type: other

text:
Kompetenční spory: smlouva o závazku veřejné služby v linkové ... | Sbírka rozhodnutí Nejvyššího správního soudu
 1675/2008
 Kompetenční spory: smlouva o závazku veřejné služby v linkové dopravě
 k § 19 a § 19b zákona č. 111/1994 Sb., o silniční dopravě, ve znění zákonů č. 304/1997 Sb., č. 150/2000 Sb. a č. 103/2004 Sb.
 k § 159 odst. 1, § 161 odst. 1 a § 169 odst. 1 písm. d) správního řádu (č. 500/2004 Sb.)
 k čl. 1 odst. 5 nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 o postupu členských států ohledně závazků vyplývajících z pojmu veřejné služby v dopravě po železnici, silnici a vnitrozemských vodních cestách, ve znění nařízení Rady (EHS) č. 1893/91
 Smlouva o závazku veřejné služby ve veřejné linkové dopravě (§ 19 zákona č. 111/1994 Sb., o silniční dopravě) je veřejnoprávní smlouvou, neboť zakládá práva a povinnosti v oblasti veřejného práva (§ 159 odst. 1 správního řádu z roku 2004); jde přitom o smlouvu subordinační (§ 161 odst. 1 správního řádu z roku 2004), a vztahy jí spravované tak mohou být upraveny i autoritativním rozhodnutím správního orgánu [čl. 1 odst. 5 nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 o postupu členských států ohledně závazků vyplývajících z pojmu veřejné služby v dopravě po železnici, silnici a vnitrozemských vodních cestách]. Spory z této smlouvy přísluší rozhodovat správnímu orgánu [§ 169 odst. 1 písm. d) správního řádu z roku 2004].
 (Podle usnesení zvláštního senátu zřízeného podle zákona č. 131/2002 Sb., o rozhodování některých kompetenčních sporů, ze dne 21. 5. 2008, čj. Konf 31/2007-82)
 srov. č. 448/2005 Sb. NSS.
 Spor o pravomoc mezi Ministerstvem vnitra a Krajským soudem v Ústí nad Labem, za další účasti akciové společnosti Dopravní podnik Ústeckého kraje (žalobce) a Ústeckého kraje (žalovaný), ve věci určení právního vztahu a plnění ze smlouvy.
 Dne 30. 12. 2003 uzavřely Krajský úřad Ústeckého kraje (jako dopravní úřad) a Dopravní podnik Ústeckého kraje smlouvu o závazku veřejné služby ve veřejné linkové dopravě; Ústecký kraj (který vstoupil do práv a povinností původní smluvní strany) smlouvu vypověděl dne 6. 2. 2006. Dne 31. 3. 2006 obdrželo Ministerstvo vnitra návrh žalobce na zahájení sporného řízení podle § 141 správního řádu, jímž se dopravní podnik domáhal určení neplatnosti výpovědi smlouvy a plnění nároků ze smlouvy, dne 11. 4. 2006 mu pak tentýž návrh postoupilo Ministerstvo dopravy. Ministerstvo odložilo oba návrhy podle § 43 odst. 1 písm. b) správního řádu (zákon č. 500/2004 Sb.) usneseními ze dne 13. 4. 2006 a 30. 4. 2006. V odůvodnění uvedlo, že samotná smlouva je smlouvou soukromoprávní, a k vyřízení návrhů tedy není věcně příslušný žádný správní orgán. Rozklad, jímž žalobce napadl tato usnesení, zamítl ministr vnitra rozhodnutím ze dne 1. 8. 2006.
 Žalobce pak podal u Krajského soudu v Ústí nad Labem žalobu,
 v níž se domáhal určení, že výpověď smlouvy žalovaným je neplatná a že žalobce byl od 1. 8. 2006 do 4. 8. 2006 oprávněn k přerušení přepravy cestujících na jednotlivých spojích. Jelikož krajský soud nesouhlasil se svou příslušností k řízení o žalobě, předložil věc Vrchnímu soudu v Praze; ten usnesením ze dne 20. 10. 2006 určil, že věcně příslušným soudem k řízení v I. stupni je Okresní soud v Ústí nad Labem, jemuž věc současně postoupil. V rámci řízení před okresním soudem uplatnil žalovaný Ústecký kraj námitku nedostatku pravomoci soudů v občanském soudním řízení k řešení sporu ze smlouvy o závazku veřejné služby. Podle něj jde totiž o smlouvu veřejnoprávní a k řešení sporu je povoláno Ministerstvo vnitra. Okresní soud usnesením ze dne 28. 11. 2006 neshledal námitku nedostatku pravomoci důvodnou; Krajský soud v Ústí nad Labem však k odvolání žalovaného toto usnesení zrušil svým usnesením ze dne 15. 5. 2007, řízení zastavil a postoupil věc Ministerstvu vnitra, neboť smlouva o závazku veřejné služby ve veřejné linkové dopravě je smlouvou veřejnoprávní, a to smlouvou subordinační ve smyslu § 161 správního řádu.
 Ministerstvo vnitra (dále též „navrhovatel“) navrhlo, aby zvláštní senát rozhodl o kompetenčním sporu ve smyslu § 1 odst. 1 zákona č. 131/2002 Sb., který vznikl mezi ním a Krajským soudem v Ústí nad Labem. Navrhovatel především uvedl, že smlouva o závazku veřejné služby podle § 19 a násl. zákona č. 111/1994 Sb., o silniční dopravě (dále též „zákon o silniční dopravě“), není veřejnoprávní smlouvou podle obecného vymezení § 159 odst. 1 správního řádu, a není tedy ani některým ze zvláštních smluvních typů podle následujících ustanovení správního řádu. Jedná se naopak o smlouvu soukromoprávní, uzavřenou podle § 261 odst. 2 obchodního zákoníku, a řešení sporů z ní náleží do pravomoci soudů v občanském soudním řízení. Jakkoli je nepochybné, že se zmíněná smlouva dotýká zajištění určitých činností ve veřejném zájmu, přesto nezakládá, nemění ani neruší práva a povinnosti v oblasti veřejného práva (srov. § 159 odst. 1 správního řádu). Kraj ani nemůže nahradit smlouvu autoritativním správním rozhodnutím, jak předpokládá § 161 správního řádu (je přitom zřejmé, že o veřejnoprávní smlouvu podle § 160 či § 162 správního řádu se typově jednat nemůže). Nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 ze dne 26. června 1969, o postupu členských států ohledně závazků vyplývajících z pojmu veřejné služby v dopravě po železnici, silnici a vnitrozemských vodních cestách, jehož se dovolal Krajský soud v Ústí nad Labem ve svém rozhodnutí o zastavení řízení, sice upravuje možnost zrušit i zachovat závazek veřejné služby, nikoli ovšem uložit závazek nový. Podle § 19 odst. 3 zákona o silniční dopravě ovšem lze závazek veřejné služby ve veřejné dopravě založit pouze smlouvou, nikoli rozhodnutím. Navrhovatel uvedl, že zvláštní senát by měl předložit Soudnímu dvoru Evropských společenství předběžnou otázku, zda na základě nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 je možno nově založit závazek veřejné služby ve veřejné linkové dopravě vrchnostenským rozhodnutím orgánu veřejné správy.
 Ve svém vyjádření k návrhu Ústecký kraj zdůraznil, že navzdory navrhovatelovu přesvědčení umožňuje čl. 1 odst. 5 nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 vnitrostátním orgánům nejen zachovat, ale též uložit závazek veřejné služby; ustanovení je tak jednoznačné, že nevyvolává potřebu položit předběžnou otázku Soudnímu dvoru Evropských společenství. K tomuto závěru přispívá i odůvodnění návrhu nového nařízení, které má brzy nahradit nařízení stávající. I pokud by však nebylo možno uložit v podmínkách České republiky závazek veřejné služby správním rozhodnutím, byla by smlouva o závazku veřejné služby veřejnoprávní smlouvou. Smlouva upravuje právní vztahy stran, jejichž práva a povinnosti jsou vymezeny veřejnoprávním předpisem – zákonem o silniční dopravě. Předmětem smlouvy není poskytování služeb dopravního podniku ve prospěch kraje, nýbrž dotování služeb veřejné linkové dopravy, které dopravní podnik na základě smluv o přepravě poskytoval cestujícím. Tímto prvkem, který je cizí soukromoprávnímu principu ekvivalence vzájemně poskytovaných plnění, se smlouva odlišuje od ostatních soukromoprávních smluvních vztahů kraje. Konečně Krajský úřad Ústeckého kraje coby subjekt veřejné správy uzavřel smlouvu na základě výslovného zmocnění § 19 zákona o silniční dopravě; nešlo tedy o smlouvu podle občanského či obchodního zákoníku, kterou by úřad uzavřel v rámci své obecně vymezené působnosti nakládat se svým majetkem. Co se týče odkazu na obchodní zákoník ve smlouvě, ten byl před účinností nového správního řádu nezbytný, protože neexistovala žádná hmotněprávní úprava veřejnoprávních smluv. To, že smlouva o závazku veřejné služby podle § 19 zákona o silniční dopravě je smlouvou veřejnoprávní, pak potvrzují důvodové zprávy i odborná literatura. Jelikož sporná smlouva může být nahrazena správním rozhodnutím, nejedná se o nepojmenovanou veřejnoprávní smlouvu podle § 159 odst. 1 správního řádu, nýbrž o smlouvu subordinační podle jeho § 161. I kdyby tomu tak však nebylo, nebyla by k řešení sporů ze smlouvy dána pravomoc soudů v občanském soudním řízení; jednak totiž § 141 správního řádu zakládá pravomoc správních orgánů k řešení sporů ze všech veřejnoprávních smluv, jednak v projednávané věci není dána civilní soudní pravomoc ve smyslu § 7 odst. 1 o. s. ř.
 Zvláštní senát rozhodl, že příslušný vydat rozhodnutí ve věci sporu ze smlouvy o závazku veřejné služby je správní orgán, a zároveň zrušil usnesení Ministerstva vnitra ze dne 13. 4. 2006 a ze dne 18. 4. 2006 a rozhodnutí ministra vnitra ze dne 1. 8. 2006.
 (...) Doktrína tradičně popisovala veřejnoprávní smlouvy jako dvoustranné nebo vícestranné právní úkony, které zakládají, mění nebo ruší vztahy správního práva; alespoň jednou jejich stranou je přitom subjekt veřejné správy. Veřejnoprávní smlouvy mohou podle teoretiků sloužit jednak k přesunům působnosti a pravomoci subjektů veřejné správy, popř. k úpravě způsobu jejich výkonu, jednak k zapojování jiných subjektů do plnění úkolů veřejné správy (Hendrych, D. a kol.
 5., rozšířené vydání. Praha: C. H. Beck, str. 161). Správní řád, účinný k 1. 1. 2006, definuje veřejnoprávní smlouvy ve svém § 159 odst. 1 velmi podobně jako dvoustranné nebo vícestranné právní úkony, které zakládají, mění nebo ruší práva a povinnosti v oblasti veřejného práva. Následující ustanovení obsahují bližší úpravu veřejnoprávní smlouvy, kterou mezi sebou uzavírají vykonavatelé veřejné moci za účelem plnění svých úkolů (tzv. smlouva koordinační, § 160), veřejnoprávní smlouvy mezi správním orgánem a osobou, která by jinak byla účastníkem správního řízení (tzv. smlouva subordinační, § 161), a veřejnoprávní smlouvy uzavírané mezi těmi, kdo by byli nebo kdo jsou účastníky správního řízení, a týkající se převodu nebo způsobu výkonu jejich práv nebo povinností (§ 162). V § 163 – § 170 pak správní řád upravuje otázky společné všem veřejnoprávním smlouvám bez rozdílu, včetně otázek řešení sporů.
 Nejprve je třeba objasnit, zda a nakolik byl i před účinností nového správního řádu v právním řádu upraven institut veřejnoprávní smlouvy. Pojem
 „veřejnoprávní smlouva“
 byl před 1. 1. 2006 použit pouze ve dvou případech, a sice v zákoně č. 128/2000 Sb., o obcích (obecní zřízení); srov. jeho ustanovení § 63 a § 66a, ve znění k 31. 12. 2005, upravující uzavírání veřejnoprávních smluv týkajících se jednak výkonu přenesené působnosti obcí, jednak výkonu působnosti obecních úřadů obcí s rozšířenou působností, doplněná společnými ustanoveními § 66c – § 66e), a v zákoně č. 553/1991 Sb., o obecní policii (srov. jeho § 3a, ve znění k 31. 12. 2005, upravující veřejnoprávní smlouvu mezi obcemi týkající se plnění úkolů obecní policie). Teorie správního práva do kategorie veřejnoprávních smluv zahrnovala však i smlouvy takto neoznačené – a to jak smlouvy koordinační (např. dohodu o sloučení obcí, o připojení obce k jiné obci a o změně hranic obcí podle § 19 obecního zřízení), tak smlouvy subordinační (např. dohodu o zřízení účelného pracovního místa pro uchazeče o zaměstnání podle § 5 zákona č. 9/1991 Sb., o zaměstnanosti a působnosti orgánů České republiky na úseku zaměstnanosti, nebo dohodu o ochranných podmínkách podle § 39 zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny).
 Zákonodárce si při tvorbě nového správního řádu byl nesporně vědom toho, že i dosavadní právní úprava s veřejnoprávními smlouvami počítala, byť nesystematicky a roztříštěně. O tom svědčí i přechodné ustanovení § 182 odst. 2 správního řádu, podle nějž se ustanoveními správního řádu řídí i veřejnoprávní smlouvy vzniklé přede dnem nabytí jeho účinnosti; vznik těchto smluv, jakož i nároky z nich vzniklé před tímto dnem se však posuzují podle dosavadních právních předpisů. Z obecné formulace tohoto přechodného ustanovení lze soudit, že tento nový režim neměl dopadnout toliko na veřejnoprávní smlouvy, které byly již dříve jako veřejnoprávní označeny. S ohledem na jejich omezený počet by totiž v takovém případě bývalo účelnější a se zřetelem k právní jistotě i přijatelnější tyto smlouvy označit výslovně. Zvláštní senát se tedy přiklání k výkladu, podle nějž se zmíněné přechodné ustanovení vztahuje na smlouvy veřejnoprávní nikoli podle označení, nýbrž podle obsahu. Obecná formulace přechodného ustanovení s sebou nese i to, že charakter té které smlouvy musí být posuzován případ od případu.
 K tomu stojí za zmínku závěr poradního sboru ministra vnitra č. 6/2005, podle nějž je smlouva podle § 39 zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, veřejnoprávní smlouvou. Citované ustanovení, ve znění zákona č. 218/2004 Sb., přitom umožňuje prohlásit území za chráněné nebo strom za památný, pokud již nejsou zvláště chráněny podle tohoto zákona, na základě písemné smlouvy uzavřené mezi vlastníkem dotčeného pozemku a orgánem, který je oprávněn k jejich vyhlášení. Závěr, že tato smlouva je smlouvou veřejnoprávní, tedy neplyne z jejího označení, nýbrž z jejího obsahu. Lze se ztotožnit s názorem, podle nějž nemá přechodné ustanovení § 182 odst. 2 správního řádu
 „transformační“
 povahu, a nelze tedy dovozovat, že okamžikem účinnosti nového správního řádu by se veřejnoprávními staly všechny dosavadní smlouvy mezi vykonavateli veřejné správy a soukromými osobami, uzavřené před 1. 1. 2006 podle předpisů soukromého práva (srov. Vedral, J. K právní povaze smlouvy o závazku veřejné služby ve veřejné linkové dopravě. In:
 Nový správní řád a místní samospráva II.
 Sborník z 3. letního mezinárodního workshopu. Brno: Masarykova univerzita, 2007, str. 211 – 212). Současně je však zvláštní senát přesvědčen, že není namístě ponechávat klasifikaci těchto v minulosti uzavřených smluv pouze na zákonodárci a přiznat veřejnoprávní povahu ve smyslu § 182 odst. 2 správního řádu jen těm smlouvám, které zákon v budoucnu výslovně pojmenuje jako veřejnoprávní (jak to citovaný autor naznačuje tamtéž). Úskalí tohoto přístupu ilustruje srovnání smlouvy podle § 17 zákona č. 219/2003 Sb., o oběhu osiva a sadby, a podle § 4 zákona č. 147/2002 Sb., o Ústředním kontrolním a zkušebním ústavu zemědělském. Obě tyto smlouvy – v původním znění obou zákonů označené zkrátka jako
 „smlouvy“
 – uzavírá Ústřední kontrolní a zkušební ústav zemědělský s fyzickou nebo právnickou osobou s cílem zajistit provádění
 „dílčích zkušebních úkonů“
 „odborných a zkušebních úkonů“
 v rámci plnění svých úkolů. Zatímco však § 17 zákona o oběhu osiva a sadby byl s účinností k 5. 5. 2006 novelizován zákonem č. 178/2006 Sb. tak, že nyní může ústav s osobou uzavřít
 „veřejnoprávní smlouvu“
 , znění § 4 zákona o Ústředním kontrolním a zkušebním ústavu zemědělském nedoznalo obdobné změny, a nadále se tedy slovy zákona jedná jen o
 „smlouvu“
 . Není přitom rozumného důvodu pro to, aby každá ze smluv byla podrobena jinému režimu, protože jde o smlouvy totožného typu, navíc uzavírané dokonce stejným orgánem na podobných úsecích působnosti.
 Je tedy nejen na zákonodárci, ale rovněž na soudech, a zejména pak na zvláštním senátu, aby posoudil charakter konkrétní smlouvy, ohledně nějž se její strany či orgány povolané k řešení sporů z ní nemohou shodnout.
 Navrhovatel v prvé řadě tvrdí, že ačkoli smlouva o závazku veřejné služby, uzavřená mezi dopravním podnikem a Krajským úřadem Ústeckého kraje, směřuje k zajištění určitých činností ve veřejném zájmu, nejde o smlouvu veřejnoprávní, neboť nezakládá práva a povinnosti v oblasti vrchnostenské veřejné správy.
 Lze se ztotožnit s tím, že hledisko veřejného zájmu ještě nečiní ze smlouvy mezi veřejnoprávní korporací a soukromou osobou smlouvu veřejnoprávní. Obecně totiž platí, že sledovat veřejný zájem, naplňovat veřejné potřeby a dbát o veřejné blaho je nejvlastnějším cílem a obsahem činnosti veřejné správy (ve smyslu organizačním). V přísném slova smyslu je vlastně vyloučeno, aby veřejná správa uplatňovala jakékoli soukromé zájmy, neboť ty jsou pojmově spjaty se soukromými osobami. To ale nic nemění na tom, že úkoly jí svěřené vykonává veřejná správa jak prostředky veřejného práva, tak prostředky práva soukromého. Tradičně je volba těch či oněch prostředků navázána na dichotomii správy vrchnostenské a správy fiskální (zde ve smyslu funkčním). Zatímco vrchnostenská správa je prováděna prostředky veřejného práva, k výkonu fiskální správy slouží naopak právo soukromé. Tato klasifikace však již dostatečně nepostihuje širokou působnost moderní veřejné správy, zejména pak územních veřejnoprávních korporací, jejichž novým úkolem se stává také služba veřejnosti (srov. Hendrych, D. a kol.
 Správní právo: obecná část.
 6. vydání. Praha: C. H. Beck, 2006, str. 12 – 13). Ke správě vrchnostenské a správě fiskální tak přistupuje správa pečovatelská; jinými slovy, nevrchnostenskou správu nelze ztotožňovat se správou fiskální (v níž vykonavatel veřejné správy vystupuje jako vlastník, který podle vlastního uvážení nakládá se svým majetkem), nýbrž je nutno ji vnímat jako vnitřně členěnou množinu. To se pak projevuje i v rozšíření rejstříku prostředků, jimiž veřejná správa při svých činnostech v nevrchnostenské doméně působí. Zatímco totiž výkon fiskální správy je omezen hranicemi soukromého práva, správa pečovatelská si právě pro svou rozmanitost žádá širokého rejstříku nástrojů, zahrnujícího jak prostředky soukromého práva, tak prostředky práva veřejného.
 Zajišťování dopravní obslužnosti územního obvodu kraje podle § 19 odst. 3 zákona o silniční dopravě je typickým příkladem pečovatelské správy. Hlavním úkolem kraje při plnění této povinnosti není vystavovat adresáty správního práva svému mocenskému působení, ani zvažovat, jak co nejúčelněji naložit s vlastním majetkem, nýbrž zajistit obyvatelům kraje možnost využívat po všechny dny v týdnu sítě veřejné linkové dopravy. K tomu slouží smlouva mezi krajem a dopravcem podle § 19 zákona o silniční dopravě. Tato smlouva má podle navrhovatele soukromoprávní charakter, neboť nezakládá práva a povinnosti v oblasti vrchnostenské veřejné správy; zde se však navrhovatel dopouští určitého zjednodušení, protože § 159 odst. 1 správního řádu nehovoří o právech a povinnostech v oblasti vrchnostenské veřejné správy, nýbrž o právech a povinnostech v oblasti veřejného práva. Pojem veřejného práva se přitom nekryje s pojmem vrchnostenské veřejné správy, nýbrž je pojmem širším. Jak bylo řečeno výše, neplatí již, že jakákoli činnost správních orgánů, která není výkonem vrchnostenských pravomocí, je vykázána do mezí soukromého práva. To se projevuje právě v oblasti smluv uzavíraných vykonavateli veřejné moci se soukromými osobami.
 Část pátá správního řádu, která upravuje veřejnoprávní smlouvy, se v tomto ohledu vymyká ze striktního vymezení věcné působnosti správního řádu obsažené v jeho § 1. Toto ustanovení v odstavci 1 pozitivně definuje předmět úpravy správního řádu jako postup orgánů a osob v oblasti vrchnostenské správy, tedy při výkonu veřejné moci. Ač zde tento pojem není přímo použit, plyne to již z konstrukce tohoto ustanovení, které se jednak zmiňuje o postupu orgánů moci výkonné, orgánů územních samosprávných celků a jiných orgánů (které existují proto, aby vykonávaly veřejnou moc), jednak ale i o postupu právnických a fyzických osob, „pokud vykonávají působnost v oblasti veřejné správy“. Tato formulace by neměla smysl, jestliže by se jí neměl na mysli právě výkon veřejné moci; právnické a fyzické osoby totiž přece jinak mohou činit vše, co není zákonem zakázáno. Tato zásada ale nepokrývá tu oblast, ve které osoba jednostranně rozhoduje o právech a povinnostech jiných osob, resp. autoritativně koná, a které se týká podstatná část správního řádu.
 V § 1 odst. 3 je pak obsaženo negativní vymezení věcné působnosti správního řádu, který se nepoužije mj. pro občanskoprávní, obchodněprávní a pracovněprávní úkony prováděné správními orgány. Těmito dvěma póly vytyčenými v § 1 se však činnost správních orgánů nevyčerpává. Je tu ještě oblast pečovatelské správy, která není ani správou vrchnostenskou (§ 1 odst. 1), ani správou fiskální (ta by se nejspíše realizovala prostředky vypočtenými v § 1 odst. 3). Právě tomuto širšímu pohledu pak odpovídá úprava části páté správního řádu. Ustanovení § 159 odst. 1 totiž omezuje možnost uzavírání veřejnoprávních smluv na
 „oblast veřejného práva“
 , nikoli na oblast vrchnostenské veřejné správy; v tomto ohledu je tak část pátá určitým rozšířením
 působnosti podle § 1 odst. 1 správního řádu (srov. Vedral, J.
 BOVA Praha: POLYGON, 2006, str. 908). Ve prospěch širšího výkladu § 159 odst. 1 hovoří i to, že část pátá se svým převážně hmotněprávním charakterem vymaňuje z jinak procesního zaměření správního řádu. Dále ani třetí z pojmenovaných typů veřejnoprávních smluv, upravený v § 162, zřejmě nelze vtěsnat do definice § 1 odst. 1 správního řádu. Ani jednou ze stran této smlouvy není orgán moci výkonné, orgán územního samosprávného celku či jiný orgán, který by vykonával působnost v oblasti (vrchnostenské) veřejné správy; (soukromé) osoby, které smlouvu uzavírají, pak jistě vůči sobě navzájem nevykonávají veřejnou moc.
 Tolik tedy k prvnímu navrhovatelovu argumentu. Co se týče kategorie veřejného zájmu, o níž se navrhovatel rovněž zmiňuje, je třeba mu přisvědčit v tom, že tento prvek ještě nedává smlouvě veřejnoprávní charakter. Ačkoli právě přítomnost veřejného zájmu je podle tzv. zájmové teorie kritériem pro rozlišení vztahu veřejnoprávního a vztahu soukromoprávního, v případě smlouvy uzavřené podle § 261 odst. 2 obchodního zákoníku bude takové měřítko málokdy funkční. V souladu s citovaným ustanovením se částí třetí obchodního zákoníku (upravující obchodní závazkové vztahy) řídí mj. i vztahy mezi samosprávnou územní jednotkou a podnikateli při jejich podnikatelské činnosti, jestliže se týkají zabezpečování veřejných potřeb.
 „Veřejné potřeby“
 jsou přitom pojmem velmi blízkým pojmu veřejného zájmu, neboť veřejný zájem se rodí z veřejných potřeb a je jimi podmiňován. Jakkoli tedy nejde o synonyma, oba pojmy jsou těsně spjaty.
 Zajišťuje-li kraj dopravní obslužnost svého územního obvodu podle § 19 odst. 3 zákona o silniční dopravě, naplňuje tím veřejný zájem spočívající v zabezpečení základních přepravních potřeb obyvatel (§ 2 odst. 19 zákona o silniční dopravě). Stejně tak z textu § 261 odst. 2 obchodního zákoníku je zjevné, že zabezpečování veřejných potřeb, a tedy i přítomnost veřejného zájmu, je přímo pojmovým znakem smlouvy zde uvedené a podmínkou pro to, aby smlouva mezi samosprávnou územní jednotkou a podnikatelem podléhala režimu obchodního zákoníku. Přitom je ale právě taková smlouva obchodněprávním úkonem územního samosprávného celku ve smyslu § 1 odst. 3 správního řádu, který není s to založit vztah veřejnoprávního charakteru. Hledisko veřejného zájmu – ať už přímo, nebo zprostředkovaně přes pojem veřejných potřeb – bude tedy naplněno jak u veřejnoprávní smlouvy uzavřené mezi územní samosprávnou korporací a (podnikající) osobou, tak u soukromoprávní smlouvy mezi týmiž subjekty uzavřené podle § 261 odst. 2 obchodního zákoníku, a nemůže přispět k určení charakteru smlouvy.
 Podobně nerozhodné je i to, zda činnost, k níž se dopravní podnik zavázal ve smlouvě o závazku veřejné služby, je podnikáním a zda vytváří přiměřený (nebo jakýkoli jiný) zisk. Jak správně poznamenává Ústecký kraj, povaha činnosti nevypovídá o tom, zda ve vztahu ze smlouvy převažují prvky veřejnoprávní, nebo soukromoprávní. Tím méně tak mohou činit její ekonomické důsledky, které ostatně nelze předem přesně stanovit, protože i do činnosti zajišťující naplňování určité veřejné potřeby mohou vstupovat tržní mechanismy (k tomu srov. § 19b odst. 3 zákona o silniční dopravě, který umožňuje uhradit dopravci i nepředvídatelné prokazatelné náklady).
 K rozpoznání veřejnoprávní smlouvy pak pochopitelně nevede ani skutečnost, že jednou ze stran smlouvy je subjekt veřejné správy. I to je totiž definičním znakem smlouvy podle § 261 odst. 2 obchodního zákoníku; smlouva mezi subjektem veřejné správy a soukromou osobou tedy stejně tak dobře může být obchodněprávním vztahem i vztahem veřejnoprávní povahy.
 Je tedy zřejmé, že dosud zmíněné znaky probíraného smluvního vztahu – tedy kdo jsou smluvní strany a k jakému cíli má smlouva sloužit – nepřinášejí kýžené řešení; ostatně strany smlouvy i strany kompetenčního sporu jsou ohledně těchto aspektů vztahu ve shodě. Spor nelze rozhodnout ani v závislosti na tom, podle jakých předpisů byla smlouva uzavřena. Sama smlouva, jak již bylo uvedeno, odkazuje jak na obchodní zákoník (jako předpis převážně soukromoprávní), tak na zákon o silniční dopravě (jako předpis veřejnoprávní), a kromě toho i na zákon o účetnictví. Odpověď na otázku po povaze smlouvy tak může přinést jen zkoumání obsahu smlouvy a jeho tvorby – tedy práv a povinností smluvních stran a možnosti stran ovlivnit obsah smlouvy.
 Pro vztahy navazované v oblasti soukromého práva je typické, že strany si mohou svobodně smluvit to, co uznají za vhodné; je přitom na nich, zda využijí rejstříku pojmenovaných smluv, které jim nabízí zákon, a i v případě, že uzavřou pojmenovanou smlouvu, mohou její obsah v převážné míře sami ovlivnit vlastními ujednáními, upravujícími jejich práva a povinnosti odlišně od zákona. Veřejnoprávní vztah je naopak charakteristický tím, že jeho podstatný obsah je předepsán zákonem, případně stanoven individuálním správním aktem, aniž by se od něj strany mohly odchýlit. Kritériem pro rozlišení mezi oběma typy vztahů tak bude míra, v jaké se smluvní strany mohou podílet na utváření obsahu vztahu (blíže k této tzv. metodě právního regulování srov. rozhodnutí č. 448/2005 Sb. NSS). Je třeba upřesnit, že tímto utvářením obsahu vztahu se má na mysli jednání stran v oblasti spravované dispozitivními normami, nikoli jejich postup při výkonu vrchnostenské pravomoci. Uvedené kritérium má tak vlastně dva aspekty: jednak je nutno zkoumat, nakolik je podoba vztahu předurčena autoritativními akty veřejné moci (ať již normativními nebo individuálními), jednak o povaze vztahu vypovídá to, zda obě strany přispívají k úpravě vztahu podobným dílem, nebo zda má jedna strana navrch nad druhou.
 Hlavní povinností, která ze smlouvy plyne dopravci, je provozování linkové osobní dopravy v takovém rozsahu, který naplní zákonný požadavek (§ 19 odst. 3 zákona o silniční dopravě) zajištění dopravní obslužnosti v územním obvodu kraje. Podstatný obsah této povinnosti není však stanoven vzájemnou dohodou stran, nýbrž – jak ostatně plyne již z článku II smlouvy – je vymezen podmínkami uvedenými v licencích. Licence je přitom individuálním správním aktem, který vydává krajský úřad (jako dopravní úřad) k žádosti dopravce ve správním řízení podle § 10 a násl. zákona o silniční dopravě a který upravuje zejména (§ 13 tamtéž) formu linkové osobní dopravy, označení a vedení linky, datum zahájení provozu, dobu, na kterou se licence uděluje, a případně další zpřesňující podmínky. Vyhovění žádosti může být již v této fázi podmíněno zabezpečením veřejného zájmu na uspokojování přepravních potřeb. Krajský úřad totiž může od dopravce žádat, aby provozoval i jinou linku, aby navržená linka byla vedena odlišně od žádosti dopravce, nebo aby dopravce přijal závazek veřejné služby (§ 12 odst. 2 zákona o silniční dopravě). Smlouva o závazku veřejné služby uzavřená mezi dopravním podnikem a Krajským úřadem Ústeckého kraje dále odkazuje na schválené jízdní řády; již z jejich označení je patrné, že nevznikly dohodou stran, nýbrž že o nich jednostranně rozhodl krajský úřad.
 Ještě před uzavřením smlouvy o závazku veřejné služby jsou tedy povinnosti dopravce v podstatné míře určeny individuálním správním aktem, který upravuje právě provozování veřejné linkové osobní dopravy (tedy předmět smlouvy), a při uzavírání smlouvy se již na nich nic nemění. Autorem tohoto aktu je přitom krajský úřad coby jedna ze smluvních stran (resp. nyní coby orgán jedné ze smluvních stran), která vydáním aktu vykonala svou vrchnostenskou pravomoc. Nic z toho nenasvědčuje „soukromoprávní“ smlouvě – ta by se (kromě toho, že by sledovala jiné cíle než zajištění veřejného zájmu) vyznačovala širokou smluvní autonomií stran a jejich vzájemně vyváženým postavením.
 Stejně omezený vyjednávací prostor stran nacházíme i ve vztahu k hlavní povinnosti kraje, jíž je platba dopravci za zajišťování dopravní obslužnosti. Strany smlouvy si nemohou volně sjednat výši částky, kterou bude kraj poskytovat dopravci, či její složky – naopak zákon o silniční dopravě ve svém § 19b upravuje povinnost kraje hradit dopravci prokazatelnou ztrátu vzniklou plněním závazků veřejné služby. Prokazatelná ztráta je definována jako rozdíl mezi součtem ekonomicky oprávněných nákladů vynaložených dopravcem na plnění závazků veřejné služby a přiměřeného zisku vztahujícího se k těmto nákladům na straně jedné, a mezi tržbami a výnosy dosaženými dopravcem při plnění závazků veřejné služby na straně druhé. Způsob výpočtu prokazatelné ztráty, včetně pravidel pro kalkulaci přiměřeného zisku, pak stanoví prováděcí předpis (v době uzavření zkoumané smlouvy to byla vyhláška Ministerstva dopravy a spojů č. 50/1998 Sb., o prokazatelné ztrátě ve veřejné linkové osobní dopravě, kterou s účinností k 21. 9. 2004 nahradilo nařízení vlády č. 493/2004 Sb., jímž se upravuje prokazatelná ztráta ve veřejné linkové dopravě a konkretizuje způsob výkonu státního odborného dozoru v silniční dopravě nad financováním dopravní obslužnosti).
 Závěr o veřejnoprávním charakteru této platby dále posiluje srovnání s dalšími případy vztahů mezi vykonavatelem veřejné moci a poskytovatelem služby ve veřejném zájmu; bere-li na sebe finanční protiplnění za poskytnutou službu podobu prokazatelné ztráty či prokazatelných nákladů, děje se tak vždy jen v souvislosti s autoritativním rozhodnutím. Tak podle § 30 odst. 1 již zrušeného zákona č. 151/2000 Sb., o telekomunikacích a o změně dalších zákonů, byl Český telekomunikační úřad oprávněn uložit ve veřejném zájmu povinnost poskytovat univerzální službu jednomu nebo několika držitelům telekomunikační licence tak, aby byla zajištěna dostupnost služeb poskytovaných v rámci univerzální služby na celém území státu. Poskytovatel univerzální služby má přitom nárok na úhradu prokazatelné ztráty (§ 31 citovaného zákona). Podle § 12 odst. 2 a 3 zákona č. 458/2000 Sb., o podmínkách podnikání a o výkonu státní správy v energetických odvětvích a o změně některých zákonů (energetický zákon), vzniká v případě naléhavé potřeby a ve veřejném zájmu držiteli licence vydané pro podnikání v energetických odvětvích povinnost poskytovat dodávky tepelné energie, případně povinnost zajišťovat distribuci elektřiny nebo distribuci plynu, nad rámec licence na základě rozhodnutí Energetického regulačního úřadu. Za plnění povinnosti podle tohoto rozhodnutí náleží držiteli licence úhrada prokazatelné ztráty (§ 12 odst. 4 a § 13 citovaného zákona). Konečně povinnost veřejné služby (v zákoně blíže vymezenou) může obecní úřad, obecní úřad obce s rozšířenou působností nebo krajský úřad uložit rozhodnutím i provozovateli vodovodu nebo kanalizace [§ 22 odst. 2 zákona č. 274/2001 Sb., o vodovodech a kanalizacích pro veřejnou potřebu a o změně některých zákonů (zákon o vodovodech a kanalizacích)]; hradí ovšem prokázané náklady, které provozovateli vzniknou plněním této povinnosti (§ 22 odst. 3 citovaného zákona).
 Jak je vidno, úhrada prokazatelné ztráty či prokázaných nákladů bývá přímým důsledkem výkonu vrchnostenské pravomoci ze strany jejích nositelů; nemůže pak být sporu o to, zda vztah mezi osobami poskytujícími služby veřejného charakteru podle zákona o telekomunikacích, energetického zákona a zákona o vodovodech a kanalizacích, a orgánem, který jim poskytování služeb přikázal, je vztahem veřejnoprávním. Stejně tak nevzbuzuje pochyby ani veřejnoprávní povaha zmíněného finančního plnění. Analogie mezi úhradou prokazatelné ztráty podle § 19b zákona o silniční dopravě a podle zákonů právě citovaných je více než zřejmá a neomezuje se toliko na pojmenování či na způsob výpočtu dané částky. Ve všech probíraných případech je úhrada prokazatelné ztráty kompenzací za plnění úkolů veřejného zájmu, kterou stanoví zákon a od níž nepřipouští žádné odchylky; možnost jakékoli smluvní změny je předem vyloučena. Ostatně i obecnější srovnání popsaných vztahů založených rozhodnutím se vztahem ze smlouvy o závazku veřejné služby podle § 19 zákona o silniční dopravě dává vyniknout jejich vzájemné podobnosti; smlouva tu není úkonem, k němuž by se kraj svobodně rozhodl, aniž by jej k tomu cokoli nutilo, nýbrž daleko spíše alternativou autoritativního aktu, který je v podobných případech tradičním a převažujícím způsobem regulace vztahů.
 Smlouva o závazku veřejné služby podle § 19 zákona o silniční dopravě je tedy veřejnoprávní smlouvou – dvoustranným právním úkonem, jenž ve smyslu § 159 odst. 1 správního řádu zakládá práva a povinnosti v oblasti veřejného práva. Zbývá posoudit, zda jde o smlouvu subordinační podle § 161 správního řádu (jiné typy smluv definované v § 160 a § 162 už z povahy věci nepřicházejí v úvahu). Smlouvu subordinační přitom může správní orgán uzavřít s osobou, která by byla účastníkem správního řízení, kdyby takové řízení probíhalo, a to i namísto vydání rozhodnutí.
 Podle § 19 zákona o silniční dopravě, ve znění zákona č. 304/1997 Sb., a před novelizací provedenou k 1. 7. 2000 zákonem č. 150/2000 Sb., mohl závazek veřejné služby vzniknout buď na základě písemné smlouvy uzavřené mezi dopravním úřadem, obcí či Ministerstvem dopravy a spojů a dopravcem (odst. 2), nebo na základě rozhodnutí dopravního úřadu, který je příslušný k rozhodování o udělení licence, či Ministerstva dopravy a spojů (odst. 3). Rozhodnutí se vydávalo ještě před uzavřením písemné smlouvy o závazku veřejné služby a podmínkou pro jeho vydání byla
 „naléhavá potřeba ve veřejném zájmu na zajištění základní dopravní obslužnosti území“.
 V důsledku novelizace provedené zákonem č. 150/2000 Sb. byla vypuštěna ze zákona o silniční dopravě možnost vydat rozhodnutí o závazku veřejné služby; v důvodové zprávě k zákonu č. 150/2000 Sb. (resp. v důvodové zprávě k zákonu č. 23/2000 Sb., novelizujícímu zákon č. 266/1994 Sb., o dráhách, na niž prve zmíněná důvodová zpráva odkazuje) se v tomto bodě dovolává nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 [ve znění nařízení Rady (EHS) č. 1893/91].
 Nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 ve svém článku 1 odst. 4 dává příslušným orgánům členských států možnost uzavřít s dopravním podnikem smlouvu na veřejné služby za účelem zajištění přiměřených dopravních služeb, současně však v odst. 5 téhož článku připomíná, že tytéž orgány mohou
 „zachovat nebo uložit závazky veřejné služby“
 v městské, příměstské a regionální přepravě cestujících. Zvláštní senát se ztotožňuje s Ústeckým krajem v tom, že význam pravidla obsaženého v čl. 1 odst. 5 nařízení je nepochybný. Ustanovení umožňuje jednak zachovat závazky stávající, jednak uložit závazky nové (tyto postupy tak doplňují uzavírání smluv na veřejné služby, zmiňovaných v čl. 1 odst. 4 a dále upravených v čl. 14 nařízení); proto nebylo ani na místě obracet se na Soudní dvůr Evropských společenství s předběžnou otázkou. Změnu provedenou nařízením Rady (EHS) č. 1893/91, které nově opatřilo oddíl V (původně nadepsaný
 „Uložení nových závazků veřejných služeb“
 ) názvem
 „Smlouvy na veřejné služby“
 , nepokládá zvláštní senát z hlediska probírané otázky za podstatnou. Výklad zmíněného článku 1 odst. 5, jakož i nařízení jako celku, totiž vede k závěru, že změna neměla znemožnit ukládání nových závazků veřejné služby, nýbrž měla spíše zdůraznit preferenci smluvního principu. O tom ostatně svědčí odůvodnění nařízení Rady (EHS) č. 1893/91, které poukazuje na zásadu obchodní nezávislosti dopravních podniků a uvádí, že poskytování dopravních služeb by mělo být upraveno smlouvou uzavřenou mezi příslušnými orgány členských států a daným podnikem, zároveň však zdůrazňuje, že členské státy by měly mít možnost zachovat nebo uložit určité závazky veřejné služby (a tu jim potom v článku 1 odst. 5 dává).
 Ústeckému kraji nutno přisvědčit i ohledně účinků nařízení, jehož pojmovým znakem je obecná závaznost a přímá použitelnost. Nelze tedy souhlasit s navrhovatelem, že uložení závazků veřejné služby podle nařízení by bylo možné jen v případě, že by vnitrostátní právo tento způsob samo stanovilo a podrobněji by jej rozvedlo. Takový požadavek popírá samotnou povahu nařízení a nesprávně je připodobňuje směrnici, která naopak od členských států vyžaduje přijetí vlastní úpravy. Navrhovatel ostatně nezpochybňuje, že před změnou provedenou nařízením Rady (EHS) č. 1893/91 opravňovalo nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 příslušné orgány členských států k uložení nových závazků veřejných služeb. Je vhodné však upozornit na to, že úprava uložení závazků veřejné služby se i v původním znění nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 omezovala (pomine-li se normativně nevýznamný nadpis oddílu V) na jedinou větu. Oproti současnému znění byla možnost uložit závazek veřejné služby rozhojněna o pravidlo, podle nějž lze závazek uložit pouze tehdy, je-li to nezbytně nutné k zabezpečení poskytování přiměřených dopravních služeb [čl. 14 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 1191/69, v původním znění]. Současné znění nařízení již tuto podmínku neobsahuje; z toho však není možno usuzovat, že čl. 1 odst. 5 není způsobilý regulovat vztahy mezi orgány státu a dopravním podnikem. To, že ukládání závazků veřejné služby má nastoupit až v případě, že možnosti smluvní úpravy vztahů budou vyčerpány, lze pak volněji dovodit jak z odůvodnění nařízení Rady (EHS) č. 1893/91, tak ze systematického uspořádání článku 1 současného znění nařízení Rady (EHS) č. 1191/69.
 Smlouva o závazku veřejné služby ve veřejné linkové dopravě je tak z důvodů shora uvedených smlouvou subordinační ve smyslu § 161 odst. 1 správního řádu. Zvláštní senát proto vyslovil, že rozhodnout ve věci přísluší správnímu orgánu, určenému ustanovením § 169 odst. 1 písm. d) správního řádu. Otázku vzájemného vztahu odstavců 1 a 2 ustanovení § 178 správního řádu, k níž navrhovatel i Ústecký kraj argumentovali, ponechal zvláštní senát stranou. Zmíněné ustanovení obsahuje několik kritérií pro stanovení nadřízeného správního orgánu, a jeho výklad tedy může vést ke sporům mezi jednotlivými správními orgány, nemůže však mít vliv na to, zda určitá věc spadá do pravomoci správních orgánů, nebo do pravomoci soudů, a tedy na rozhodování zvláštního senátu podle § 1 odst. 1 písm. a) zákona č. 131/2002 Sb.


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Avis juridique important
 |
 21995D0928(01)
 Gemensamma EES-kommitténs beslut nr 27/95 av den 19 maj 1995 om ändring av bilaga XIII (Transport) till EES-avtalet
 Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr L 231 , 28/09/1995 s. 0057 - 0058
 GEMENSAMMA EES-KOMMITTÉNS BESLUT nr 27/95 av den 19 maj 1995 om ändring av bilaga XIII (Transport) till EES-avtaletGEMENSAMMA EES-KOMMITTÉN HAR BESLUTAT FÖLJANDEmed beaktande av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, i dess lydelse enligt protokollet med justeringar av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, nedan kallat "avtalet", särskilt artikel 98 i detta, ochmed beaktande av följande:Bilaga XIII till avtalet ändrades genom Gemensamma EES-kommitténs beslut nr 21/94 av den 28 april 1994 (1).Kommissionens förordning (EG) nr 2812/94 av den 18 november 1994 om ändring av rådets förordning (EEG) nr 1101/89 beträffande villkoren för ny kapacitet som sätts i trafik inom inlandssjöfarten (2) skall införlivas med avtalet.Rådets förordning (EG) nr 3314/94 av den 22 december 1994 om ändring av rådets förordning (EEG) nr 1101/89 om strukturella förbättringar inom inlandssjöfarten (3) skall införlivas med avtalet.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1 Följande strecksatser skall läggas till i punkt 44 (rådets förordning (EEG) nr 1101/89) i bilaga XIII till avtalet före anpassningen:"- 394 R 2812: Kommissionens förordning (EG) nr 2812/94 av den 18 november 1994 (EGT nr L 298, 19.11.1994, s. 22)- 394 R 3314: Rådets förordning (EG) nr 3314/94 av den 22 december 1994 (EGT nr L 350, 31.12.1994, s. 8)".Artikel 2 Texterna till förordningarna (EG) nr 2812/94 och (EG) nr 3314/94 på isländska och norska, vilka bifogas respektive språkversion av detta beslut, är autentiska.Artikel 3 Detta beslut träder i kraft den 1 juni 1995 under förutsättning att alla anmälningar enligt artikel 103.1 i avtalet har gjorts till Gemensamma EES-kommittén.Artikel 4 Detta beslut skall offentliggöras i EES-delen av och EES-supplementet till Europeiska gemenskapernas officiella tidning.Utfärdat i Bryssel den 19 maj 1995.På Gemensamma EES-kommitténs vägnarP. BENAVIDESOrdförande(1) EGT nr L 325, 17.12.1994, s. 73.(2) EGT nr L 298, 19.11.1994, s. 22.(3) EGT nr L 350, 31.12.1994, s. 8.


text:
 13.12.2007
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 L 328/29
 AFGØRELSE TRUFFET AF DET BLANDEDE EØS-UDVALG
 Nr. 85/2007
 af 6. juli 2007
 om ændring af bilag VI (Social sikring) til EØS-aftalen
 DET BLANDEDE EØS-UDVALG HAR —
 under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde som ændret ved protokollen om tilpasning af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, i det følgende benævnt »aftalen«, særlig artikel 98, og
 ud fra følgende betragtninger:
 (1)
 Bilag VI til aftalen blev ændret ved Det blandede EØS-udvalgs afgørelse nr. 118/2006 af 22. september 2006 (1).
 (2)
 Afgørelse nr. 204 af 6. oktober 2005 truffet af De Europæiske Fællesskabers Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring om de blanketter, der skal benyttes ved anvendelsen af Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 og (EØF) nr. 574/72 (serie E 200) (2) bør indarbejdes i aftalen.
 (3)
 Afgørelse nr. 206 af 15. december 2005 truffet af De Europæiske Fællesskabers Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring om forretningsordenen for og sammensætningen af Revisionsudvalget under Den Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring (3) bør indarbejdes i aftalen.
 (4)
 Afgørelse nr. 184 og 188 truffet af De Europæiske Fællesskabers Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring, der er indarbejdet i aftalen, erstattes af afgørelse nr. 204.
 (5)
 Afgørelse nr. 86 og 159 truffet af De Europæiske Fællesskabers Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring, der er indarbejdet i aftalen, erstattes af afgørelse nr. 206 —
 TRUFFET FØLGENDE AFGØRELSE:
 Artikel 1
 I bilag VI til aftalen foretages følgende ændringer:
 1)
 Teksten til punkt 3.43 (afgørelse nr. 158), 3.64 (afgørelse nr. 188) og 3.8 (afgørelse nr. 86) udgår.
 2)
 Følgende punkter indsættes efter punkt 3.78 (afgørelse nr. 202):
 »3.79.
 32006 D 0613: Afgørelse nr. 204 af 6. oktober 2005 truffet af De Europæiske Fællesskabers Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring om de blanketter, der skal benyttes ved anvendelsen af Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 og (EØF) nr. 574/72 (serie E 200) (EUT L 254 af 16.9.2006, s. 1).
 3.80.
 32006 D 0352: Afgørelse nr. 206 af 15. december 2005 truffet af De Europæiske Fællesskabers Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring om forretningsordenen for og sammensætningen af Revisionsudvalget under Den Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring (EUT L 130 af 18.5.2006, s. 39).«
 Artikel 2
 Den islandske og den norske udgave af afgørelse nr. 204 og 206, der offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidendes EØS-tillæg, er autentiske.
 Artikel 3
 Denne afgørelse træder i kraft den 7. juli 2007, forudsat at Det Blandede EØS-udvalg har modtaget alle fornødne meddelelser i henhold til aftalens artikel 103, stk. 1 (4).
 Artikel 4
 Denne afgørelse offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidendes EØS-afsnit og EØS-tillæg.
 Udfærdiget i Bruxelles, den 6. juli 2007.
 På vegne af Det Blandede EØS-udvalg
 Stefán Haukur JÓHANNESSON
 Formand
 (1) EUT L 333 af 30.11.2006, s. 42.
 (2) EUT L 254 af 16.9.2006, s. 1.
 (3) EUT L 130 af 18.5.2006, s. 39.
 (4) Ingen forfatningsmæssige krav angivet.


type: caselaw

text:
 11.6.2011
 SL
 Uradni list Evropske unije
 C 173/16
 Tožba, vložena 5. aprila 2011 – ZZ proti Komisiji
 (Zadeva F-37/11)
 2011/C 173/36
 Jezik postopka: francoščina
 Stranki
 Tožeča stranka: ZZ (zastopnika: P. Nelissen Grade in G. Leblanc, odvetnika)
 Tožena stranka: Evropska komisija
 Predmet in opis spora
 Razglasitev ničnosti odločbe o izključitvi tožeče stranke iz splošnega javnega natečaja EPSO AD/177/10.
 Predlogi tožeče stranke
 —
 Odločba organa, pristojnega za imenovanja (OPI) z dne 13. julija 2010 o izključitvi tožeče stranke iz splošnega javnega natečaja EPSO AD/177/10, naj se razglasi za nično;
 —
 odločba OPI z dne 5. januarja 2011 o zavrnitvi ugovora tožeče stranke, naj se razglasi za nično;
 —
 Komisiji naj se naloži plačilo stroškov;
 —
 podredno, naj se razsodi, da se tožeči stranki ne sme naložiti stroškov Komisije.


text:
Irány: Bizánc – Még egyszer a Hernádi-ügyről | Beszélő
 Blogok » KülBlog Irány: Bizánc – Még egyszer a Hernádi-ügyről Ádám Zoltán 2013. december 22.
 A Mol és Hernádi körüli jogi, politikai és üzleti konfliktusok még valószínűleg jó ideig szállítják majd a híreket a sajtónak, elvégre az még Magyarországtól keletre sem mindennapos, hogy egy ország legnagyobb vállalatának vezetője nemzetközi körözés alatt álljon, és egy uniós tagország hatóságai európai elfogatóparancsot adjanak ki ellene. Ez az írás ennek a sajátos történetnek a magyarországi társadalmi és politikai vetületeiről szól. Állítása az, hogy a történtek lakmuszpapírként jelzik az elmúlt három és fél évben lezajlott magyarországi jogi és politikai változások lényegét: a jogállami elvek relativizálódását, a jogszabályi környezet rövidtávú politikai céloknak való alárendelődését és a kormánnyal szembeni személyi függőségek erősödését. A Hernádi-ügy jogi és politikai kezelése ebben az értelemben fontos üzeneteket hordoz a politikai közösségen belüli viszonyok és az állam és a társadalom közti kapcsolatrendszer alakulása szempontjából.
 Uniós jog és korrupcióellenes fellépés
 Hernádi Zsolt ügyében, mint bárki más megvádolásakor, az ártatlanság vélelméből kell kiindulni. Mindenki ártatlan, amíg egy bíróság jogerős ítélete ki nem mondja a bűnösségét. Ugyanakkor Hernádi Zsoltnak mindenki máshoz hasonlóan alá kell vetnie magát hazája és az EU jogrendjének. Ez azt jelenti, hogy ha egy uniós tagország hatóságai vádat emelnek ellene, köteles együttműködni velük, idézés esetén pedig meg kell jelennie a tagország bírósága előtt. A jog mindenkire egyformán vonatkozik. Társadalmi státusza, kapcsolatrendszere, az üzleti vagy a politikai életben betöltött pozíciója vagy éppen nemzeti hovatartozása miatt senkit nem érhet sem hátrány, sem előny a jogszolgáltatás során. Sem Magyarországon, sem másutt az unióban.
 Az uniós jog szabályozza a tagállamok más tagállamok polgáraival szembeni vádemelésének módját, és lehetőséget ad az unió egész területén érvényes, úgynevezett európai elfogatóparancs kiadására is. A hagyományos nemzetközi jogsegély keretében zajló kiadatási ügyekkel ellentétben ilyenkor az uniós tagállamok igazságszolgáltatási intézményei közvetlenül működnek egymással együtt, a kormányok beavatkozása nélkül. Ezért is van rendkívüli jelentősége az ügyben a magyar ügyészség eljárásának.
 Hernádit az uniós normák és jogintézmények működésbe hozása ellenére Magyarország nem adta ki a horvát igazságszolgáltatásnak. A kiadatásról döntő bíróság a magyar jogszabályok szerint nem is hozhatott más ítéletet. A magyar ügyészség ugyanis egy korábbi horvát bűnügyi jogsegélykérelem nyomán lefolytatott egy nyomozást a Mol állítólagos horvátországi vesztegetési ügyében, amit 2012 januárjában bűncselekmény hiányában lezárt. Márpedig a magyar jogszabályok szerint egy, az ügyészség vagy a rendőrség által bűncselekmény hiányában lezárt nyomozás érintettje az adott ügyben nem adható ki egy másik uniós tagállamnak (sem). Ez ellentétes az uniós igazságügyi együttműködés normáival és főszabályával, de az uniós jog lehetőséget ad rá, mint kivételre, amivel a magyar törvényhozó a 2012-ben megalkotott vonatkozó jogszabályban élt. A Hernádi ellen kiadott európai elfogatóparancs ettől még érvényben marad, és Hernádit bármely más uniós tagállam rendőrsége köteles letartóztatni, de Magyarország nem adja ki Horvátországnak. A horvát igazságszolgáltatás és közvélemény így kénytelen tudomásul venni, hogy Hernádit – egyelőre legalábbis – nem vonják felelősségre Ivo Sanader egykori horvát miniszterelnök feltételezett megvesztegetéséért.
 Ez rossz hír a korrupciós ügyeket nyomozó, különleges felhatalmazású ügyészi szervezet, az USKOK sikereitől lelkes horvát közvélemény számára, amely az elmúlt években hozzászokott a politikai és üzleti hatalmasságok elleni perekhez. Az USKOK nyomozásai alapján tartóztatták le és állították bíróság elé a HDZ, a volt jobboldali kormánypárt két volt pénztárosát is – még a HDZ kormányzása idején. De bíróság elé állt Sanader egykori védelmi minisztere és miniszterelnök-helyettese is, miközben Sanader ellen több más vesztegetési ügyben is nyomoz az USKOK.
 A horvát hatóságok korrupció-ellenes fellépése korántsem egyedülálló a térségben. Szlovéniában a volt jobboldali miniszterelnököt, Janez Jansa-t ítélte a bíróság júniusban első fokon két év börtönbüntetésre, de nyomozás folyik Zoran Jankovic ljubljanai polgármester, a jelenlegi miniszterelnököt adó Pozitív Szlovénia párt alapítója ellen is. Csehországban a rendőrség szervezett bűnözés elleni egysége júniusban vette őrizetbe a miniszterelnöki hivatal vezetőjét, az egyik hírszerző szervezet vezetőjét és egy miniszterhelyettest. Az ügybe belebukott a megelőző évek korrupciós botrányai során meggyengült Necas-kormány, az addig kormányfőt adó polgári demokraták pedig 7,7%-kal az ötödik helyen végeztek az augusztusi előrehozott választásokon.
 A politikai korrupcióval való szembenézés és a politikai elitek megtisztulása Kelet-Közép-Európa szerte megfogalmazódó társadalmi igény, aminek az elmúlt években a különleges felhatalmazású, a politikai döntéshozók ellen fellépni képes nyomozószervek formájában több országban megteremtődtek az intézményi feltételei is. Az USKOK csak egy ezek sorában, miközben a horvát bíróságok kormánytól való függetlenségét és pártatlanságát a 2011-ben megkezdett, az idén nyári horvát uniós csatlakozás egyik feltételét képező bírósági reform hivatott biztosítani. (Az utóbbihoz lásd: Monitoring Report on Croatia's accession preparations. Communication from the Commission to the European Parliament and the Council. Brussels, 26.3.2013. COM(2013) 171 final.)
 „Magyarország mossa kezeit”
 Mi történt Hernádi ügyében mindeközben Magyarországon? Horvátország 2011-ben, még uniós tagságának elnyerése előtt bűnügyi jogsegélykérelmet terjesztett elő Magyarországnak, amelyben Hernádi kihallgatását kérte a magyar ügyészségtől a Sanader-ügyben. Mivel a Mol elnöke a horvát eljárásban Sanader megvesztegetőjeként szerepelt, ez praktikusan Hernádi meggyanúsítására irányuló kérelemként volt értelmezhető. A magyar ügyészség azonban nem teljesítette a horvát kérést, Hernádi kihallgatását nemzetbiztonsági okra hivatkozva tagadva meg. Hogy a nemzetbiztonsági ok közelebbről mit jelent, azt az ügyészség nem árulta el, elindította viszont az ügyben a saját nyomozását, amit tavaly év elején bűncselekmény hiányában lezárt, alapot teremtve az európai elfogatóparancs idén október 7-i elutasítására a Fővárosi Törvényszék számára.
 A korrupció-ellenes küzdelem világszerte egyik legfontosabb civilszervezetének számító Transparency International (TI) magyar tagszervezete október 1-i keltezésű, „Lássunk tisztán a Mol-INA ügyben!” című elemzése (a szöveg az oldal alján található linkre kattintva érhető el) így ír minderről: „A magyar ügyészség nemzetbiztonsági kockázatot lát a horvát szervekkel történő együttműködésben, de lezavarnak egy nyomozást, amit meg is szüntetnek bűncselekmény hiányában. És ez már elegendő alap arra, hogy ha Horvátország európai elfogatóparancsot ad ki Hernádi Zsolt ellen, Magyarország mossa kezeit: nem adhatjuk át, hiszen itthon az ügyében már megszüntettük a nyomozást.”
 Az ügyet súlyosbítja – állítja a TI –, hogy Hernádi személyében egy nagyvállalati vezető, Sanaderében pedig egy volt miniszterelnök érintett benne. Ez azért fontos, mondja a TI, mert „Magyarország aláírta az OECD ún. külföldi hivatalos személyek megvesztegetése elleni küzdelemről szóló egyezményét. Arra vállaltunk kötelezettséget, hogy külföldi hivatalos személy (például egy külföldi miniszterelnök) megvesztegetése esetén Magyarország mindenképpen eljár. Biztosítanunk kell azt is, hogy az ilyen eljárást nem befolyásolja semmiféle oda nem illő körülmény. Az egyezmény az ügyben érintett személyek kilétét is olyan körülménynek tekinti, aminek nem szabad befolyásolnia a korrupció miatt indított eljárást. Tehát olyat nem lehet, hogy Hernádi Zsolt ellen nem járunk el, mert esetleg jó kapcsolatot ápol Orbán Viktor kormányfővel, meg mert a Mol a magyar gazdaság zászlóshajója. Merthogy kétségtelenül az, de ennek az igazságszolgáltatáshoz nincs köze.”
 A megoldás a TI szerint az lehet, ha a magyar igazságszolgáltatás szervezetei a horvát és más partnerszervezetekkel együttműködve megkísérlik kideríteni az igazságot: „Mindezért az ügyészségtől azt várjuk el, hogy tegyen meg mindent azért, hogy kiderüljön: megvesztegette-e Hernádi Zsolt Horvátország korábbi miniszterelnökét, Ivo Sanadert. Elvárjuk azt is, hogy ha a Mol-INA korrupciós botrányban érintett személyek ellen felhozott vádak megalapozottak, a vesztegetők adjanak számot a bíróság előtt a tetteikről. Ezért az ügyészség bölcsen tenné, ha elárulná, hogy a horvát jogsegélykérelem teljesítése mennyiben veszélyeztette volna Magyarország nemzetbiztonsági érdekeit, és sürgősen újragondolná a Mol horvátországi ténykedését vizsgáló nyomozás megszüntetését.”
 A politikai közösség tartalma
 A Hernádit a kiadatástól megóvó ügyészségi magatartás – fogalmazzunk így – nem volt ellenére a magyar kormánynak. A legnagyobb magyar vállalat elnök-vezérigazgatója a kiadatás megtagadásának pillanatától kezdve az ügyészség kezében van: addig kerülheti el biztosan a horvát igazságszolgáltatást, ameddig az ügyészség fenntartja a meggyanúsításának megalapozottságával kapcsolatos álláspontját. A kormány nem titkolta, hogy fontosnak tartja Hernádi „megvédését”: a kormányfő nyíltan beszélt róla, hogy véleménye szerint a horvát igazságszolgáltatás politikai megrendelésre dolgozik, amihez azt is hozzá tette, hogy ha a horvát kormány növelni kívánja a Mol által irányított horvát olajtársaság, az INA feletti befolyását, ami szerinte a Hernádi elleni vádemelés valódi oka, ahhoz nem kell durva, civilizált partnerek közt szokatlan jogi eszközökhöz folyamodnia.
 Amivel – és a politikai közösség tartalmának újradefiniálása szempontjából ez a döntő mozzanat – a magyar kormány azt állította, hogy az igazságszolgáltatás felett gyakorolt politikai kontroll, amit maga kívánatos és természetes gyakorlatnak tart, legalább annyira jellemző Horvátországra, mint a Fidesz által elképzelt Magyarországra. S mivel ezt a feltevést jóformán senki nem vonta kétségbe Magyarországon, a Fidesz-modell azóta is a világ természetes rendjeként értelmeződik a közbeszédben. Az igazságszolgáltatás politikai célokat követ, a bírósági ítéletek a hivatalban lévő kormány érdekeit szolgálják, Horvátországban legalább annyira, mint – a világnak ebben a szegletében legalábbis – bárhol másutt.
 Mintha a mindenkori kormánytól és a különféle politikai érdekektől független intézmények létezését elgondolni sem lehetne. Mintha egy ügyész nem indíthatna nyomozást magas rangú politikusok vagy befolyásos üzletemberek ellen hivatali kötelessége és szakmai meggyőződése alapján, és mintha egy bíró nem adhatna ki uniós elfogatóparancsot egy az idézésnek eleget nem tevő uniós állampolgár ellen pusztán azért, mert ez a dolga. Mintha politikai befolyással minden és mindenki megvásárolható volna; mintha a Nemzeti Együttműködés Rendszerének szabályai Magyarország határain túl is érvényesülnének.
 A magyar nyilvánosságban mindez reflektálatlan, következésképp magától értetődő feltevés maradt. „Te sem gondolod komolyan, amit mondasz” – szegezte nekem egy tévéműsorban a neves külpolitikai kommentátor fanyar mosollyal a szájszegletében, mikor a horvát igazságszolgáltatás hivatástudata és kormánytól való függetlensége mellett próbáltam érvelni a Hernádi-ügyben. Amivel nem azt akartam mondani, hogy Horvátország maga a megtestesült jogállami paradicsom, hanem azt, hogy nem biztos, hogy pont úgy működik, mint Magyarország.
 Az orbáni interpretációt meglepő módon még egy olyan, kormányhűséggel kevéssé vádolható, liberális lap is a magáévá tette, mint a Magyar Narancs, amikor szerkesztőségi kommentárjában így írt: „Abból sem igen csinál titkot senki, hogy a Sanader-pernek igenis van politikai [kiemelés az eredetiben] célja. A Mol a részvényesi szerződés módosításával valóban meghatározó befolyást szerzett az INA irányításában; ezt a módosítást az aláírók megállapodása szerint egy nagy-britanniai választott bíróságon lehetne megsemmisíteni. Ha a horvát kormány itt bebizonyítja, hogy a Mol vesztegetéssel szerzett befolyást, úgy a bíróság visszaszármaztathatja a menedzsmentjogokat a horvát államnak. A Sanader-ítélet erre lehetne jó; és ezt támogatná meg a Hernádit elmarasztaló ítélet is” (A szerk.: Adja vagy nem adja?, 2013/41, október 10.).
 Hogy a Sanader-per mit jelent a demokratikus közvélemény számára Horvátországban és hogy a Sanader-ellenes hatósági és politikai fellépésnek milyen alternatív magyarázatai lehetnek a magyar kormány által tételezetten kívül, arra a Narancs kevés figyelmet veszteget. Eljárási hibákról, science fiction-be illő összefüggésekről és összefüggéstelenségekről ír, és leszögezi, hogy „ez az ítélet – legalábbis amennyi nyilvános belőle – az első szótól az utolsóig erős logikai, nyelvtani és jogi kihívásokkal küzd.” Amiben a lapnak akár igaza is lehet, bár kicsit furcsa, hogy ez Magyarországon kívül nemigen tűnt fel senkinek. A Sanader-perről annakidején beszámoló BBC vagy a New York Times például nem ezt az álláspontot képviselte. Az utóbbi a TI horvátországi ügyvezető igazgatóját, Sasa Segrt-et is megszólaltatta, aki szerint a korrupció-ellenes fellépés demonstrálása nyilvánvalóan az EU-tagság elnyerése miatt vált fontossá Horvátországnak, Sanader azonban ennek ellenére méltányos jogi elbánásban részesült. „A Sanader-ügy új mérföldkövet jelent a korrupcióellenes harcban. Sanader a politikai korrupció megtestesítője Horvátországban” – mondta a nemzetközi korrupcióellenes szervezet horvát vezetője a lapnak.
 Amitől persze a Sanader-per megítélésében még lehet a Narancsnak igaza. Abban viszont biztosan nincs neki, hogy a Sanader elleni „eljárás az SDP kormányra kerülése után kapott nagy lendületet, ekkor helyezték előzetesbe Sanadert”. A volt kormányfőt ugyanis, miután 2009-ben váratlanul lemondott a posztjáról, 2010 végén, egy évvel az ellenzéki SPD győzelmét hozó választások előtt vették őrizetbe Ausztriában, miután a mentelmi jogának megvonása előtti órákban elmenekült Zágrábból.
 Mindez természetesen nem zárja ki, hogy a horvát hatóságok Hernádival szembeni eljárása méltánytalan legyen, vagy, hogy ügyében a horvát bíróság feltételezhetően nem megalapozott ítéletet hozzon. Ha a magyar hatóságok a horvát partnereikkel való – az uniós normáknak megfelelő, jóhiszemű – együttműködés nyomán erre a következtetésre jutnak, azt a közvélemény tudomására kell hozniuk. Ebben az esetben az ő felelősségük a rá váró jogtalanságtól megóvni az ország egy – bűnösségének jogerős kimondásáig természetesen ártatlannak tekintendő – polgárát. Ez azonban nem azonos egy másik EU-tagország igazságszolgáltatási rendszerének inszinuálásával, jogi kiskapuk teremtésével és kihasználásával, vagy az uniós és jogállami normákkal ellentétes kormányzati retorika hangoztatásával.
 A magyar nyilvánosságban a TI-t és Mong Attila hvg.hu-n megjelent cikkét kivéve szinte senki nem kérdőjelezte meg a kormány érvelését. Hogy egy frissen csatlakozott uniós tagállamban a kormány írja a bírósági ítéleteket, azt Magyarországon nagyjából-egészében mindenki készpénznek veszi. Hogy a magyar miniszterelnök a jogszolgáltatás kormányzati célok alá rendelését a világ természetes rendjének tekintő politikai keresztapaként részesítse védelemben a legnagyobb magyar vállalat vezetőjét, az a liberális sajtóban is alig-alig keltett megütközést. Ez a Fidesz és személy szerint Orbán Viktor legnagyobb politikai győzelme: a Róma helyett Bizáncot választó kelet-európai provincializmus társadalmi normálállapottá válása.
 (Fénykép: Szilágyi Lenke)
 Tardos Károly: Ejtőernyőzés Kelet-Európában – Interjú Török Ádámmal Mindennapi rasszizmusunk Köszönet Törökországnak irreális képe van saját világhatalmi szerepéről – Interjú Dobrovits Mihály turkológus-történésszel Felhívás lincsre Címlap témák
 Elfilozófálgatni egy humanitárius katasztrófáról1 év 19 hét
 Normálisból normálisba1 év 23 hét
 Tartalom és forma1 év 23 hét
 Hibás kiindulás1 év 25 hét
 Ungváry sértődöttsége1 év 25 hét
 Én is számolok1 év 27 hét
 Köszönjük1 év 28 hét


type: wikipedia

text:
Lukujärjestelmä tarkoittaa kokonaisvaltaista tapaa, jolla luvut sanotaan, kirjoitetaan tai koodataan. Muinaisina aikakausina ihmiset ovat keksineet lukuisia erilaisia tapoja ilmaista lukumääriä. Nykyinen laajalle levinnyt tapa käyttää 10-kantaista kantalukujärjestelmää ja paikkamerkintää ei ole tälläkään hetkellä ainoa tapa esittää lukuja, mutta se lienee tehokkain ja monikäyttöisin esitystapa.
 Lukujärjestelmät vaihtelevat aikakausien, etnisten ryhmien, kielten ja tilanteiden mukaan. Esimerkiksi ranskalainen nimeää tietyt lukusanat eri tavalla kuin hän muodostaa ne numeroilla. Englantilainen saattaa käyttää matematiikassa desimaalijärjestelmää, mutta mittaustulosten käsittelyssä hän voi siirtyä käyttämään duodesimaalijärjestelmää. Tietokoneiden ohjelmoijat saattavat käyttää kolmea kantalukujärjestelmää rinnakkain.
 Kantalukujärjestelmät
 Kantalukujärjestelmä hyödyntää kiinteän kantaluvun tuomaa säännöllisyyttä yhdistettynä paikkamerkintään, jolla luvun esitystapa pelkistyy yksinkertaiseksi.
 Suomenkin kouluissa opetettava kymmenkantainen desimaalijärjestelmä on tunnetuin kantalukujärjestelmä. Siinä pienet luvut esitetään yksinumeroisena merkintänä 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 ja 9. Kaksinumeroiset merkinnät ovat 10, 11, 12, 13,..., 19, 20, 21,..., 30,...,40,...,50,... ja 99. Ne tulkitaan luvuksi, joka lasketaan 10 = 9 + 1, 11 = 1•10 + 1,..., 32 = 3•10 + 2,... . Kolminumeroisten lukujen arvot lasketaan esimerkiksi 346 = 3•102 + 4•10 + 6.
 Tietotekniikan takia yleinen binäärijärjestelmä on kaksikantainen kantalukujärjestelmä. Siinä pienet luvut esitetään yksinumeroisena merkintänä 0 ja 1. Kaksinumeroiset merkinnät ovat 10 ja 11. Ne tulkitaan luvuksi, joka lasketaan 10 = 1 + 1 ja 11 = 1•2 + 1 (desimaalijärjestelmässä). Kolminumeroisten lukujen arvot lasketaan esimerkiksi 101 = 1•22 + 0•2 + 1. Jotta lukija tunnistaisi eri kantalukujärjestelmien lukuesitykset, merkitään sen kantaluku alaindeksinä viimeisen numeron alakulmaan. Siten voidaan edelliset kaksi esimerkkiä kirjoittaa 2-kantainen 10 on 102 = 110 + 110 = 210, joka on 10-kantainen 2. Sitten 2-kantainen 101 on 1012 = 110•(210)2 + 010•210 + 110 = 510, joka on 10-kantainen 5.
 Toinen tietotekniikan yleistämä on heksadesimaalijärjestelmä, joka on 16-kantainen järjestelmä. Siinä pienet luvut esitetään yksinumeroisena merkintänä 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, A, B, C, D, E ja F. Kaksinumeroiset merkinnät ovat 10, 11, 12, 13,..., 19, 1A, 1B, 1C, 1D, 1E, 1F, 20, 21,..., 2E, 2F, 30,...,40,...,90,..., A0, A1,..., AF, B1,..., ja FF. Ne tulkitaan luvuksi, joka lasketaan 1016 = (1*16^1)10 + (0*16^0)10 = 1610, 1F16 = 110•1610 + 1510 = 3110,..., 32 = 310•1610 + 210 = 5010,... . Kolminumeroisten lukujen arvot lasketaan esimerkiksi 34616 = 310•(1610)2 + 410•1610 + 610 = 83810.
 On mahdollista rakentaa myös muihin kuin kokonaislukuihin perustuvia lukujärjestelmiä. Esimerkiksi piin potenssisarjalle (n0 + n1π + n2π2 + ...) perustuva lukujärjestelmä pystyy merkitsemään täsmällisesti joidenkin irrationaalisten funktioiden arvoja. Silloin 32π = 310•π10 + 210 = (3•π + 2)10.
 Muut lukujärjestelmät
 Additiivinen merkintätapa
 Monet kantalukujärjestelmästä poikkeavat lukujärjestelmät saattavat kantaa sisällään kehityskaarensa varrelta mukanaan tuomia erityispiirteitä. Muinaisia piirteitä ovat esimerkiksi additiivinen tapa muodostaa pienet numerot. Näissä voidaan havaita jäänteitä muinaisesta tavasta laskea lukuja. Jotkut etniset ryhmät käyttivät kaksilukujärjestelmää, jolloin tunnettiin vain kaksi lukusanaa ("yksi" ja "kaksi"), toiset kehittyneempää kolmilukujärjestelmää (lukusanat "yksi", "kaksi" ja "kolme"), hyvin monet viisilukujärjestelmää ja niin edelleen. Luku viisi saatettiin ilmaista "kaksi kaksi yksi", jolloin lukusanat laskettiin yhteen. Tällaista tapaa kutsuttiin additiiviseksi tavaksi laskea, mutta kirjoitetuissa kielissä additiiviseksi merkinnäksi. ***
 Roomalaiset numerot perustuivat additiiviseen merkintään, koska luvun arvo saatiin laskemalla yhteen numeroiden arvot. Jos luku kirjoitettiin XIII tarkoitti se lukua (X = 10 ja I = 1) 10 + 1 + 1 + 1 = 13. Vuosiluku MMXV tarkoitti 1000 + 1000 + 10 + 5 = 2015. Joskus luvusta tuli pitkä, esimerkiksi MDCCCLXXXVIII eli 1888, mutta toistuvan numeron kertoimia ei käytetty koskaan.
 Muitakin additiivista merkintää hyödyntäviä kansoja on ollut. Babylonialaisten numerot perustuivat vain kahden numeroon: 1 ja 10. Näitä kahta merkkiä toistamalla geometrisesti ryhmittäen muodostettiin luvut 1 - 59. Luvun arvo laskettiin laskemalla 10:t ja 1:t yhteen. Tätä tehotonta merkintää seurasi kuitenkin älykäs oivallus, kun keksittiin merkitä 60:ä suurempia luvut paikkamerkintää hyödyntäen.
 Myös Maya-intiaanien luvut perustuivat additiivisuuteen. Piste vastasi lukua 1 ja viiva lukua 5. Pisteitä ja viivoja yhdistelemällä voitiin muodostaa luvut 1-19 additiivisesti. Myös mayat kiersivät roomalaisia vaivanneet pitkien lukujen ongelman ottamalla käyttöön paikkamerkinnän 20:tä suuremmille luvuille.
 Numerosymbolien lisääminen ja karsiminen
 Nykyaikaisia piirteitä ovat pienten additiivisesti muodostettujen numeroiden korvaaminen yksittäisillä numerosymboleilla. Kreikkalaisten attikalaiset luvut olivat additiivisesti muodostettuja ja korvattiin myöhemmin joonialaisilla luvuilla. Esimerkiksi attikalainen luku ΔΔΠII (10 + 10 + 5 + 1 + 1) eli 27 kirjoitettiin myöhemmin joonialaisesti κζʹ (20 + 7). Jokainen luku 1-9 merkittiin eri numerolla, joten I → α, II → β, III → γ, IIII → δ, Π → ε, ΠI → ϝ, ΠII → ζ, ΠIII → η ja ΠIIII → θ. Kymmenluvut saivat vielä omat kirjaimet ι(10), κ(20), λ(30), μ(40), ν(50), ξ(60), ο(70), π(80) ja ϟ(90). Sadoille 100, 200,..., 900 annettiin loput aakkosista ja tuhannet 1000, 2000,... merkittiin taas α, β,...
 Joonaialaisilla numeroilla oli omaksujansa muun muassa armenialaissa, heprealaisissa ja intialaisissa. Ainakin joonialaisia ja intialaisia lukujärjestelmiä kehitettiin edelleen karsimalla tuhansia, satoja ja kymmeniä merkitsevät numerot ja käyttämällä vain numeroita 1-9 paikkamerkinnän turvin.
 Lukusanat
 Kielissä saattaa olla jäänteitä vanhoista lukujärjestelmistä, vaikka lukujärjestelmä olisi vaihtunutkin. Englannissa lukusanat "eleven" ja "twelve" poikkeavat muista lukusanoista "thirteen", "fourteen" ja niin edelleen. Nämä ovat jäänteitä 12-järjestelmästä, joita monet englantilaiset mittayksiköt edelleen seuraavat. Lukusana 11 tarkoittaa suomeksi "yksi jäljellä" ja 12 "kaksi jäljellä", jolla tarkoitettiin jäljellä olevien sormien lukumäärää joka puuttui kaikkien 10 sormen jälkeen.
 Ranskan kielessä on säilynyt piirteitä 20-järjestelmästä. Seitsemääkymmentä pienemmät lukusanat noudattelevat kymmenjärjestelmää, mutta lukusanat 70–99 muodostetaan poikkeavasti. Luku 70 on ranskaksi "soixante-dix" (60 + 10), 80 "quatre-vingt" (4•20) ja 90 "quatre-vingt-dix" (4•20 + 10). Englannissa oli vielä keskiajalla käytössä saksista lainattu "score" (20) ja Raamatun King James -versiossa sanotaan "three-score years and ten" tarkoittaen 70 vuotta.
 Lähteet
 Viitteet
 Aiheesta muualla
 Accurate Base Conversion
 The Development of Hindu Arabic and Traditional Chinese Arithmetics
 Implementation of Base Conversion
 From one to another number system
 Seulonnan keskeiset artikkelit


text:
 19.12.2013
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 345/16
 SKLEP SKUPNEGA ODBORA EGP
 št. 147/2013
 z dne 15. julija 2013
 o spremembi Priloge XIII (Promet) k Sporazumu EGP
 SKUPNI ODBOR EGP JE –
 ob upoštevanju Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (v nadaljnjem besedilu: Sporazum EGP) in zlasti člena 98 Sporazuma EGP,
 ob upoštevanju naslednjega:
 (1)
 Uredbo Komisije (EU) št. 965/2012 z dne 5. oktobra 2012 o tehničnih zahtevah in upravnih postopkih za letalske operacije v skladu z Uredbo (ES) št. 216/2008 Evropskega parlamenta in Sveta (1) je treba vključiti v Sporazum EGP.
 (2)
 Prilogo XIII k Sporazumu EGP bi bilo zato treba ustrezno spremeniti –
 SPREJEL NASLEDNJI SKLEP:
 Člen 1
 Za točko 66ne (Uredba Komisije (EU) št. 1178/2011) Priloge XIII k Sporazumu EGP se vstavi naslednja točka:
 „66nf.
 32012 R 0965: Uredba Komisije (EU) št. 965/2012 z dne 5. oktobra 2012 o tehničnih zahtevah in upravnih postopkih za letalske operacije v skladu z Uredbo (ES) št. 216/2008 Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 296, 25.10.2012, str. 1).“
 Člen 2
 Besedilo Uredbe (EU) št. 965/2012 v islandskem in norveškem jeziku, ki se objavi v Dopolnilu EGP k Uradnemu listu Evropske unije, je verodostojno.
 Člen 3
 Ta sklep začne veljati 16. julija 2013 pod pogojem, da so bila predložena vsa uradna obvestila v skladu s členom 103(1) Sporazuma EGP (2).
 Člen 4
 Ta sklep se objavi v sklopu EGP Uradnega lista Evropske unije in Dopolnilu EGP k Uradnemu listu Evropske unije.
 V Bruslju, 15. julija 2013
 Za Skupni odbor EGP
 Predsednik
 Thórir IBSEN
 (1) UL L 296, 25.10.2012, str. 1.
 (2) Navedena ni nobena ustavna zahteva.