivališče v Republiki
 PRIZNANJE IN IZVRŠITEV TUJIH ODLOČB
 1. Priznanje in izvršitev tujih sodnih odločb
 (1) Tuja sodna odločba je izenačena z odločbo sodišča
 Republike Sloveniji in ima v Republiki Sloveniji enak pravni učinek kot domača
 sodna odločba le, če jo prizna sodišče Republike Slovenije. (2) Za tujo sodno odločbo se po prvem odstavku tega člena
 šteje tudi poravnava, sklenjena pred sodiščem (sodna poravnava). (3) Za tujo sodno odločbo se šteje tudi odločba drugega
 organa, ki je v državi, v kateri je izdana, izenačena s sodno odločbo oziroma
 sodno poravnavo, če ureja razmerja iz 1. člena tega zakona.
 (1) Vložnik zahteve za priznanje mora predlogu za priznanje
 tuje sodne odločbe priložiti tujo sodno odločbo ali njen overjen prepis in
 predložiti potrdilo pristojnega tujega sodišča oziroma drugega organa o
 pravnomočnosti te odločbe po pravu države, v kateri je bila izdana. (2) Če tuja sodna odločba ali njen overjen prepis nista
 sestavljena v jeziku, ki je pri sodišču v uradni rabi, mora stranka, ki zahteva
 priznanje, predložiti tudi overjen prevod tuje sodne odločbe v jezik, ki je pri
 sodišču v uradni rabi.
 (1) Sodišče Republike Slovenije zavrne priznanje tuje sodne
 odločbe, če na ugovor osebe, zoper katero je bila izdana, ugotovi, da ta zaradi
 nepravilnosti v postopku ni mogla sodelovati v postopku. (2) Zlasti se šteje, da oseba, zoper katero je bila izdana
 tuja sodna odločba, ni mogla sodelovati v postopku, če ji vabilo, tožba ali
 sklep, na podlagi katerega se je začel postopek, niso bili osebno vročeni
 oziroma osebna vročitev ni bila niti poskušena, razen če se je na kakršenkoli
 način spustila v obravnavanje glavne stvari v postopku na prvi stopnji.
 (1) Tuja sodna odločba se ne prizna, če je za zadevo, za
 katero gre, izključno pristojno sodišče ali drug organ Republike Slovenije. (2) Če zahteva priznanje tuje sodne odločbe, ki je bila
 izdana v sporu iz zakonske zveze, toženec, ali če to zahteva tožnik in toženec
 ne nasprotuje, izključna pristojnost sodišča Republike Slovenije ni ovira za
 njeno priznanje.
 (1) Sodišče na ugovor osebe, zoper katero je bila izdana,
 zavrne priznanje tuje sodne odločbe, če je pristojnost tujega sodišča temeljila
 izključno na eni od naslednjih okoliščin: 1) državljanstvu tožnika; 2) premoženju toženca v državi izdaje odločbe; 3) osebni vročitvi tožbe oziroma drugega akta, s katerim se je začel
 postopek, tožencu. (2) Sodišče na ugovor osebe, zoper katero je bila izdana,
 zavrne priznanje tuje sodne odločbe tudi v primeru, če sodišče, ki je odločbo
 izdalo, ni upoštevalo sporazuma o pristojnosti sodišč Republike Slovenije.
 (1) Tuja sodna odločba se ne prizna, če je sodišče ali drug
 organ Republike Slovenije v isti zadevi izdal pravnomočno odločbo ali če je
 bila v Republiki Sloveniji priznana kakšna druga tuja sodna odločba, ki je bila
 izdana v isti zadevi. (2) Sodišče počaka s priznanjem tuje sodne odločbe, če pred
 sodiščem Republike Slovenije teče prej začeta pravda v isti pravni zadevi in
 med istima strankama, dokler ni ta pravda pravnomočno končana.
 Tuja sodna odločba se ne prizna, če bi bil učinek njenega
 priznanja v nasprotju z javnim redom Republike Slovenije.
 (1) Tuja sodna odločba se ne prizna, če ni vzajemnosti. (2) Neobstoj vzajemnosti ni ovira za priznanje tuje sodne odločbe,
 izdane v zakonskem sporu in v sporu zaradi ugotovitve in izpodbijanja
 očetovstva ali materinstva, in ne takrat, ko priznanje ali izvršitev tuje sodne
 odločbe zahteva slovenski državljan. (3) Obstoj vzajemnosti se glede priznanja tuje sodne odločbe
 domneva do dokaza o nasprotnem; če pa nastane dvom o vzajemnosti, da pojasnilo
 ministrstvo, pristojno za pravosodje.
 (1) Tuja sodna odločba, ki se nanaša na osebno stanje
 (status) državljana države, v kateri je bila izdana, se prizna v Republiki
 Sloveniji brez preizkusa po 97., 100. in 101. členu tega zakona. (2) Če pristojni organ Republike Slovenije meni, da se
 odločba tujega sodišča nanaša na osebno stanje (status) slovenskega državljana,
 je potreben za takšno odločbo, da bi bila priznana, preizkus po določbah 95. do
 101. člena tega zakona.
 (1) Za izvršitev tuje sodne odločbe se uporabljajo določbe
 95. do 101. člena tega zakona. (2) Vložnik zahteve za izvršitev tuje sodne odločbe mora
 poleg potrdila iz 95. člena tega zakona predložiti tudi potrdilo o njeni
 izvršljivosti po pravu države, v kateri je bila izdana.
 2. Priznanje in izvršitev tujih arbitražnih odločb
 (1) Tuja arbitražna odločba je arbitražna odločba, ki ni bila
 izdana v Republiki Sloveniji. (2) Tuja arbitražna odločba ima pripadnost države, v kateri
 je bila izdana. (3) Tuja arbitražna odločba je tudi arbitražna odločba, ki je
 bila izdana v Republiki Sloveniji, pri kateri je bilo glede postopka
 uporabljeno pravo tuje države, če to ni v nasprotju s prisilnimi predpisi
 Republike Slovenije. (4) Tuja arbitražna odločba iz tretjega odstavka tega člena
 ima pripadnost države, katere pravo je bilo uporabljeno glede postopka.
 (1) Tuja arbitražna odločba se prizna in izvrši, če stranka,
 ki zahteva priznanje in izvršitev, priloži zahtevi, ki jo vloži pri sodišču: 1) izvirno arbitražno odločbo ali njen overjen prepis; 2) izvirno pogodbo o arbitraži ali njen overjen prepis. (2) Če tuja arbitražna odločba ali pogodba o arbitraži
 oziroma njen overjen prepis nista sestavljena v jeziku, ki je v uradni uporabi
 pri sodišču, pred katerim se začne postopek za priznanje in izvršitev te
 odločbe, mora stranka, ki zahteva priznanje in izvršitev odločbe, priložiti
 prevod v tem jeziku, ki ga opravi za to pooblaščena oseba.
 (1) Priznanje in izvršitev tuje arbitražne odločbe se zavrne,
 če sodišče ugotovi: 1) da po pravu Republike Slovenije o sporni zadevi ne more razsojati arbitraža;
 2) da bi bil učinek priznanja ali izvršitve odločbe v nasprotju z javnim
 redom Republike Slovenije; 3) da ni podana vzajemnost; 4) da pogodba o arbitraži ni bila sklenjena v pisni obliki oziroma z
 izmenjavo pisem, telegramov ali teleprinterskih sporočil; 5) da katera od strank ni bila sposobna za sklenitev arbitražnega dogovora
 po pravu, ki se uporablja za presojo njene sposobnosti; 6) da pogodba o arbitraži ni veljavna po pravu države, ki sta ga izbrali
 stranki, če stranki tega nista storili pa po pravu države, v kateri je bila
 izdana arbitražna odločba; 7) da stranka, zoper katero se zahteva priznanje in izvršitev odločbe, ni
 bila pravilno obveščena o imenovanju arbitrov ali o arbitražnem postopku, ali
 ji je bilo zaradi kakega drugega vzroka onemogočeno, da uveljavlja svoje
 pravice v postopku; 8) da sestava arbitražnega sodišča ali arbitražni postopek nista bila v
 skladu s pogodbo o arbitraži; 9) da je arbitražno sodišče prekoračilo svoja pooblastila, določena s
 pogodbo o arbitraži; 10) da odločba še ni postala dokončna in izvršljiva za stranke ali da je to
 odločbo odpravil ali njeno izvršitev ustavil pristojni organ države, v kateri
 je bila izdana, ali organ države, po pravu katere je bila izdana; 11) da je izrek arbitražne odločbe nerazumljiv ali sam s seboj v nasprotju. (2) Če so v tuji arbitražni odločbi deli, ki se nanašajo na
 obravnavana vprašanja in se lahko ločijo od delov, v katerih je sodišče
 prekoračilo svoja pooblastila, se lahko deli odločbe, v katerih sodišče ni
 prekoračilo svojih pooblastil, priznajo in izvršijo.
 Če se je začel postopek za odpravo ali ustavitev izvršitve
 tuje arbitražne odločbe pred pristojnim organom iz 10. točke 106. člena tega
 zakona, lahko sodišče odloži odločanje o zahtevi za priznanje iz izvršitev te
 odločbe, na zahtevo upnika oziroma dolžnika pa lahko postavi za svojo odločitev
 o odložitvi pogoj, da mora dolžnik položiti ustrezno varščino.
 3. Postopek za priznanje in izvršitev tujih sodnih in
 arbitražnih odločb
 (1) Postopek za priznanje tuje sodne ali arbitražne odločbe
 se začne na predlog. (2) Priznanje tuje sodne odločbe v zadevah, ki se nanašajo na
 osebno stanje (status), je upravičen zahtevati vsakdo, ki ima za to pravni
 interes. (3) O priznanju tuje sodne ali arbitražne odločbe odloča
 sodnik posameznik okrožnega sodišča. (4) Za priznanje tuje sodne ali arbitražne odločbe je
 krajevno pristojno vsako stvarno pristojno sodišče. (5) Za izvršitev tuje sodne ali arbitražne odločbe je
 krajevno pristojno okrajno sodišče, na območju katerega je treba opraviti
 izvršbo. (6) Če o priznanju tuje sodne ali arbitražne odločbe ni bil
 izdan poseben sklep, lahko vsako sodišče odloča o priznanju te odločbe kot o
 predhodnem vprašanju, vendar z učinkom le za ta postopek.
 (1) V postopku priznanja tuje sodne ali arbitražne odločbe se
 sodišče omeji na preizkus, ali so podani pogoji iz določb 94. do 107. člena
 tega zakona. (2) Če sodišče ugotovi, da ni ovir za priznanje, izda sklep o
 priznanju tuje odločbe. (3) Sklep o priznanju vroči sodišče nasprotni stranki oziroma
 drugim udeležencem postopka, v katerem je bila tuja sodna odločba izdana, ter
 jih pouči, da lahko proti njemu vložijo ugovor v roku petnajstih dni od dneva
 vročitve sklepa. (4) O ugovoru odloča sodišče, ki je izdalo sklep o priznanju,
 v senatu treh sodnikov. Če je odločitev o ugovoru odvisna od spornih dejstev,
 odloči sodišče po opravljenem naroku. (5) Proti sklepu, s katerim sodišče predlog za priznanje
 zavrne, in proti sklepu, s katerim sodišče odloči o ugovoru, je dovoljena
 pritožba na Vrhovno sodišče. (6) Ne glede na določbo tretjega odstavka tega člena sodišče
 sklepa o priznanju tuje sodne odločbe o razvezi zakonske zveze ne vroči
 nasprotni stranki, če je oseba, ki zahteva priznanje, državljan Republike
 Slovenije, nasprotna stranka pa nima stalnega oziroma začasnega prebivališča v
 O stroških postopka odloči sodišče po pravilih, ki bi se
 uporabljala v primeru, če bi o zadevi odločalo sodišče ali drug organ Republike
 Če ni v tem poglavju posebnih določb, se v postopku priznanja
 tujih sodnih in tujih arbitražnih odločb smiselno uporabljajo določbe zakona o
 (1) Državljani Republike Slovenije smejo v tujini skleniti
 zakonsko zvezo pred konzulatom Republike Slovenije, če temu ne nasprotuje
 država, v kateri je konzulat, ali če je tako določeno z mednarodno pogodbo. (2) Minister, pristojen za zunanje zadeve, določi, v katerih
 predstavništvih Republike Slovenije v tujini se smejo sklepati zakonske zveze
 med državljani Republike Slovenije.
 Zadeve skrbništva za državljane Republike Slovenije, ki so v
 tujini, opravlja konzulat Republike Slovenije, če temu ne nasprotuje država, v
 kateri je konzulat, ali če je to predvideno z mednarodno pogodbo.
 Državljanu Republike Slovenije lahko v tujini sestavi oporoko
 po določbah, ki veljajo za sodno oporoko, konzulat Republike Slovenije.
 (1) Konzulati Republike Slovenije lahko potrjujejo podpise,
 rokopise in prepise v skladu z mednarodnimi pogodbami in predpisi držav
 sprejema. (2) Minister, pristojen za zunanje zadeve, natančneje uredi
 opravljanje zadev iz prvega odstavka tega člena.
 (1) Potrdila o predpisih, ki veljajo ali so veljali v
 Sloveniji, izdaja za njihovo uporabo pred organi tuje države minister,
 pristojen za pravosodje. (2) V potrdilu iz prvega odstavka tega člena se navede naslov
 predpisa, datum začetka veljavnosti predpisa oziroma datum prenehanja njegove
 veljavnosti in dobesedno besedilo ustreznih njegovih določb.
 Naloge konzulata Republike Slovenije po tem zakonu lahko
 opravlja tudi misija Republike Slovenije, če v kraju, kjer ima sedež, ni
 konzulata, ter na tistih delih ozemlja sprejemne države, za katere ni konzulata.
 Zakon o mednarodnem zasebnem pravu in postopku
 – ZMZPP (Uradni list RS, št. 56/99) vsebuje naslednji končni določbi:
 Z dnem, ko začne veljati ta zakon, se preneha uporabljati
 zakon o ureditvi kolizije zakonov s predpisi drugih držav v določenih razmerjih
 (Uradni list SFRJ, št. 43/82 in 72/82).
 št. 45/08) vsebuje naslednjo končno določbo:
 (ZArbit) Predpisi in drugi akti, izdani na podlagi tega predpisa Vrsta
 Pravilnik o overitvah javnih listin, podpisov, rokopisov in prepisov oziroma fotokopij v diplomatskih in konzularnih predstavništvih Republike Slovenije v tujini
 Pravni akti EU, ki jih ta predpis prenaša v pravni red RS oziroma omogoča njihovo izvajanje 31993L0013
 Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah 31996L0071
 Direktiva Evropskega parlamenta in sveta 96/71/ES z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev 31997Y0623(02)
 Explanatory Report on the Convention on the accession of the Republic of Austria, the Republic of Finland and the Kingdom of Sweden to the Convention on the Law applicable to Contractual Obligations, opened for signature in Rome on 19 June 1980, and to the first and second Protocols on its interpretation by the Court of Justice (Text approved by the Council on 26 May 1997)
 31997Y0827(02)
 Council Act of 28 May 1998 drawing up, on basis of Article K.3 of the Treaty on European Union, the Convention on Jurisdiction and the Recognition and Enforcement of Judgments in Matrimonial Matters 31998F0716(02)
 Council Act of 28 May 1998 drawing up, on the basis of Article K.3 of the Treaty on European Union, the Protocol on the interpretation by the Court of Justice of the European Communities of the Convention on Jurisdiction and the Recognition and Enforcement of Judgments in Matrimonial Matters 31999L0044
 Direktiva 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij 32001L0024
 Direktiva 2001/24/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. aprila 2001 o reorganizaciji in prenehanju kreditnih institucij 32001R0044
 Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah 32001R1206
 Uredba Sveta (ES) št. 1206/2001 z dne 28. maja 2001 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah Prikaz 1-10 od 18 zapisov. |< < 1 2 > >| EUROVOC deskriptorji
 mednarodno zasebno pravo Postopek priprave in sprejema tega predpisa
 - PRVA OBRAVNAVA 10/06/1995 [05. Redna 05/29/1997]
 - Mnenje 11/15/1995 [16 - Odbor za mednarodne odnose]
 - Mnenje 03/15/1996 [22 - Sekretariat za zakonodajo in pravne zadeve]
 - Poročilo 04/18/1996 [17 - Odbor za notranjo politiko in pravosodje]
 - Poročilo 05/12/1997 [17 - Odbor za notranjo politiko in pravosodje]
 - Sklepi in stališča 05/29/1997 11:40:00 AM
 - DRUGA OBRAVNAVA 03/11/1999 [13. Redna 04/21/1999]
 - Poročilo 04/07/1999 [17 - Odbor za notranjo politiko in pravosodje]
 - Amandma (K 89. členu) 04/07/1999 [17 - Odbor za notranjo politiko in pravosodje, sprejet]
 - Amandma (K 118. členu) 04/07/1999 [17 - Odbor za notranjo politiko in pravosodje, sprejet]
 - Pregled sprejetih amandmajev 04/21/1999
 - TRETJA OBRAVNAVA 05/14/1999 [15. Redna 06/30/1999]
 - Obvestilo o dodelitvi (delovna telesa) 05/17/1999
 - Mnenje 05/19/1999 [22 - Sekretariat za zakonodajo in pravne zadeve]
 - Poročilo 06/03/1999 [17 - Odbor za notranjo politiko in pravosodje]
 - SPREJET PREDLOG (Ur.l. RS, št. 56/99)


text:
Por la Moral de un Presidente es una localidad del municipio de Huimanguillo ubicado en la subregión de la Chontalpa del estado mexicano de Tabasco.
 Geografía
 La localidad de Por la Moral de un Presidente se sitúa en las coordenadas geográficas , a una elevación de 23 metros sobre el nivel del mar.
 Demografía
 Según el Conteo de Población y Vivienda 2020, efectuado por el Instituto Nacional de Estadística y Geografía, la localidad de Por la Moral de un Presidente tiene 203 habitantes, de los cuales 104 son del sexo masculino y 99 del sexo femenino. Su tasa de fecundidad es de 2.31 hijos por mujer y tiene 59 viviendas particulares habitadas.
 Véase también
 Chontalpa
 Huimanguillo
 Referencias
 Localidades del municipio de Huimanguillo


type: legislation

text:
 Svarīgs juridisks paziņojums
 |
 52006PC0271
 Priekšlikums Padomes regula, ar ko ievieš pagaidu pasākumus Eiropas Kopienu ierēdņu iecelšanai amatā saistībā ar Bulgārijas un Rumānijas pievienošanos /* COM/2006/0271 galīgā redakcija - CNS 2006/0091 */
 [pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA |Briselē, 06.06.2006COM(2006) 271 galīgā redakcija2006/0091 (CNS)PriekšlikumsPADOMES REGULA,ar ko ievieš pagaidu pasākumus Eiropas Kopienu ierēdņu iecelšanai amatā saistībā ar Bulgārijas un Rumānijas pievienošanos(iesniegusi Komisija)PASKAIDROJUMA RAKSTSGaidāmā Bulgārijas un Rumānijas pievienošanās Eiropas Savienībai izvirza iestādēm daudzus uzdevumus, īpaši cilvēkresursu vadības jomā. Pievienotais regulas projekts attiecas uz darbinieku pieņemšanu darbā saistībā ar šo paplašināšanos.Iepriekšējās paplašināšanās gaitā tika pieņemti īpaši pasākumi to valstu pilsoņu pieņemšanai darbā, kuras pievienojās Eiropas Savienībai. Tāpēc bija nepieciešams pieņemt Padomes regulu, ar kuru uz laiku nosaka izņēmumus no Civildienesta noteikumu[1] normām attiecībā uz iecelšanu amatā.Pašreizējais paplašināšanās process notiek pēc visu laiku lielākās Eiropas Savienības paplašināšanās, kad 2004. gada 1. maijā desmit jaunas dalībvalstis pievienojās ES.Šā priekšlikuma pamatiezīmes ir šādas.1. Tiek ierosināts, ka atkāpe no Civildienesta noteikumiem attiecas uz laiku līdz 2001. gada 31. decembrim.2. Regulā paredzēts, ka Bulgārijas un Rumānijas ierēdņu atlases konkursus rīko valsts mērogā.3. Konkursus Bulgārijas un Rumānijas pilsoņiem var rīkot un izveidot sekmīgo kandidātu sarakstu pirms šo valstu pievienošanās Eiropas Savienībai. Lai kādas valsts pilsoni ieceltu ierēdņa amatā Eiropas Savienības iestādē, šai valstij jābūt Eiropas Savienības dalībvalstij.4. Iestādēm ir iespēja noteikt izņēmumus attiecībā uz prasību par konkursa izsludināšanu uz vakantajiem amatiem iestādēs. Tomēr iestādes, ja vēlas, var publicēt paziņojumu par vakantajiem amatiem.Katra iestāde izlems to, cik ierēdņus no kandidātvalstīm pieņems darbā saskaņā ar šīs izņēmumu regulas noteikumiem.2006/0091 (CNS)PriekšlikumsPADOMES REGULA,ar ko ievieš pagaidu pasākumus Eiropas Kopienu ierēdņu iecelšanai amatā saistībā ar Bulgārijas un Rumānijas pievienošanosEIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu un jo īpaši tā 283 pantu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu[2],ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu[3],ņemot vērā Tiesas atzinumu[4],ņemot vērā Revīzijas palātas atzinumu[5],tā kā:(1) Saistībā ar gaidāmo Bulgārijas un Rumānijas pievienošanos Eiropas Savienībai jāpieņem īpaši pagaidu pasākumi, kuri nav paredzēti Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumos (Civildienesta noteikumi).(2) Ņemot vērā to valstu, kuras pievienojas, relatīvo lielumu un potenciāli iesaistīto personu skaitu, pasākumiem, kas noteikti uz laiku, tomēr jābūt spēkā pietiekami ilgi. Tiek pieņemts, ka 2011. gada 31. decembris ir vispiemērotākais termiņš šo pasākumu veikšanai.(3) Ņemot vērā to, ka vajadzīgie ierēdņi jāieceļ amatā iespējami drīz pēc paplašināšanās, šī regula jāpieņem pirms paplašināšanās faktiskā datuma,IR PIEŅĒMUSI ŠO REGULU.1. pants1. Neskarot Civildienesta noteikumu 4. panta otrās un trešās daļas, 7. panta 1. punkta, 27. panta otrās daļas un 29. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkta noteikumus, pēc Bulgārijas un Rumānijas pievienošanās faktiskā datuma līdz 2011. gada 31. decembrim vakantajos amatos var iecelt minēto valstu pilsoņus, ievērojot piešķirto amata vietu skaitu un ņemot vērā budžeta apspriedes.2. Amatā ieceļ:1. visās pakāpēs pēc pievienošanās faktiskā datuma;2. izņemot augstākās amatpersonas (ģenerāldirektorus vai līdzvērtīgas AD 16 vai AD 15 pakāpes amatpersonas un direktorus vai līdzvērtīgas AD 15 vai AD 14 pakāpes amatpersonas), konkursa kārtībā, pamatojoties uz kvalifikāciju un pārbaudēm, ko organizē saskaņā ar Civildienesta noteikumu III pielikumu.2. pantsŠī regula stājas spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī .Šī regula uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojama visās dalībvalstīs.BriselēPadomes vārdā —priekšsēdētājs [1] Par ES–10 paplašināšanos skatīt OV L 67, 5.3.2004., 1. lpp.[2] OV C [...], [...]., [...]. lpp.[3] OV C [...], [...]., [...]. lpp.[4] OV C [...], [...]., [...]. lpp.[5] OV C [...], [...]., [...]. lpp.