text:
 23.1.2010
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 L 19/7
 BESCHLUSS DES EUROPÄISCHEN PARLAMENTS
 vom 25. November 2009
 betreffend die Entlastung zur Ausführung des Gesamthaushaltsplans der Europäischen Union für das Haushaltsjahr 2007, Einzelplan II — Rat
 (2010/40/EG)
 DAS EUROPÄISCHE PARLAMENT,
 unter Hinweis auf den Gesamthaushaltsplan der Europäischen Union für das Haushaltsjahr 2007 (1),
 in Kenntnis der endgültigen Jahresrechnung der Europäischen Gemeinschaften für das Haushaltsjahr 2007 — Band I (C6-0417/2008) (2),
 in Kenntnis des Jahresberichts des Rates an die Entlastungsbehörde über die internen Prüfungen im Jahr 2007,
 in Kenntnis des Jahresberichts des Rechnungshofes über die Ausführung des Haushaltsplans für das Haushaltsjahr 2007 zusammen mit den Antworten der geprüften Organe (3),
 in Kenntnis der vom Rechnungshof gemäß Artikel 248 des EG-Vertrags vorgelegten Erklärung über die Zuverlässigkeit der Rechnungsführung sowie die Rechtmäßigkeit und Ordnungsmäßigkeit der zugrunde liegenden Vorgänge (4),
 unter Hinweis auf seinen Beschluss vom 23. April 2009 (5) betreffend den Aufschub des Entlastungsbeschlusses für das Haushaltsjahr 2007 und die dazugehörige Entschließung,
 gestützt auf Artikel 272 Absatz 10 sowie die Artikel 274, 275 und 276 des EG-Vertrags,
 gestützt auf die Verordnung (EG, Euratom) Nr. 1605/2002 des Rates vom 25. Juni 2002 über die Haushaltsordnung für den Gesamthaushaltsplan der Europäischen Gemeinschaften (6), insbesondere auf die Artikel 50, 60, 86, 145, 146 und 147,
 gestützt auf die Verfügung Nr. 190/2003 des Generalsekretärs des Rates/Hohen Vertreters für die Gemeinsame Außen- und Sicherheitspolitik betreffend die Erstattung der Reisekosten der Delegierten der Mitglieder des Rates,
 gestützt auf die Interinstitutionelle Vereinbarung zwischen dem Europäischen Parlament, dem Rat und der Kommission vom 17. Mai 2006 über die Haushaltsdisziplin und die wirtschaftliche Haushaltsführung (7) (IIV),
 gestützt auf Artikel 77 und Anlage VI seiner Geschäftsordnung,
 in Kenntnis des ersten Berichts des Haushaltskontrollausschusses (A6-0150/2009),
 in Kenntnis des zweiten Berichts des Haushaltskontrollausschusses (A7-0047/2009),
 1.
 erteilt dem Generalsekretär des Rates Entlastung zur Ausführung des Haushaltsplans des Rates für das Haushaltsjahr 2007;
 2.
 legt seine Bemerkungen in der nachstehenden Entschließung nieder;
 3.
 beauftragt seinen Präsidenten, diesen Beschluss sowie die als integraler Bestandteil dazugehörige Entschließung dem Rat, der Kommission, dem Gerichtshof, dem Rechnungshof, dem Europäischen Bürgerbeauftragten und dem Europäischen Datenschutzbeauftragten zu übermitteln und die Veröffentlichung im Amtsblatt der Europäischen Union (Reihe L) zu veranlassen.
 Der Präsident
 Jerzy BUZEK
 Der Generalsekretär
 Klaus WELLE
 (1) ABl. L 77 vom 16.3.2007.
 (2) ABl. C 287 vom 10.11.2008, S. 1.
 (3) ABl. C 286 vom 10.11.2008, S. 1.
 (4) ABl. C 287 vom 10.11.2008, S. 111.
 (5) ABl. L 255 vom 26.9.2009, S. 18.
 (6) ABl. L 248 vom 16.9.2002, S. 1.
 (7) ABl. C 139 vom 14.6.2006, S. 1.
 ---documentbreak---
 23.1.2010
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 L 19/9
 ENTSCHLIEßUNG DES EUROPÄISCHEN PARLAMENTS
 vom 25. November 2009
 mit den Bemerkungen, die integraler Bestandteil des Beschlusses betreffend die Entlastung zur Ausführung des Gesamthaushaltsplans der Europäischen Union für das Haushaltsjahr 2007, Einzelplan II — Rat, sind
 DAS EUROPÄISCHE PARLAMENT,
 unter Hinweis auf den Gesamthaushaltsplan der Europäischen Union für das Haushaltsjahr 2007 (1),
 in Kenntnis der endgültigen Jahresrechnung der Europäischen Gemeinschaften für das Haushaltsjahr 2007 — Band I (C6-0417/2008) (2),
 in Kenntnis des Jahresberichts des Rates an die Entlastungsbehörde über die internen Prüfungen im Jahr 2007,
 in Kenntnis des Jahresberichts des Rechnungshofes über die Ausführung des Haushaltsplans für das Haushaltsjahr 2007 zusammen mit den Antworten der geprüften Organe (3),
 in Kenntnis der vom Rechnungshof gemäß Artikel 248 des EG-Vertrags vorgelegten Erklärung über die Zuverlässigkeit der Rechnungsführung sowie die Rechtmäßigkeit und Ordnungsmäßigkeit der zugrunde liegenden Vorgänge (4),
 unter Hinweis auf seinen Beschluss vom 23. April 2009 (5) betreffend den Aufschub des Entlastungsbeschlusses für das Haushaltsjahr 2007 und die dazugehörige Entschließung,
 gestützt auf Artikel 272 Absatz 10 sowie die Artikel 274, 275 und 276 des EG-Vertrags,
 gestützt auf die Verordnung (EG, Euratom) Nr. 1605/2002 des Rates vom 25. Juni 2002 über die Haushaltsordnung für den Gesamthaushaltsplan der Europäischen Gemeinschaften (6), insbesondere auf die Artikel 50, 60, 86, 145, 146 und 147,
 gestützt auf die Verfügung Nr. 190/2003 des Generalsekretärs des Rates/Hohen Vertreters für die Gemeinsame Außen- und Sicherheitspolitik betreffend die Erstattung der Reisekosten der Delegierten der Mitglieder des Rates,
 gestützt auf die Interinstitutionelle Vereinbarung zwischen dem Europäischen Parlament, dem Rat und der Kommission vom 17. Mai 2006 über die Haushaltsdisziplin und die wirtschaftliche Haushaltsführung (7) (IIV),
 gestützt auf Artikel 77 und Anlage VI seiner Geschäftsordnung,
 in Kenntnis des ersten Berichts des Haushaltskontrollausschusses (A6-0150/2009),
 in Kenntnis des zweiten Berichts des Haushaltskontrollausschusses (A7-0047/2009),
 1.
 betont, dass es vom Rat eine zufrieden stellende Antwort auf die drei wichtigsten Forderungen erhalten hat, die es in seiner Entschließung vom 23. April 2009 (8) formuliert hat:
 a)
 eine Sitzung am 24. September 2009, an der der Vorsitzende, der Berichterstatter und die Koordinatoren des zuständigen Ausschusses des Parlaments gemeinsam mit Vertretern der schwedischen Präsidentschaft und des Generalsekretariats des Rates teilgenommen haben und in der die Ausführung des Haushaltsplans des Rates für 2007 erörtert wurde (Ziffer 21 Buchstabe a der Entschließung);
 b)
 schriftliche Antworten auf die Fragen des Parlaments betreffend die Haushaltsausführung des Rates für 2007 (Ziffer 22 der Entschließung);
 c)
 die Veröffentlichung einschlägiger Dokumente zur Haushaltsausführung des Rates einschließlich der Antworten auf die spezifischen Fragen des Parlaments auf der Webseite des Rates (Ziffer 4 der Entschließung);
 2.
 ist der Auffassung, dass es seine Pflicht erfüllt hat, die größtmögliche Transparenz und Rechenschaftspflicht bei der Verwendung der von den Steuerzahlern aufgebrachten Finanzmittel zu gewährleisten;
 3.
 fordert den Rat auf, auf der Grundlage seiner jüngsten Praxis die Zusammenarbeit mit den zuständigen Ausschüssen des Parlaments weiter zu verbessern;
 4.
 fordert die Organe auf, eine Anlage auszuarbeiten, die das Entlastungsverfahren für den Rat zum Gegenstand hat, und diese Anlage in die IIV aufzunehmen;
 5.
 fordert seinen zuständigen Ausschuss auf, im Kontext des nächsten Verfahrens der Entlastung für den Rat zu prüfen, ob bei folgenden Punkten Fortschritte erzielt worden sind:
 —
 Schließung aller seiner extrabudgetären Konten gemäß den Empfehlungen des Internen Prüfers des Rates,
 —
 Verbesserung der Prüfung von Rechnungen gemäß den Empfehlungen des Internen Prüfers des Rates,
 —
 öffentliche Bekanntgabe sämtlicher Verwaltungsbeschlüsse, wenn sie als Rechtsgrundlage für Haushaltsposten dienen,
 —
 Übermittlung des jährlichen Tätigkeitsberichts des Rates, der gemäß Artikel 60 Absatz 7 der Haushaltsordnung auszuarbeiten ist, an das Parlament und seinen zuständigen Ausschuss, entsprechend der von allen anderen Organen mittlerweile eingeführten Praxis,
 —
 ausführliche Erläuterung der Notwendigkeit, innerhalb des Haushaltsplans des Rates Mittel von einem Posten auf einen anderen zu übertragen,
 —
 Bereitstellung schriftlicher Antworten auf einschlägige Fragen des zuständigen Ausschusses des Parlaments und seines Berichterstatters,
 —
 Verfügbarkeit und Bereitschaft des Rates, dem zuständigen Ausschuss des Parlaments auf der Grundlage dieser schriftlichen Antworten eine mündliche Erläuterung zu liefern, sollte er eine weitere Klarstellung benötigen;
 6.
 bekräftigt die in seiner Entschließung vom 23. April 2009 an den Europäischen Rechnungshof gerichtete Forderung, der Haushaltsausführung des Rates in seinen künftigen Jahresberichten besondere Aufmerksamkeit zu widmen.
 (1) ABl. L 77 vom 16.3.2007.
 (2) ABl. C 287 vom 10.11.2008, S. 1.
 (3) ABl. C 286 vom 10.11.2008, S. 1.
 (4) ABl. C 287 vom 10.11.2008, S. 111.
 (5) ABl. L 255 vom 26.9.2009, S. 18.
 (6) ABl. L 248 vom 16.9.2002, S. 1.
 (7) ABl. C 139 vom 14.6.2006, S. 1.
 (8) ABl. L 255 vom 26.9.2009, S. 19.


type: wikipedia

text:
L’Institut Émile Vandervelde (IEV) est le centre d’études du Parti socialiste de Belgique. Créé en 1944, il est la première institution du genre en Belgique et a même servi d'exemple pour la fondation de son équivalent libéral. Au fil du temps, l'IEV est devenu le centre de coordination politique du mouvement socialiste. Il contient également une importante bibliothèque et de nombreux fonds d'archives, dont celui d'Émile Vandervelde.
 Histoire
 Dès la fin de 1937, Joseph Lemaire (1892-1966), directeur général de la société coopérative d'assurances La Prévoyance Sociale, a l'idée de créer un institut de recherches en matière historique. Rapidement, sera créé l'Institut National d'Histoire Sociale (INHS). L'historien Fernand Vercauteren (1903-1979) assure la direction de l'établissement situé Boulevard du Régent, à Bruxelles. Grâce à cette première initiative, d'importants ensembles documentaires sont temporairement sauvés avant d'être volés par le bureau Rosenberg pendant la Deuxième Guerre mondiale. Parmi les , manuscrits et documents, Louis Bertrand confie notamment des documents sociologiques "de grande valeur".
 Six mois après le décès d'Émile Vandervelde (1866-1938), (1890-1969), secrétaire national du Parti ouvrier Belge, annonce fièrement la création d'un "Fonds Émile Vandervelde" en vue de créer un institut éponyme. L'ébauche du programme de l'IEV consiste en "un complexe où seront groupées les œuvres éducatives du P.O.B. et de ses organisations économiques (...) [pour pallier le] manque de coordination entre ces différentes actions." Dès l'ouverture du fonds, les souscriptions arrivent de nombreuses associations socialistes —La Prévoyance Sociale en tête— récoltant près de . Le projet devait aussi se doubler d'un mémorial en l'honneur du Patron. Malheureusement, tout comme pour l'INHS, la guerre met un terme à cette vaste entreprise bien que sa principale cheville ouvrière, Ernest Piot, poursuive clandestinement l'élaboration du plan de l'Institut tout au long de la guerre.
 Il faut attendre la fin de l'occupation pour relancer l'idée d'une pareille institution. Encore une fois, c'est grâce à l'enthousiasme de Joseph Lemaire que renaît de ses cendres le projet de l'IEV avec de nouveaux objectifs puisque l'expérience de l'INHS est abandonnée. Le premier appel aux militants pour mener à terme l'esquisse de l'IEV d'avant-guerre est publié aux lendemains de la Libération. Le 6 décembre 1944 a lieu la toute première activité de l'IEV avec la conférence de Louis de Brouckère (1870-1951) sur la "Réhabilitation du marxisme". En 1945, plusieurs réunions ont encore lieu pour montrer l'importance que doit prendre cette institution au sein du Parti. Elle doit en effet réunir des intellectuels prêts à participer aux travaux des commissions et des centres d'études. Plusieurs activités ont lieu au rue Watteeu et ailleurs à Bruxelles mais aussi à Gand à l'occasion d'une autre conférence sur le marxisme. L'IEV est pour ainsi dire une institution nomade.
 Bien que ses statuts constitutifs soient adoptés par son conseil d'administration le 30 juillet 1946 et publiés au Moniteur belge le 10 août de la même année pour officialiser la création de l'association sans but lucratif, ce n'est que le 30 septembre 1947 que La Prévoyance Sociale lui offre un asile et le dote financièrement. Au moment de l'inauguration, Henri Rolin (1891-1973), président du conseil d'administration de l'IEV, rend un hommage appuyé à Louis de Brouckère qui doit être, selon lui, considéré comme le père spirituel de l'Institut. Tandis qu'Édouard Anseele (1902-1981) souligne de son côté le pouvoir de ce nouvel outil scientifique de "propagation massive de l'idée socialiste, des solutions socialistes qui seulent [sic] peuvent éviter une troisième catastrophe mondiale". Enfin, grâce au concours de l'Institut international d'Histoire sociale d'Amsterdam, Joseph Lemaire annonce le rapatriement d'une partie des archives volées par les Nazis qu'il confie aux bons soins de l'IEV.
 Le personnel de l'Institut investit ainsi les locaux de l'ancien INHS aux côtés de la Centrale d'Éducation Ouvrière (1911-1968) et lance les premières activités dès novembre 1947. Celles-ci ne se limitent pas à des cours ou à des simples conférences, il propose également des séances cinématographiques éducatives, aussi bien à Bruxelles qu'en province. L'IEV éditera aussi d'importantes monographies et plusieurs périodiques (notamment "Socialisme" (1954-1995), "Socialisme ; Réflexions" (1996-1997), "Réflexions" (1998-2000)). Il sera également aux commandes de l'émission mensuelle "La Pensée Socialiste" à la Radiodiffusion-télévision belge. Toutes ces créations auront leur pendant en néerlandais.
 Plusieurs changements importants ont lieu dans les décennies suivantes. En 1964, l'IEV déménage dans la "Maison du PSB", boulevard de l'Empereur, à Bruxelles, où il se trouve toujours. Le bâtiment est construit sur base des plans de l'architecte Maxime Brunfaut (1909-2003). Le 27 janvier 1975, alors que les moyens financiers étaient assez limités pour l'IEV, la Chambre et le Sénat décident de dégager un budget pour l'ensemble des partis politiques afin que ceux-ci mènent "divers travaux considérés comme nécessaires à l'épanouissement d'une démocratie du ". A ainsi été créé le Centre d'Étude et de Documentation de l'IEV (CEDIEV) qui devenait un outil complémentaire de l'IEV ayant pour objectif d'organiser les bureaux d'études et de documentation. En mars de la même année, la direction de l'IEV est pour la première fois confiée à deux directeurs, l'un francophone, l'autre néerlandophone, préfigurant la scission du Parti Socialiste Belge arrivée quelques années plus tard.
 Au fil des ans, l'Institut Émile Vandervelde a accueilli de plus en plus de conseillers (anciennement appelés attachés), spécialisés dans divers domaines (trois conseillers en 1962 contre dix en 2022). C'est grâce à leur expertise —qui se traduit sous forme de notes internes, de propositions parlementaires ou d'études— que sont alimentés les travaux des parlementaires socialistes et des cabinets ministériels. La qualité de leur travail a clairement renforcé l'image de "puissan[ce] et [de] compéten[ce]" au sein du Parti et a amené à assimiler l'Institut à la "machine de guerre intellectuelle du PS", comme titrait L'Écho en 2014.
 Missions
 À l'origine, comme le note le CRISP en 1972, l'Institut Émile Vandervelde "apparaissait comme le bureau d'étude du mouvement socialiste tout entier" mais, depuis son déménagement au Boulevard de l'Empereur, il est devenu dans les faits une entité exclusivement dédiée au Parti. Bien que ses missions aient évolué en fonction des directeurs, l'Institut a toujours pour but principal de créer, de favoriser, de développer et de coordonner sur le plan national, les activités relatives à l'étude des questions économiques, sociales, financières, administratives, politiques, éthiques et juridiques qui se posent au Parti et à ses organisations.
 Actuellement, il assume trois grands rôles :
 celui de think tank où sont produits des idées progressistes proches des valeurs du Parti ;
 celui de coordination politique ;
 celui de support à l'action militante.
 Outre ces trois principales tâches, l'IEV est également :
 une sorte de cabinet pour le président du Parti ;
 une organisation d'éducation permanente ;
 un centre de formation pour les militants et les élus ;
 un centre de documentation (bibliothèque et archives).
 Bibliothèque et archives
 En successeur de l'INHS, l'Institut Émile Vandervelde a développé sa bibliothèque et ses archives à partir du noyau formé par cette institution. Le 29 novembre 1947, un article du Peuple annonce que La Prévoyance Sociale a envoyé et brochures, dont proviennent du vol nazi. Le reste de la bibliothèque résulte pour l'essentiel de l'acquisition par La Prévoyance Sociale de la seconde partie des collections de Louis Bertrand. À ce premier lot, est venu s'ajouter celui de la bibliothèque et des archives d'Émile Vandervelde, offert en don par sa seconde épouse en 1963.
 Le service bibliothèque et archives —qui était déjà en 1972 considéré par le CRISP comme "assez remarquable et fort [connu] des chercheurs"— compte aujourd'hui 65000 ouvrages, brochures et périodiques et plusieurs fonds d'archives (environ 700 mètres linéaires). Le travail de ce service en faveur de l'accessibilité des archives (inventaires, base de données, etc.) et de valorisation (articles, expositions, etc.) a d'ailleurs été sanctionné en mai 1995 par la Communauté française par sa reconnaissance en tant que centre d'archives privées.
 En 2021, une partie des archives de l'IEV déménage à Quaregnon.
 Directeurs
 Les directeurs ont été successivement :
 (directeur provisoire) ;
 Oscar Debunne ;
 René Evalenko ;
 William Fraeys ;
 (1965-1975 (?));
 Philippe Moureaux (francophone) et Oscar Debunne (néerlandophone) (1975-1977) (codirecteurs) ;
 François Pirot (1977-1988 (?));
 Viviane Jacobs et André Flahaut (codirecteurs 1989) ;
 André Flahaut (1989-1995) ;
 Philippe Lallemand (1995-1999) ;
 Frédéric Delcor (1999-2008) ;
 Anne Poutrain (2008-2014) ;
 Hervé Parmentier (2014-2015) ;
 Gilles Doutrelepont (2015-2019) ;
 Thomas Dermine (2019-2020) ;
 Amaury Caprasse (depuis 2020).
 Notes et références
 Liens externes
 Site officiel
 Base de données de la bibliothèque et des archives
 Présentation de l'IEV par Amaury Caprasse
 Association ou organisme ayant son siège en Belgique
 Organisme fondé en 1946


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
C 173/32 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning 16.6.2001
 1. Är förbudet mot vaccinering i artikel 13 i direktiv Avskrivning av mål C-403/00 (1)
 85/511/EEG (1) ogiltigt då det strider mot gemenskapsrät-
 ten och särskilt proportionalitetsprincipen? (2001/C 173/56)
 Genom beslut av den 27 mars 2001 har ordföranden för
 2. Är kommissionens tillämpning av artikel 13, särskilt i
 Europeiska gemenskapernas domstol förordnat om avskriv-
 beslut 2001/246/EG (2), ändrat av beslut 2001/279/EG (3),
 ning av mål C-403/00, Europeiska gemenskapernas kommis-
 ogiltig då det strider mot gemenskapsrätten.
 sion mot Republiken Frankrike.
 (1) EGT L 315, s. 11; svensk specialutgåva, område 3, volym 19, (1) EGT C 355, 9.12.2000.
 s. 209.
 (2) EGT L 88, s. 11.
 (3) EGT L 96, s. 19.
 Avskrivning av mål C-264/98 (1)
 (2001/C 173/57)
 Genom beslut av den 2 april 2001 har ordföranden för
 Europeiska gemenskapernas domstol förordnat om avskriv-
 ning av mål C-264/98 (begäran om förhandsavgörande från
 Avskrivning av mål C-88/00 (1) tribunal de première instance de Charleroi), Tibor Balog mot
 ASBL Royal Charleroi Sporting Club (RCSC).
 (2001/C 173/55) (1) EGT C 278, 5.9.1998.
 Genom beslut av den 9 mars 2001 har ordföranden för
 Europeiska gemenskapernas domstol förordnat om avskriv-
 ning av mål C-88/00 (begäran om förhandsavgörande från
 Supremo Tribunal Administrativo), Directora-Geral do Depar- Avskrivning av mål C-377/00 (1)
 tamento para os Assuntos do fundo Social Europeu (DAFSE)
 mot MOBILCROMO — Indústria de Mobiliário e Revestimen- (2001/C 173/58)
 tos Metálicos, Lda.
 Genom beslut av den 5 april 2001 har ordföranden för
 Europeiska gemenskapernas domstol förordnat om avskriv-
 (1) EGT C 149, 27.5.2000. ning av mål C-377/00, Europeiska gemenskapernas kommis-
 sion mot Storhertigdömet Luxemburg.
 (1) EGT C 355, 9.12.2000.


type: contracts

text:
 26.10.2012
 GA
 Iris Oifigiúil an Aontais Eorpaigh
 1
 PRÓTACAL (Uimh. 32)
 MAIDIR LE MAOIN A FHÁIL SA DANMHAIRG
 TÁ NA hARDPHÁIRTITHE CONARTHACHA,
 ÓS MIAN LEO fadhbanna speisialta áirithe a bhaineann leis an Danmhairg a réiteach,
 TAR ÉIS COMHAONTÚ ar na forálacha seo a leanas, a chuirfear i gceangal leis an gConradh ar an Aontas Eorpach agus leis an gConradh ar Fheidhmiú an Aontais Eorpaigh:
 D'ainneoin fhorálacha na gConarthaí, féadfaidh an Danmhairg a cuid reachtaíochta atá ann cheana a choimeád ar bun maidir le háit chónaithe thánaisteach a fhá


text:
Tyskland (), officielt Forbundsrepublikken Tyskland (), er et land i Central- og Vesteuropa. Det har et samlet areal på 357.582 kvadratkilometer og landareal på 348.672 kvadratkilometer. Det meste af landet har et tempereret klima. Føderationen Tyskland er en parlamentarisk republik bestående af 16 delstater. Det er med omkr. 83,7 millioner indbyggere (31. marts 2022) EU’s folkerigeste land. Det gav en befolkningstæthed på 238 indbyggere per km2, 100 mere end i Danmark. Landets hovedstad samt største by er Berlin, mens dets største byområde er Ruhr-distriktet, der bl.a. består af Dortmund og Essen. Tysklands øvrige største byer er Hamborg, München, Köln, Frankfurt am Main, Stuttgart, Düsseldorf, Leipzig, Bremen, Dresden, Hannover og Nürnberg.
 Siden antikken har det nordlige Tyskland været befolket af adskillige germanske folkeslag. Området blev kaldt Germanien allerede før år 100. Under folkevandringstiden spredte de germanske stammer sig også mod syd. Fra det 10. århundrede udgjorde de tyske områder en vigtig del af Det Hellige Romerske Rige af Tysk Nation. Nordtyskland blev i løbet af det 16. århundrede centrum for den protestantiske reformation. I 1815 blev Det Tyske Forbund dannet i kølvandet på det tysk-romerske riges kollaps. Martsrevolutionen (1848-49) førte til, at det såkaldte Frankfurterparlament indførte demokratiske rettigheder.
 Nationalstaten Tyskland opstod i 1871, da størstedelen af de tysktalende stater forenedes under preussisk herredømme i Det Tyske Kejserrige. Efter 1. verdenskrig og Novemberrevolutionen (1918-19) blev kejserdømmet væltet til fordel for den parlamentariske Weimarrepublik. Den nazistiske magtovertagelse i 1933 kulminerede hurtigt i dannelsen af Det Tredje Rige, hvis diktatoriske styreform bl.a. førte til 2. verdenskrig og holocaust. Efter 2. verdenskrig blev Tyskland splittet i to stater: Det demokratiske Vesttyskland og det socialistiske Østtyskland. De to lande blev genforenet den 3. oktober 1990.
 Det 21. århundredes Tyskland er en stormagt. Landet er verdens 4. største økonomi og en førende magt inden for adskillige industrielle og teknologiske områder. Tyskland er både verdens 3. største eksportør såvel som importør. Det er et industrielt højindkomstland med en meget høj levestandard. Det tyske samfund er veluddannet og produktivt. Tyskerne nyder godt af en høj grad af velfærd, heriblandt et offentligt sundhedsvæsen og uddannelsessystem.
 Tyskland var i 1957 med til at grundlægge EØF og i 1993 EU. I 1999 var landet med til at grundlægge Eurozonen. Tyskland er medlem af Schengen, FN, NATO, G7 (tidligere G8), G20 og OECD. Det har verdens 9. største forsvarsbudget. Tyskland er kendt for sin rige kulturhistorie og har fostret adskillige betydningsfulde kunstnere, filosoffer, musikere, sportsudøvere, videnskabsmænd, ingeniører, opfindere og entreprenører.
 Navn og begreb
 Ordet tysk stammer fra det gammelhøjtyske theodisk, diutisk, der er afledt af det oldgermanske theoda "folk" i betydningen "talende folkesproget", i modsætning til latin, der brugtes af gejstlige og lærde.
 Tyskland er først i 1990, blevet til den stat det er i dag. Navnet Tyskland har gennem historien dækket over vidt forskellige og komplekse statsdannelser:
 Det Tysk-romerske rige, der i meget varierende form bestod fra cirka 962 til 1806.
 Det tyske forbund 1815–66, der domineredes af Østrig og Preussen.
 Det Tyske Rige, der dækker over tre perioder fra Tysklands samling i 1871 frem til 1945:
 Det tyske kejserrige 1871-1918
 Weimar-republikken 1919-1933
 Det tredje rige 1933-1945
 Forbundsrepublikken Tyskland BRD (Vesttyskland) 1949–1990
 Den Tyske Demokratiske Republik DDR (Østtyskland) 1949-1990
 Forbundsrepublikken Tyskland genforenet fra 1990
 Navnet Tyskland blev indtil midten af 1800-tallet brugt udelukkende om det område, hvor der taltes tysk og ikke om en nationalstat. Det omfattede det tysktalende Østrig og områder i Polen, Böhmen (det nuværende Tjekkiet) og i Sønderjylland. Først under preussisk ledelse i 1871 (den lilletyske løsning uden Østrig) blev Tyskland en fast geografisk enhed. Fra 1949 til oktober 1990 var Tyskland delt i henholdsvis Vesttyskland, officielt BRD, i vest og Østtyskland, officielt DDR, i øst.
 Historie
 Forhistorie og oldtid
 Tyskland er hjemsted for en række interessante forhistoriske menneskefund. Der er spor af fortidsmenneskelig aktivitet til for 700.000 år siden. Neanderthal-mennesket havde sin gang i Tyskland indtil det blev fortrængt af det moderne menneske for omkring 40.000 år siden. Efter istiden havde sluppet sit greb i Europa, blev Tyskland hjemsted for stadig flere mennesker. I løbet af den yngre stenalder gik Tyskland bort fra jæger- og samlerlivet og begyndte at dyrke jorden og holde husdyr.
 De første skriftlige beretninger om mennesker i Tyskland findes hos grækerne og romerne fra omkring 500 år f. kr.. De omtaler keltiske stammer i syd og germanske stammer i nord. I løbet af de næste århundreder bevægede de germanske stammer sig længere mod syd og fortrængte snart den keltiske kultur i Sydtyskland, kun i de schweiziske alper kunne kelterne holde sig fast. Mange flod- og bynavne i Sydtyskland vidner om deres tilstedeværelse.
 Slaget i Teutoburger-skoven (Varusslaget) i Niedersachsen i år 9 e.Kr., hvor germanere under Hermann udslettede en hel romersk hær, der var på vej længere ind i Tyskland, satte en stopper for romernes fremfærd mod nord i det germanske område. Romerne prøvede aldrig for alvor igen at udvide deres territorium øst for Rhinen.
 Fra 58 f. kr. til 455 e. kr. var områderne vest for Rhinen og områderne syd for Donau under romersk kontrol. Grænsen mellem romerriget og de germanske stammer løb omtrent langs den nuværende sproggrænse mellem germansk og romansk. De vigtigste romerske byer var Colonia Agrippinensium (Köln), Augusta Treverorum (Trier), Mogontiacum (Mainz) og Augusta Vindelicorum (Augsburg). Selv om der var modsætninger mellem romerne og germanerne, fandt der også en ivrig kulturel og økonomisk udveksling sted. Den førte til udvikling blandt de germanske stammer. Romeren Tacitus skrev en etnografisk-historisk beretning om germanerne 98 e.Kr.
 Germanske folkevandringer
 Allerede 120 f.Kr. havde romerne oplevet de germanske folkevandringers styrke, da kimbrere (sandsynligvis fra Himmerland), teutonere og ambronere vandrede mod syd i store tal og var tæt på at overvinde romerne i deres italienske kerneland.
 Men med hunnernes indmarch i det østlige Europa 376 e.Kr. blev en endnu voldsommere migration indledt, da store skarer flygtede eller blev fordrevet mod vest. Samtidig svækkedes det vestlige romerrige kraftigt og åbnede for germanske stammers indtog i Frankrig. Alemanniske, burgundiske og vandalske stammer etablerede kongeriger i det meste af Vesteuropa.
 I løbet af det 7. århundrede begyndte germanerne også at brede sig ind i det delvist affolkede område øst for Elben, hvor forskellige slaviske stammer holdt til. Området var endnu i højmiddelalderen præget af slavisk sprog og kultur, og de fleste stednavne i Østtyskland er af slavisk oprindelse (Berlin, Dresden etc.).
 Det frankiske rige
 I Frankrig etablerede en stærk germansk kongeslægt sig som herskere. Frankernes kongedømme varede i flere århundreder under det merovingiske dynasti og derefter under det karolingiske. Den første karolinger var Karl Martell, der i 732 stoppede arabernes fremtrængen i Slaget ved Poitiers. Karl den Store, som blev kronet som kejser i år 800, erobrede Bayern i 788 og Niedersachsen i 804. Han kom til at kontrollere det meste af dagens Tyskland og Frankrig og var den mægtigste mand i Europa. Hans rige strakte sig helt til Ejderen, hvor han havde kontroverser med nogle af de første danske konger, bl.a. Godfred.
 Det tysk-romerske rige (843-1806)
 Efter den frankiske kong Ludvigs død blev de frankiske lande ved traktaten i Verdun i 843 delt i
 en vestlig del, der kom til at blive Frankrig,
 en østlig del, der kom til at blive det tysk-romerske rige, og
 en central del (det nordlige Italien, Burgund, Elsass og Lothringen), der skulle blive genstand for tysk-fransk rivalisering i de næste 1100 år.
 Da den sidste karolinger døde i 911, overgik tronen til Konrad 1. og i 919 til Henrik Fuglefænger (Heinrich der Vogler), stamfar til Sachsendynastiet, hvis søn Otto den Store igen blev kejser i 962, året, der betegner fødslen af Det Hellige Romerske Rige af den tyske Nation. Mens den vestlige del af Frankerriget udviklede sig til den franske, centralistiske stat, vedblev det tysk-romerske rige at være præget af et meget stort antal territorialfyrster, der dygtigt arbejdede sammen for at indskrænke den tyske kejsers magt, hver gang han forsøgte at få fuld kontrol over området. Det tyske kejserrige blev et valgkejserdømme, hvor syv kurfyrster (med ret til at kåre (vælge)) havde en magtfuld placering, mens de mindre stater gennem forskellige aftaler forsøgte at holde sammen mod de store. Systemet sikrede på mange måder en bevarelse af riget, men var samtidig rigidt og konservativt. Det blev en fast skik at vælge kejseren fra de habsburgske konger fra Østrig, det stærkeste medlem af riget.
 Reformationen og Trediveårskrigen
 Reformationen havde sit udspring i de tyske småstater. Efter nogle mindre religionskrige i det 16. århundrede brød trediveårskrigen ud i 1618 med Tyskland som midtpunkt. Det var en ødelæggende krig, der først havde religiøse, men senere rent magtpolitiske motiver. Krigen hærgede landene voldsomt, og efter 30 år som kampplads for de europæiske stormagters hære var Tysklands indbyggertal faldet fra 17 til 10 millioner .
 Enevælden
 I løbet af det 17. og 18. århundrede blev enevælden indført efter fransk forbillede i mange tyske stater. Det betød en rivalisering mellem de forskellige dele af riget. Det protestantiske Preussen under især Frederik den Store kom godt gennem denne udvikling. Så godt, at han kunne udfordre den tyske kejser fra det stærke, katolske Østrig. Modsætningen mellem de to vigtigste medlemmer af rigsfællesskabet var med til at svække rigets sammenhængskraft i det 18. århundrede. Især under Syvårskrigen, hvor Preussen og Østrig kæmpede mod hinanden, var riget tæt på opløsning. Hverken Østrig eller Preussen var i stand til at stoppe Napoleon Bonaparte og hans franske værnepligtshær, der i 1806 fejede al modstand til side og gav det skrantende tyske rige dødsstødet.
 Det Tyske forbund (1815-1866)
 Efter det tysk-romerske riges sammenbrud og Napoleons nederlag ved Waterloo blev de europæiske landes grænser stukket ud ved kongressen i Wien i 1815. Tyskland blev ikke forenet. I stedet blev en løs konføderation skabt med to dominerende medlemmer: Preussen og Østrig, og mange af de over hundrede småstater blev samlet i større konge- og fyrstedømmer.
 I de følgende tiår kendt som restaurationen (genoprettelsen) forsøgte monarkierne at bekæmpe liberale strømninger, der havde bredt sig efter den franske revolution. Liberalismen var tæt forbundet med nationalisme og med kravet om et forenet Tyskland. I 1848 udbrød der uroligheder i Berlin, og kong Frederik Vilhelm 4. af Preussen blev tvunget til at love en forfatning. En nationalforsamling, valgt i alle tyske stater, mødtes i Frankfurt am Main for at vedtage en ny konstitution. Imidlertid løb den liberale bevægelse ud i sandet, og kongen nægtede at acceptere forslaget til en forfatning for et forenet Tyskland på et demokratisk og forfatningsmæssigt grundlag.
 Det tyske kejserrige (1871-1918)
 Preussens militære sejre over Danmark i 1864 og især over Østrig i slaget ved Königgrätz 1866 og over Frankrig i den fransk-preussiske krig 1870-71 betød, at konkurrenterne var slået af banen, og Preussen alene kunne grundlægge et samlet Tyskland. Ved udråbelsen af det tyske kejserrige i Versailles i januar 1871 blev Preussens kongeslægt gjort til kejsere over det Tyske Rige. Det omfattede alle de større og mindre stater i Tyskland, der før havde været mere eller mindre selvstændige. I årtier havde valget stået mellem den stortyske og lilletyske løsning: med eller uden Østrig. Men Preussen havde nu effektivt kørt Østrig ud på et sidespor, og Tyskland blev samlet uden Østrig.
 Selv om kejserriget havde en valgt rigsdag, blev regeringen udnævnt af kejseren, som havde central politisk magt. Otto von Bismarck, jernkansleren, havde med sin strategiske sans og vilje til krig som magtredskab været hjernen bag Preussens kolossale opstigning, men da kejser Wilhelm 1. (kejser 1871-1888) døde og blev fulgt af Frederik 3. (1888) og dennes søn Wilhelm 2. (1888-1918) mistede Bismarck sin indflydelse.
 Første verdenskrig
 Kejserriget var en epoke med stor økonomisk vækst og industrialisering. Og samtidig øget nationalfølelse og militarisme. Bismarcks realpolitiske linje var erstattet af en aggressiv kurs, der stræbte efter at udvide tyske interesser i Europa. Og gennem kolonisering og flådepolitik også i resten af verden. Det sidste var en torn i øjet på England. Frankrig nærede ønske om hævn efter nederlaget til tyskerne i 1871, hvor det afstod Alsace/Elsass og Lorraine/Lothringen. Der var udsigt til krig.
 Den 1. august 1914 brød 1. verdenskrig ud. Efter fire års blodig stillestående krig måtte Tyskland erkende nederlaget, uden at der havde været fjendtlige tropper på tysk jord. Med traktaten i Versailles 1919 blev Tyskland holdt ansvarlig for 1. verdenskrig og pålagt enorme krigsskadeserstatninger. Tyskland mistede store områder til Polen, Frankrig og Belgien, og Nordslesvig kom tilbage til Danmark efter en folkeafstemning (genforeningen i 1920). Nederlaget betød kejserrigets endeligt: kejseren abdicerede, og de tyske socialdemokrater udråbte det Tyske Rige som republik.
 Weimarrepublikken (1919-1933)
 Weimarrepublikken var et forsøg på at etablere et liberalt og demokratisk Tyskland. Regeringen hæmmedes dog af store økonomiske problemer og forfatningens organisatoriske svaghed. I de tidlige år var det oprør og kupforsøg fra både nationalister og kommunister, og hyperinflationen i 1923 knækkede økonomien. De næste år blev forholdene bedre, efterhånden som trykket fra krigsskadeerstatningerne mindskedes. Vellykkede koalitionsregeringer genskabte ro og orden indtil den store verdensøkonomiske krise efter børskrakket i 1929. Under den nye økonomiske tilbagegang var forholdene under hyperinflationen i frisk erindring, og en antidemokratisk opposition mod Versaillestraktaten undergravede Weimarrepublikken. Både det Nationalsocialistiske tyske Arbejderparti (NSDAP), tyske monarkister og kommunisterne udnyttede denne stemning og den øgede arbejdsløshed, og staten var ikke i stand til at opretholde lov og orden.
 Nazityskland (1933-1945)
 Adolf Hitler kunne sætte Weimarrepublikken ud af funktion i 1933 med andre partiers hjælp og med vold og trusler. Efter at NSDAP blev det største parti i begge valg i 1932 (dog uden flertal i Rigsdagen) udnævnte præsident Paul von Hindenburg Hitler til rigskansler den 30. januar 1933. Efter Rigsdagsbranden i februar 1933 blev kommunistpartiet forbudt. Efter valget i marts 1933 fik Hitler stadig ikke flertal i Rigsdagen, men de kommunistiske mandater blev annulleret, og ved hjælp af de øvrige partiers stemmer fik Hitler det to tredjedeles flertal, som var nødvendigt efter forfatningen og gav ham beføjelser til at regere alene. Kun det socialdemokratiske SPD stemte mod denne bemyndigelseslov. Da Hindenburg døde i august 1934, begik Hitler statskup og overtog også embedet som præsident. Han undergravede systematisk alle demokratiske institutioner og indførte meget strenge regler for jøder og politiske modstandere; de sidste blev allerede fra 1933 interneret i de nyoprettede KZ-lejre.
 I løbet af 30'erne brød Tyskland flere gange åbenlyst bestemmelser i Versaillestraktaten, uden at Storbritannien eller Frankrig greb ind, selv om Tyskland endnu ikke havde militær af betydning. Efter anneksionen af Østrig i marts 1938 (Anschluss) blev det tyskbefolkede Sudeterland annekteret fra Tjekkoslovakiet i oktober samme år efter München-aftalen mellem Tyskland og Storbritannien. I marts 1939 annekterede Tyskland hele den vestlige halvdel af Tjekkoslovakiet (de gamle østrigske provinser Böhmen-Mähren). Det var ikke en del af aftalen, og England og Frankrig gav Tyskland et ultimatum.
 2. verdenskrig
 Polen genopstod efter 1. verdenskrig og havde kunnet udvide sit areal med store områder, hvor der levede et stort tysk mindretal (bl.a. den polske korridor der delte det østlige Tyskland i to). Hitler ønskede derfor at erobre landet. Også for at få livsrum og vise den slaviske races underlegenhed . 1. september 1939 angreb Tyskland Polen fra vest, og den 17. september angreb Sovjetunionen fra øst. Delingen af Polen og Østeuropa var allerede fastlagt i Molotov-Ribbentrop-pagten. England og Frankrig erklærede krig mod Tyskland. Det blev begyndelsen på 2. verdenskrig.
 I 1940 besatte Tyskland Danmark, Norge, Belgien, Nederlandene, Luxemburg og Frankrig. Sovjetunionen blev angrebet i 1941 samtidigt med Grækenland og Jugoslavien. I forbindelse med Japans angreb på USA i december 1941 erklærede Hitler også krig mod USA.
 Tyskland og Japan, tabte krigen i 1945. Italien kapitulerede allerede i 1943. Store dele af Europa, ikke mindst Tyskland, lå i ruiner. Krigen førte til enorme menneskelige lidelser, en total nedbrydning af Tysklands politiske og økonomiske strukturer og en deling af landet. Tyskland mistede store områder i øst. Den tyske befolkning blev fordrevet igen og erstattet af polakker og sovjetborgere.
 Efterkrigstiden
 Tyskere refererer ofte til 1945 som Stunde Null for at beskrive landets totale sammenbrud. Selv om visse storbyer var jævnet med jorden, så var al tysk industri dog ikke ødelagt, og store dele af infrastrukturen var stadig intakt. Allerede ved Jalta-konferencen i februar 1945 var de tre store allierede nationer, USA, Storbritannien og Sovjetunionen, blevet enige om at dele Tyskland i fire besættelseszoner efter sejren. Ved Potsdam-konferencen blev denne ordning bekræftet og den tyske grænse mod øst lagt fast ved floderne Oder og Neisse, hvor den stadig er. Det betød at over 10 millioner tyskere skulle udvises fra de tyske provinser øst for Oder-Neisse-linjen (Schlesien, Østpreussen og Pommern).
 Kort efter Potsdam-konferencen begyndte uenighederne mellem Sovjetunionen og de vestallierede at vise sig. De kulminerede i 1948 med Berlin-blokaden, den sovjetiske blokade af den af de vestallierede del af Berlin, som lå isoleret midt inde i østblokken. Sovjetunionens påskud var utilfredshed med den nyindførte møntreform i de vestlige besættelseszoner. Takket være en vestallieret luftbro kunne den vestberlinske befolkning brødfødes.
 I 1949 blev to tyske stater grundlagt. De tre vestlige besættelseszoner, den franske, britiske og amerikanske, blev til Forbundsrepublikken Tyskland (Vesttyskland), og den sovjetiske zone blev til den kommunistiske stat DDR (Østtyskland).
 BRD
 Vesttysklands forhold til udlandet var i årtierne efter krigen præget af de ødelæggelser og folkedrab, som Tyskland var ansvarlig for under 2. verdenskrig. Målet var fra begyndelsen at genskabe tilliden til Tyskland i verden og på den måde også opnå økonomisk og politisk handlefrihed. I 1952 indgik den første tyske forbundskansler Adenauer en aftale mellem Vesttyskland og Israel, hvorefter Vesttyskland forpligtede sig til at betale tre mia. D-Mark i erstatning til tysk-jødiske fordrevne. I 1955 besøgte Adenauer Sovjet og genoptog diplomatiske forbindelser. Det betød at 2 mio. af de ca. 3,3 mio. tyske krigsfanger i Sovjet kunne vende hjem fra fangenskab. I 1955 indgik Danmark og Tyskland i forbindelse med Vesttysklands indtræden i Nato en aftale om mindretallene ved den dansk-tyske grænse (København-Bonn-erklæringerne).
 Årene efter Willy Brandts tiltræden i 1969 var præget af afspænding mellem Øst og Vest. I 1970 indgik Vesttyskland en samarbejdsaftale med DDR. Brandt besøgte mindesmærket for opstanden i den jødiske ghetto i Warszawa, og Polens og Sovjets overtagelse af de tidligere tyske østområder (Oder-Neisse-Grænsen) blev anerkendt.
 DDR
 Utilfredsheden med det østtyske styre førte i 1953 til arbejderopstanden i Østberlin. I løbet af 1950'erne steg antallet af flygtninge fra DDR til Vesttyskland voldsomt, og den socialistiske stat var ved at blive drænet for især højtuddannede borgere. I 1961 lukkede det østtyske regime under Walter Ulbricht grænsen med Berlinmuren.
 Berlinrepublikken
 Efter Sovjetunionens sammenbrud i slutningen af 1980'erne bredte det folkelige pres for reformer sig til de kommunistiske østlande og også til DDR. Bølger af østtyskere flygtede gennem Tjekkoslovakiet og Ungarn til Vesttyskland, og der opstod demonstrationer og protester mod det østtyske styre, det strengeste kommunistiske regime i Østeuropa. Begivenhederne er kendt som die Wende (vendepunktet). Berlinmuren faldt den 9. november 1989, da DDR's regering i forvirring bevilgede fri udrejse. Tysklands genforening fandt sted, da DDR blev omdannet til fem delstater, der blev optaget i Forbundsrepublikken Tyskland den 3. oktober 1990. Dagen er nu Tysklands nationaldag.
 Efter genforeningen har Tyskland især arbejdet på at forbedre infrastrukturen i de østlige delstater og få dem op på økonomisk niveau med de vestlige. Resultatet varierer, da høj arbejdsløshed er et problem i mange østlige dele af landet. Internationalt indtager Tyskland en stadig vigtigere rolle, og landet er en dominerende (men ofte diskret) deltager i EU.
 Politik
 Politisk system
 Valg til Forbundsdagen (Bundestag) finder sted hvert fjerde år. Der er ikke sket væsentlige ændringer i valgsystemet, siden det blev indført i 1949. Det bygger på en kombination af valg i enkeltmandskredse med udjævningsmandater, således at forholdstallet bestemmer hvor mange mandater partierne får. Der er gennemført en række forholdsregler, der skal modvirke politisk splittelse som i Weimar-republikken: En relativt høj spærregrænse på 5% gør det svært for nydannede partier at blive valgt ind, landsdækkende folkeafstemninger er ikke tilladt, der kan ikke udskrives valg uden for de faste valgperioder, og forbundskansleren har en særlig stærk stilling. Hun kan kun væltes, hvis der kan dannes flertal for en anden regering. Selv om forbundsdagen kan ændre grundloven (med 2/3 flertal), er visse friheds- og menneskerettigheder "eviggyldige" og kan ikke ophæves.
 Forbundsrepublikkens statsoverhoved er forbundspræsidenten, der vælges ved indirekte valg for en periode på 5 år og ikke har politisk magt. Richard von Weizsäcker blev valgt i 1984 og genvalgt i 1989. Han blev efterfulgt af Roman Herzog og dernæst af Johannes Rau.
 Den 31. maj 2010 valgte forbundspræsident Horst Köhler som den første i embedet at træde tilbage før tid, efter at han er blevet beskyldt for at udtale, at Tyskland brugte de væbnede styrker til at beskytte økonomiske interesser i Afghanistan. Formanden for det tyske overhus, Forbundsrådet, socialdemokraten Jens Böhrnsen overtager stillingen midlertidigt.
 Efter det første fællestyske valg i december 1990 bestod forbundsregeringen af de borgerlige partier Christlich Demokratische Union/Christlich Soziale Union (CDU/CSU) og Freie Demokratische Partei (FDP), mens Sozialdemokratische Partei Deutschlands (SPD), miljøpartiet Bündnis 90/Die Grünen og kommunisternes arvtagere Partei des Demokratischen Sozialismus (PDS, nu Die Linke) var i opposition.
 Udenrigsrelationer
 I dag anses Tyskland for at have bidraget væsentligt til Den Europæiske Unions fremgang og til samlingen af det østlige og vestlige Europa. Tyskland har i de senere år optrådt med større selvsikkerhed på mange områder.
 Det tidligere forbud mod tyske tropper uden for Tysklands grænser er ophævet, og der er nu også tyske soldater udstationeret i bl.a. Afghanistan. Tyskland arbejder, bl.a. med britisk og fransk støtte, på at få en fast plads i FN's sikkerhedsråd.
 Delstater
 Forbundsrepublikken Tyskland består af 16 Länder (forbundslande eller delstater), hvoraf tre, Berlin, Bremen og Hamborg er bystater. Forbundslandene har væsentlige beføjelser indenfor bl.a. kultur- og skolepolitik, men også finans- og skattepolitik kan de i nogen grad selv styre. Delstaterne har hver deres egen politistyrke. På forbundsniveau findes tre politistyrker, bl.a. Bundeskriminalamt.
 Grænsen mellem delstaternes og forbundsregeringens beføjelser og den bedst mulige administrative opdeling er til stadig debat. Der er stor forskel på forbundslandenes økonomi og størrelse, og sammenslutninger mellem forbundslande er blevet diskuteret, men ikke gennemført (f.eks. Berlin-Brandenburg og en "Nordstat" af Slesvig-Holsten, Hamborg, Bremen, Niedersachsen og Mecklenburg-Vorpommern). Derudover har bl.a. større regioner end amtskommunerne været foreslået.
 Tyskland er administrativt inddelt på omtrent samme måde (dvs. bortset fra delstaterne), som Danmark var før 1. april 1970. De 16 forbundslande er opdelt i 294 Kreise (amtskommuner) (57 millioner indbyggere, gennemsnitligt 194.000 per amtskommune (ikke opdateret)) og derudover i 106 købstadskommuner (1. juli 2021). 19. april 2022 var der 10.784 kommuner (derudover findes 2 beboede (opdateret januar 2020) af i alt over 200 (ikke opdateret) kommunefri områder) (Diskussion:Tyskland#Antal_kommuner_i_Tyskland) i Tyskland med et gennemsnitligt landareal på over 32 km2 (uden at tage hensyn til de kommunefri områder) og gennemsnitligt omkring 7.500 indbyggere (5.200 indbyggere i kommuner, der tilhører en amtskommune) (Danmark:432,59 km2;over 13 gange større areal; gennemsnitligt cirka 8 gange flere indbyggere, nemlig over 60.300 (juli 2022)). Heraf var 106 købstadskommuner, som ikke tilhører en amtskommune, fra midten af 2021 (Eisenach er igen blevet en del af Wartburgkreis). Disse købstadskommuner havde cirka 25 millioner indbyggere tilsammen, 233.000 indbyggere per købstadskommune (ikke opdateret). Den mest folkerige var Berlin, som samtidig udgør éen købstadskommune. Det samme er tilfældet med Hamborg. Især i de nye delstater i det østlige Tyskland er der efter genforeningen foretaget sammenlægninger af kommuner og amtskommuner, der nu har omkring 16.161.000 indbyggere (1. januar 2021 inklusive hele Berlin) heraf 12.499.707 (31.12.2020;ca 30.000 færre 31.12.2021) i de 5 nye delstater uden Berlin. Indbyggertallet var lavere 31.12.2013 med 12.497.500 indbyggere, hvorefter det steg i 2014 og 2015 for derefter at falde igen. Der var over 18,8 millioner indbyggere i området (inkl. Vestberlin med 2,13 mio. (31.12.1989) og 16.674.600 (31.12.1988) i DDR) 1988 og 1989. Den samlede fertilitet nåede sit laveste niveau på 0,772 i det østlige Tyskland (uden Vestberlin) i 1994. Ifølge en fremskrivning er det laveste skøn for befolkningstal i det østlige Tyskland per 31.12.2060 cirka 2,5 millioner lavere end i 2020.
 Nationale symboler
 Siden 2. verdenskrig har Tyskland været meget tilbageholdende med anvendelse af nationalsymboler. Siden genforeningen, og særlig ved fodbold-VM i Tyskland 2006, er brugen af nationale symboler igen blevet mere accepteret, men stadig forbundet med tilbageholdenhed.
 Nationalsang
 Den tyske nationalsang er officielt tredje vers af Deutschlandlied eller Lied der Deutschen, der blev skrevet af den nationalliberale Hoffmann von Fallersleben i 1841 på den østrigske kejserhymnes melodi af Joseph Haydn fra 1797. Brugen af de to første, nu uofficielle vers forbindes ofte med nynazistiske synspunkter.
 Flag
 Det sort-rød-gyldne tyske flags historie går tilbage til befrielseskrigene mod Napoleon Bonaparte omkring 1813, hvor det Lützowske Frikorps af tyske studerende havde sort, rød og gul som kendemærke. Farverne blev til symbol for det første forbund af nationale, tyske studenter (Burschenschaft).
 Frem til revolutionen i 1848 blev det sort-rød-gyldne flag et symbol for de nationalliberales ønske om et forenet Tyskland og deres kamp mod monarker og fyrster i de mange tyske småstater. Det blev til nationalflag i Weimarrepublikkens fra 1918-1933, indtil Hitler erstattede det med hagekorsfanen.
 I 1949 valgte både DDR og Vesttyskland igen det sort-rød-gyldne flag, bl.a. for at undgå symboler der havde forbindelse til Preussen og nazismen, og for at vise forbindelsen til den liberale og demokratiske tyske bevægelse i 1800-tallet (DDR lagde vægt på den revolutionære sammenhæng).
 Ved siden af den tyske flag bruges også delstaternes flag som for eksempel Slesvig-Holstens flag.
 Nationaldag
 Siden genforeningen 3. oktober 1990 har denne dag været Tysklands nationaldag. Dagen kaldes også Tag der Deutschen Einheit.
 Fra 1954 til 1990 var Vesttysklands nationaldag den 17. juni, med samme titel, dagen for østtyskernes forgæves folkeopstand mod det kommunistiske styre i 1953 (arbejderopstanden i Østberlin). I DDR var der to nationaldage, den 8. maj, dagen for Nazitysklands endegyldige kapitulation i 1945, og den 7. oktober, dagen hvor DDR i 1949 blev grundlagt.
 Militær
 Ved oprettelsen af forbundsrepublikken i 1949 havde man ingen militære styrker. De vestlige allierede, der stadig havde tropper i det besatte Tyskland, tillod det ikke. Med den begyndende kolde krig og den aggressive sovjetiske politik i Østeuropa, ønskede de vestallierede dog at også Vesttyskland skulle kunne forsvare sig mod østblokken. Vesttyskland fik derfor lov til at oprette en hær i 1955 og blev samtidig medlem af den nordatlantiske alliance NATO.
 Det tyske forsvar, Forbundsværnet (Bundeswehr), består af hær, luftvåben og søværn. Der var ca. 284.000 tjenestegørende soldater i disse værn i 2006, og den militære reserve var på 344.700. Udgifterne til det tyske militær ligger på 28,4 mia. Euro og udgør 1,2 % af Tysklands BNP.
 Der er i Tyskland ni måneders værnepligt for alle mænd, men man kan alternativt udføre Zivildienst (hvilket indebærer ni måneders tjeneste i sociale institutioner, redningsvæsen eller lignende), et års udlandsophold for den tyske stat eller 6 års ansættelse i brandvæsen eller civilforsvar.
 Værnepligten i Tyskland er siden den 1. juli 2011 udsat ved loven Wehrrechtsänderungsgesetz og erstattet af en frivillig værnepligtstjeneste.
 USA's militær er stadig til stede forskellige steder i Tyskland, bl.a. med den store luftbase Ramstein og yderligere en base i Büchel. Mange af de amerikanske sårede soldater fra Irakkrigen blev behandlet på et amerikansk militærhospital i den bayerske by Landshut. USA har ifølge visse kilder omkring 150 atomvåben opmagasineret på deres luftbaser i Tyskland.
 Se også
 Forbundspræsident, Tyskland
 Forbundskansler, Tyskland
 Geografi
 Forbundsrepublikken Tyskland dækker et areal på 357.000 km2. Fra det nordligste punkt i List på øen Sild ved den danske grænse og til det sydligste punkt ved Oberstdorf i Alperne ved Østrig er afstanden godt 850 km, og fra den østligst beliggende by Görlitz ved den polske grænse til det vestligste punkt ved grænsen til Holland er der ca. 600 km.
 Den nordlige tredjedel af Tyskland ligger i det nordeuropæiske lavland og består hovedsageligt af fladt morænelandskab præget af istidens smeltevandsdale, som nogle af Nordeuropas største floder løber igennem. Langs nordsøkysten mellem Holland og Danmark er landskabet præget af marskområder med et væld af diger. Mod Østersøen er kystområdet væsentlig mildere, og kysten minder om den danske med en del indlandsfjorde (især i Sydslesvig).
 Længere mod syd, i Midttyskland, hæver det tyske mellemhøjland, Mittelgebirge, sig med højder på over 500 meter og enkelte bjerge op til 1500 meters højde. Skiferbjerge langs Rhinen mod vest, Vogelsberg og Rhön i Midttyskland, samt Sudeterbjergene mod øst vidner om vulkansk aktivitet i fortiden.
 Helt mod syd rejser de tyske alper sig med Zugspitze (2.962 meter) som højeste punkt. De tyske alper består mest af kalksten, som Alperne ved deres bevægelse mod nord har skubbet foran sig.
 Klima
 Tyskland ligger i den tempererede klimazone i Mellemeuropa, men danner overgang fra kystklima præget af vestenvind og Golfstrømmen til det østligere Europas kontinentalklima. Således hersker der ligesom i Danmark et udpræget kystklima i Nordtyskland, mens man i den centrale, østlige og sydlige del af Tyskland har fastlandsklima med koldere vintre og varmere somre.
 I Saarland og Rhindalen i det vestlige Tyskland har man hele året rundt det varmeste klima. Her målte man den tyske temperaturrekord på 40,3 °C i 2003. I Baden i sydvest har man den højeste gennemsnitstemperatur på 11 °C.
 De koldeste områder er i det sydligste Tyskland, hvor højdeforskellen i Alperne giver kolde vintre med megen sne. Ved Funtensee i Berchtesgaden målte man i 2001 -45,9 °C. I Oberstdorf findes den laveste årlige gennemsnitstemperatur, bare 6 °C.
 Hamborg har en middeltemperatur i den koldeste måned på 0,4 °C og i den varmeste på 16,6 °C. De tilsvarende temperaturer i München, der har fastlandsklima, er henholdsvis -1,7 °C og 17,3 °C. Den gennemsnitlige nedbør pr. år i Hamborg er 744 mm og i München 948 mm.
 Effekter af global opvarmning
 Monitoringrapporten fra den tyske forbundsregering fra 2019 viser følgende billede for Tyskland: De sidste par år har været meget varme og præget af lange perioder med tørke og ekstreme vejrbegivenheder som storme og kraftigt regn. Somrene i 2003, 2018 og 2019 var de varmeste nogensinde registreret. Lufttemperaturen er steget med 1,5 °C fra 1881 til 2018. I de seneste årtier er der en tendens til stigende varmeekstremer. Især er antallet af varme dage (>30 °C) steget markant. For eksempel døde i 2003 omkring 7.500 mennesker mere, end man kunne forvente uden en varmebølge. Måneder med grundvandsniveauer under gennemsnittet bliver markant hyppigere. I sommermånederne indeholder floder mindre og mindre vand. Havniveauet i Østersøen og Nordsøen stiger markant. Dette medfører en stigning i intensiteten af stormbølger. Varigheden af vegetationsperioderne bliver længere og længere. Et eksempel er æblets blomstringsperiode. Andelen af bøg er faldet i sammenligning med bedre tørretilpassede træarter i varme og tørre naturlige skovreserver. Effekter af stigende opvarmning er også tydelige i markant forhøjede vandtemperaturer i søer og Nordsøen.
 Økonomi
 Forbundsrepublikken Tyskland udgør sammen med USA og Japan de tre største industrilande i den vestlige verden. Tyskland er per 2022 verdens tredjestørste største eksportnation. Eksporten er per 2022 mere end det dobbelte af lande som Japan og Frankrig. Det meste af den enorme tyske eksport kommer fra industrigrene som automobiler (og dele m.m. dertil), maskinindustri og kemisk industri og elektronk.
 Den sociale markedsøkonomi er grundlag for den økonomiske politik. Denne model blev udviklet i slutningen af 1940'erne af forbundsrepublikkens første finansminister Ludwig Erhard, der ønskede en fri markedsøkonomi efter angelsaksisk model, men også et stærkt, statsligt system der skulle tage sig af de mennesker, som markedet ikke kunne tage sig af.
 Selv om de store økonomiske problemer efter genforeningen er begyndt at aftage, er der stadig stor forskel på levestandarden i de vestlige og østlige delstater. Perioder med arbejdsløshed rammer særlig hårdt i de østlige delstater. Væksten nåede et lavpunkt i 2003 med en negativ vækst på -0,2 %. De senere år er det dog gået gradvis fremad, og i 2006 nåede man 2,8 %. Tyskland ser nu for første gang ud til at kunne opfylde Euro-samarbejdets krav om et maksimalt underskud i procent af BNP på 3 %, den såkaldte Maastricht-grænse. Selvom landets økonomiske situation på grund af større strukturelle problemer stadig ikke er optimal, opnåede man dog i første halvår 2007 for første gang siden genforeningen et overskud på statens finanser.
 Befolkning
 Demografi
 Tyskland har en anslået befolkning på 83.166.711 indbyggere pr. 2019, hvilket gør det til det folkerigeste i EU og nummer to i Europa efter Rusland. Da Tyskland med sine 357.021 km2 kun er det syvendestørste land i Europa, er Tyskland samtidig en af verdens tættest befolkede større nationer. Der er dog betydelige regionale forskelle i befolkningstætheden. Større befolkningskoncentrationer findes i Nordrhein-Westfalen koncentreret i Ruhr-distriktet, Rhein-Main området omkring Frankfurt, i Hamborg, München og omkring Berlin. De tyndest befolkede områder finder man især i det østlige og allernordligste Tyskland med Mecklenburg-Vorpommern som den tyndest befolkede delstat.
 75 millioner eller 91 % af befolkningen er tyske statsborgere; af disse har 7,2 millioner indvandrerbaggrund. De sidstnævnte fordeler sig i to grupper:
 Rester af en større tysk befolkning spredt ud over Østeuropa, og som kan få statsborgerskab ud fra tyske aner eller andet tilhørsforhold.
 Efterkommere af indvandrere fra Tyrkiet, Italien, Grækenland m.v.
 Indbyggere med fremmed statsborgerskab udgjorde i 2005 6.755.811 millioner, hvoraf tyrkere er den største gruppe med 2,3 millioner. De øvrige grupper er for en stor dels vedkommende EU-borgere (2,1 mio.), med italienere (540.810), polakker (326.596) og grækere (309.794) som de vigtigste grupper. En stor del af de resterende ikke-tyske statsborgere kommer fra tidligere sovjetstater og især eks-Jugoslavien med ca. 700.000.
 Den tyske fødselsrate er blandt de laveste i verden, men befolkningstallet holdes dog oppe af indvandring. Siden starten af 2007 har man kunnet konstatere et stigende antal fødsler, som man tilskriver den forbedrede økonomiske situation og ændringer i børnepengesystemet.
 Indfødte etniske mindretal er danskere i Sydslesvig (ca. 50.000), nationale frisere (ca. 20.000), sorbere i Sydøsttyskland (ca. 60.000) samt sinti og roma (sigøjnere, ca. 70.000).
 Religion
 Den romersk-katolske kirke omfatter 27,2 % af Tysklands indbyggere, protestantiske kirker (især lutherske, men også reformerte) 24,9 %, islam 5,2 %, og 38,8 % af befolkningen betegner sig som konfessionsløse, et af de højeste tal på verdensplan. I det katolske Bayern spiller religionen fortsat en stor rolle, mens mange områder i det tidligere Østtyskland har en meget lav grad af religiøsitet efter det areligiøse, kommunistiske styre.
 Siden antikken har Tyskland tilhørt den vesterlandske, kristne religionssfære. Martin Luthers lære udsprang i Tyskland og bredte sig sidenhen især i det nordlige Tyskland. I Sydtyskland slog den dels ikke rod i samme grad og blev dels trængt tilbage under modreformationen. Derfor kan man meget groft dele Tyskland op i et nordligt, protestantisk og et sydligt og vestligt, katolsk område. Der er dog også protestantiske egne i det sydlige Tyskland, særligt i Württemberg og Franken. I Nordtyskland er bl.a. Münster i Nordvesttyskland og en del af øen Nordstrand i Sydslesvig katolsk præget.
 Der er ingen statskirke i Tyskland, men de anerkendte kirkesamfund har en særlig stilling som offentlige, selvejende instanser. Staten står for at opkræve kirkeskat, og kirkerne modtager støtte fra staten.
 Sprog
 Det officielle sprog i Tyskland er tysk, der er et vest-germansk sprog. Derudover findes der en række regionale dialekter, der ofte adskiller sig meget fra hinanden i udtalen.
 Ved siden af det tyske sprog er der en række officielle mindretalssprog, herunder bl.a. dansk, sorbisk og frisisk
 Byer i Tyskland
 De fjorten største tyske byer er:
 Berlin 3.644.826
 Hamburg 1.841.179
 München 1.471.508
 Köln 1.085.664
 Frankfurt 753.056
 Stuttgart 634.830
 Düsseldorf 619.294
 Leipzig 587.857
 Dortmund 587.010
 Essen 583.109
 Bremen 569.352
 Dresden 554.649
 Hannover 538.068
 Nürnberg 518.365
 Det største byområde er Ruhr-distriktet med omkring 5,5 millioner indbyggere.
 Transport
 Tyskland er med sin centrale placering i Europa et trafikknudepunkt specielt for transport af varer, men også for persontransport. Man har forsøgt at imødegå den stærkt stigende godstransport på motorvejene ved at indføre afgifter for lastbiler (Maut).
 Jernbaner
 Den første tyske jernbane var den nu nedlagte forstadsbane mellem Nürnberg og Fürth, der blev indviet 7. december 1835. Den første tyske jernbane til at forbinde to byer var strækningen Leipzig-Dresden fra 1837.
 Det tyske jernbanenet administreres i dag af Deutsche Bahn og omfatter efter en del nedlæggelser ca. 38.000 km skinner. Der foregår store investeringer i jernbanenettet, der især går til udvidelse og forbedring af de mest befærdede strækninger mellem storbyerne. ICE-3 er det hurtigste tyske tog med ca. 250 km i timen, der gør det muligt at køre turen fra Hamborg til Frankfurt am Main på 3 timer og 19 minutter.
 Veje
 I romersk tid opstod et vejnet, der siden forfaldt. De første organiserede landeveje blev bygget i det 18. århundrede, men med bilen kom der for alvor gang i vejbyggeriet. Verdens første motorvej blev bygget i det sydvestlige Berlin i 1921. I løbet af 1930'erne og især fra 1960 til 1980 blev motorvejsnettet udvidet kraftigt. Det tyske motorvejsnet er i dag 13.183 kilometer (2020). Tæt trafik med køer af timers varighed på de store rejsedage forekommer, især i området omkring Ruhr-distriktet.
 Skibsfart
 En meget stor del af den tyske udenrigshandel foregår med skib, hvorfor Tyskland har nogle af verdens største havne i Hamborg, Wilhemshaven og Bremerhaven ud til Nordsøen, men en stor del af varerne udskibes også fra Rotterdam i Holland. Tyskland har et veludbygget net af kanaler, der forbinder de store tyske floder med hinanden. Det er muligt at sejle fra Hamborg til Donau i syd. De vigtigste sejlbare floder er Main, Weser, Elben og Rhinen. De vigtigste kanaler er Kielerkanalen eller Nord-Østersø-kanalen (påbegyndt af den danske kong Christian 7. som Ejderkanalen), der kan benyttes af meget store skibe, og Main-Donau-Kanalen, der kobler det sydøstlige Tyskland sammen med resten af landet. Havnen i Duisburg i Ruhr-distriktet er Europas største indlandshavn.
 Luftfart
 Tyskland har mange større lufthavne, hvoraf Frankfurt am Main er den største og vigtigste. Den er med 52,2 millioner passagerer årligt den tredjestørste på europæisk plan og den største målt i fragt. München er næststørst i Tyskland med 26 millioner passagerer. Til sammenligning betjener Kastrup lufthavn hvert år cirka 21 millioner. I alt er der 430 større og mindre lufthavne i Tyskland. Det nationale tyske luftfartsselskab er Lufthansa.
 Kultur
 Den tyske kultur har helt indtil 1800-tallet, i modsætning til mange andre nationale kulturer, udelukkende kunnet definere sig selv gennem det fælles sprog, fordi man ikke havde en nationalstat. Derfor følte f.eks. Mozart sig som tysker og ikke østriger, og derfor regner man den jødiske Franz Kafka fra det tyske mindretal i Prag til tysk litteratur, fordi han skrev på tysk. I slutningen af 1700-tallet kunne Goethe spørge sig selv: "Hvad er Tyskland?", og svare at det var der hvor den tyske tunge lød, og der hvor tyske sæder og skikke blev dyrket.
 Tyskland har en glorværdig kultur- og videnskabshistorie, der indbefatter mange af de største kunstnere og videnskabsfolk i verden. Under Nazityskland flygtede mange af de største tyske ånder fra landet, og denne kulturelle og videnskabelige åreladning har været mærkbar op til vor tid.
 Kunst
 Tyske malere har været indflydelsesrige på vestlig kunst gennem historien. Albrecht Dürer, Hans Holbein den yngre, Matthias Grünewald og Lucas Cranach den ældre var vigtige tyske kunstnere i renæssancen, Peter Paul Rubens og Johann Baptist Zimmermann i barokken, Caspar David Friedrich og Carl Spitzweg i romantikken, Max Liebermann i impressionisme og Max Ernst i surrealisme.
 Flere tyske kunstnergrupper er dannet i det 20. århundrede, såsom November Group eller Die Brücke og Der Blaue Reiter i ekspressionisme. Den Neue Sachlichkeit opstod som en mod-stil til det i løbet af Weimarrepublikken. Efter 2. Verdenskrig, har de vigtigste bevægelser neoekspressionisme, performancekunst og konceptkunsten udviklet sig, med bemærkelsesværdige kunstnere som Joseph Beuys, Gerhard Richter, Jörg Immendorff, HA Schult, Bazon Brock, Wolf Vostell, Aris Kalaizis, Neo Rauch og Andreas Gursky (fotografi).Større kunstudstillinger og festivaler i Tyskland er Documenta, Transmediale og Art Cologne.
 Litteratur
 Den første tyske litteratur stammer fra middelalderen med den berømte mytiske Nibelungenlied, men det er først i løbet af oplysningstiden i det 18. århundrede at tysk litteratur gør sig bemærket på verdensscenen. Fx Johann Wolfgang von Goethe og Friedrich Schiller, der især prægede klassikken; Friedrich Hölderlin fra romantikken; Heinrich Heine som repræsentant for den politisk nationalliberale Vormärz-litteratur. Brødrene Grimm samlede tyske folkeeventyr og grundlagde den tyske sprogforskning. I det 20. århundrede vandt flere tyskere Nobelprisen i litteratur: Theodor Mommsen (1902), Paul Heyse (1910), Gerhart Hauptmann (1912), Thomas Mann (1929), Hermann Hesse (1946), Heinrich Böll (1972) og Günter Grass (1999). Andre betydningsfulde forfattere fra det 20. århundrede er Christa Wolf, Gottfried Benn, Bertolt Brecht og Arno Schmidt.
 Den tyske regering søger gennem Goethe-instituttet, der har filialer over hele verden, at gøre tysk kultur og litteratur kendt og bremse det tyske sprogs tilbagegang som verdenssprog. Bogmessen i Frankfurt er en af verdens vigtigste litterære begivenheder.
 Filosofi og videnskab
 Tyske tænkere har været blandt de ledende bidragydere til filosofi og videnskabsteori. Gottfried Wilhelm Leibniz, Immanuel Kant, Georg Wilhelm Friedrich Hegel, Karl Marx, Arthur Schopenhauer, Albert Einstein, Friedrich Nietzsche og Martin Heidegger er nogle af mest berømte, men især i fortsættelsen af den kritiske marxistiske idé har Theodor Adorno, Max Horkheimer og siden Jürgen Habermas gjort sig bemærket. Max Weber anses for at være grundlægger af sociologien som videnskab, og indenfor nyere sociologi har Ulrich Beck med sine kosmopolitiske ideer og Niklas Luhmann været indflydelsesrige.
 Musik
 De største klassiske tyske komponister er Johann Sebastian Bach, Ludwig van Beethoven, Georg Friedrich Händel, Robert Schumann, Richard Wagner, Johannes Brahms og Richard Strauss.
 I dag er Tyskland verdens fjerdestørste marked for musik og har indflydelse på forskellige musikgenrer. Nina Hagen har været en vigtig del af punk-bevægelsen, popdronningen Nena blev berømt især med sin "99 Luftballons", mens Kraftwerk og Einstürzende Neubauten i 70'erne og 80'erne var banebrydende inden for elektronisk musik. I udlandet er det i dag hovedsagelig Rammstein, US5 og Tokio Hotel der gør sig bemærket, hvor de har skabt et stort publikum selv om de synger på tysk. På det tyske marked er Udo Lindenberg, Herbert Grönemeyer, Dieter Bohlen, Die Ärzte, Die Prinzen, Wir sind Helden, Panik, Xavier Naidoo og Udo Jürgens populære.
 Tyskland har vundet Eurovision Song Contest to gange. I 1982 med Nicole og "Ein Bisschen Frieden" og i 2010 med Lena Meyer-Landrut og "Satellite".
 Film
 De allertidligste tyske film stammer fra Weimarrepublikkens dage, hvor bl.a. Fritz Lang blev verdensberømt. Under Nazityskland blev Leni Riefenstahl banebrydende med sine propagandafilm, der glorificerede nazismen, men beundres for deres nyskabende filmiske æstetik. Efter 2. verdenskrig gik der nogle år, før filmproduktionen for alvor kom i gang. En af de første efterkrigsfilm, der behandlede krigstiden, var Bernhard Wickis Broen fra 1959. I 60'erne brød instruktører som Volker Schlöndorff og Rainer Werner Fassbinder igennem. Nye navne i 70'erne var Werner Herzog og Wim Wenders. Fra 80'erne kendes navne som Wolfgang Petersen og Margarethe von Trotta. Genforeningens nærmest lammende virkning på tysk kulturliv ramte også filmen i et årti, men i begyndelsen af det nye århundrede er den blomstret op med eksempler som Florian Henckel von Donnersmarcks De andres liv, Oliver Hirschbiegels Der Untergang, Marc Rothemunds Sophie Scholls sidste dage, Detlev Bucks Knallhart og Wolfgang Beckers Good bye, Lenin!.
 Sport
 I 2006 var der 27 millioner aktive sportsudøvere i Tyskland. Sport er en vigtig del af fritidslivet, og landet har en stolt sportshistorie med et væld af titler og medaljer. Landet ligger nr. 3 på medaljelisten for OL. Blandt de mest populære sportsgrene er fodbold klart nummer ét med 6 millioner aktive fodboldspillere og 170.000 klubber. Tyskland blev i 2014 verdensmester i herrefodbold for fjerde gang. De har vundet verdens herrefodboldmesterskaber i 1954, 1974, 1990 og 2014. De blev nummer tre ved VM i fodbold 2006, som afholdtes i Tyskland. Den tyske Bundesliga er en af verdens største ligaer. Andre populære sportsgrene er håndbold, hockey, (bord)tennis og basketball. Inden for vintersport er Tyskland som regel også godt repræsenteret.
 Køkken
 Det tyske køkken varierer meget fra region til region og er tit mere beslægtet med regionernes nabolande end med øvrige dele af Tyskland. Spaghetti-lignende retter er populære i det sydlige Tyskland, mens kartofler og kålretter hører Nordtyskland til. Typisk for det tyske køkken er de mange typer pølser, og generelt er et tysk måltid tungt, syrligt og salt. Af tyske specialiteter kan nævnes surkål (Sauerkraut), Spätzle (nudler fra Württemberg) og Knödel (store mel- eller brødboller). Der er mange forskellige traditionelle kødretter, især af svin. Med de mange indvandrere er italienske, græske, indiske og tyrkiske restauranter blevet allestedsnærværende.
 Øl
 Tyskland har en meget gammel tradition for ølbrygning, og nogle bryggerier kan føre deres historie næsten 1.000 år tilbage. Weihenstephaner nær München er grundlagt i 1040 og regnes for verdens ældste bryggeri. Der er mange bryggerier i Tyskland. I Bayern er tætheden størst, og især mod nord i Franken ligger der ca. 250, flest omkring Bamberg. I de senere år er interessen for tysk øl steget i udlandet, og de største mærker kan fås mange steder i Danmark. Det tyske øl er underlagt et gammelt Reinheitsgebot.
 Vin
 Der dyrkes vin i Rhin-, Mosel- og Nahedalene, men også i Baden-Württemberg og omkring Dresden. Rødvinen kan sjældent måle sig med andre landes, men de tyske hvidvine er højt værdsat. Tyske rødvinsdruer er fx Spätburgunder (Pinot Noir) og Dornfelder. Den bedste hvidvinsdrue er Riesling og en krydsning af denne: Müller-Thurgau. Vinene er underkastet et indviklet navne- og kvalitetssystem.
 Noter
 Kilder
 Eksterne henvisninger
 www.deutschland.de – crossmediales, mehrsprachiges Deutschland-Portal
 Statistikportal.de
 Tysklands Forbundsregering
 Forbundspræsidenten
 Forbundsdagen
 deutschland-panorama.de
 Tysk.dk
 DK-Forum.de (dansk-tysk debatforum)
 Medlemsstater af Europarådet
 Føderale republikker


text:
 22.12.2005
 EN
 Official Journal of the European Union
 L 339/32
 DECISION OF THE EEA JOINT COMMITTEE
 No 123/2005
 of 30 September 2005
 amending Annex XV (State aid) and Protocol 26 (on the powers and functions of the EFTA Surveillance Authority in the field of State aid) to the EEA Agreement
 THE EEA JOINT COMMITTEE,
 Having regard to the Agreement on the European Economic Area, as amended by the Protocol adjusting the Agreement on the European Economic Area, hereinafter referred to as ‘the Agreement’, and in particular Article 98 thereof,
 Whereas:
 (1)
 Annex XV to the Agreement was amended by Decision of the EEA Joint Committee No 131/2004 of 24 September 2004 (1).
 (2)
 Protocol 26 to the Agreement was amended by the Agreement on the participation of the Czech Republic, the Republic of Estonia, the Republic of Cyprus, the Republic of Hungary, the Republic of Latvia, the Republic of Lithuania, the Republic of Malta, the Republic of Poland, the Republic of Slovenia and the Slovak Republic in the European Economic Area signed on 14 October 2003 in Luxemburg (2).
 (3)
 Commission Regulation (EC) No 794/2004 of 21 April 2004 implementing Council Regulation (EC) No 659/1999 laying down detailed rules for the application of Article 93 of the EC Treaty (3), as corrected by OJ L 25, 28.1.2005, p. 74 and OJ L 131, 25.5.2005, p. 45, is to be incorporated into the Agreement.
 (4)
 The incorporation into the Agreement of Regulation 794/2004 makes obsolete some points which are incorporated into the Agreement in Annex XV, and are consequently to be deleted from the Agreement,
 HAS DECIDED AS FOLLOWS:
 Article 1
 Annex XV to the Agreement shall be amended as specified in Annex I to this Decision.
 Article 2
 Protocol 26 to the Agreement shall be amended as specified in Annex II to this Decision.
 Article 3
 The text of Regulation (EC) No 794/2004, as corrected by OJ L 25, 28. 1.2005, p. 74 and OJ L 131, 25.5.2005, p. 45, in the Icelandic and Norwegian languages, to be published in the EEA Supplement to the Official Journal of the European Union, shall be authentic.
 Article 4
 This Decision shall enter into force on 1 October 2005, provided that all the notifications under Article 103(1) of the Agreement have been made to the EEA Joint Committee (4).
 Article 5
 This Decision shall be published in the EEA Section of, and in the EEA Supplement to, the Official Journal of the European Union.
 Done at Brussels, 30 September 2005.
 For the EEA Joint Committee
 The President
 HSH Prinz Nikolaus von LIECHTENSTEIN
 (1) OJ L 64, 10.3.2005, p. 67.
 (2) OJ L 130, 29.4.2004, p. 3.
 (3) OJ L 140, 30.4.2004, p. 1.
 (4) No constitutional requirements indicated.
 ANNEX I
 Annex XV to the Agreement shall be amended as follows:
 The text of points 2 (C/252/80/p. 2: The notification of State aids to the Commission pursuant to Article 93 (3) of the EEC Treaty), 3 (Letter from the Commission to the Member States SG(81) 12740 of 2 October 1981), 4 (Letter from the Commission to the Member States SG(89) D/5521 of 27 April 1989), 5 (Letter from the Commission to the Member States SG(87) D/5540 of 30 April 1989), 6 (Letter from the Commission to the Member States SG(90) D/28091 of 11 October 1990), 7 (Letter from the Commission to the Member States SG(91) D/4577 of 4 March 1991), 8 (C/40/90/p. 2: Notification of an aid scheme of minor importance), 10 (C/318/83/p. 3: Commission Communication on aids granted illegally), 34 (C/3/85/p. 2: Commission communication on the cumulation of aids for different purposes) shall be deleted.
 ANNEX II
 Protocol 26 to the Agreement shall be amended as follows:
 1.
 in Article 2, the words ‘the following act’ shall be replaced by ‘the following acts’;
 2.
 Council Regulation (EC) No 659/1999 shall be numbered as point 1;
 3.
 the following point shall be inserted after point 1 (Council Regulation (EC) No 659/1999):
 ‘2.
 32004 R 0794: Commission Regulation (EC) No 794/2004 of 21 April 2004 implementing Council Regulation (EC) No 659/1999 laying down detailed rules for the application of Article 93 of the EC Treaty (OJ L 140, 30.4.2004, p. 1), as corrected by OJ L 25, 28.1.2005, p. 74 and OJ L 131, 25.5.2005, p. 45.’


type: legislation

text:
ARCHIVES HISTORIQUES
 DE LA COMMISSION
 COLLECTION RELIEE DES
 DOCUMENTS "COM"
 COM (87) 459
 Vol. 1987/0237
 ---pagebreak--- Disclaimer
 Conformément au règlement (CEE, Euratom) n° 354/83 du Conseil du 1er février 1983 concernant
 l'ouverture au public des archives historiques de la Communauté économique européenne et de
 la Communauté européenne de l'énergie atomique (JO L 43 du 15.2.1983, p. 1) modifié en dernier
 lieu par le règlement (UE) 2015/496 du Conseil du 17 mars 2015 (JO L79 du 25. 3.2015, p. 1), ce
 dossier est ouvert au public. Le cas échéant, les documents classifiés présents dans ce dossier
 ont été déclassifiés conformément à l'article 5 dudit règlement ou sont considérés déclassifiés
 conformément aux articles 26(3) et 59(2) de la décision (UE, Euratom) 2015/444 de la
 Commission du 13 mars 2015 concernant les règles de sécurité aux fins de la protection des
 informations classifiées de l'Union européenne.
 In accordance with Council Regulation (EEC, Euratom) No 354/83 of 1 February 1983 concerning
 the opening to the public of the historical archives of the European Economic Community and the
 European Atomic Energy Community (OJ L 43, 15.2.1983, p. 1), as last amended by Council
 Regulation (EU) 2015/496 of 17 March 2015 (OJ L 79, 27.3.2015, p. 1), this file is open to the
 public. Where necessary, classified documents in this file have been declassified in conformity
 with Article 5 of the aforementioned regulation or are considered declassified in conformity with
 Articles (26.3) and 59(2) of the Commission Decision (EU, Euratom) 2015/444 of 13 March 2015
 on the security rules for protecting EU classified information.
 In Übereinstimmung mit der Verordnung (EWG, Euratom) Nr. 354/83 des Rates vom 1. Februar
 1983 über die Freigabe der historischen Archive der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft und
 der Europäischen Atomgemeinschaft (ABI. L 43 vom 15.2.1983, S. 1), zuletzt geändert durch die
 Verordnung (EU) Nr. 2015/496 vom 17. März 2015 (ABI. L 79 vom 25.3.2015, S. 1), ist dieser Akt
 der Öffentlichkeit zugänglich. Soweit erforderlich, wurden die Verschlusssachen in diesem Akt in
 Übereinstimmung mit Artikel 5 der genannten Verordnung freigegeben; beziehungsweise werden
 sie auf Grundlage von Artikel 26(3) und 59(2) der Entscheidung der Kommission (EU, Euratom)
 2015/444 vom 13. März 2015 über die Sicherheitsvorschriften für den Schutz von EU-
 Verschlusssachen als herabgestuft angesehen.
 ---pagebreak--- COMISSÃO DAS COMUNIDADES EUROPEIAS
 COM(87 ) 459 final
 Bruxelas , 12 de Outubro de 1987
 Proposta de
 REGULAMENTO ( CEE ) DO CONSELHO
 relativo à abertura e modo de gestão de um contingente pautai comunitário
 para as couves chinesas da subposição 07.01 B ex III da pauta
 aduaneira comum, originárias das ilhas Canárias
 ( 1987 )
 ( Apresentada pela Comissão )
 va1?, »
 V
 C0M(87 ) 459 final
 M 11 *4 oc1 OCT. 1987
 1987 II
 Sorti jfo4 SecréUriat
 Sorti Secrétariat
 Géofal A
 Jw
 ---pagebreak--- Proposta de
 REGULAMENTO ( CEE ) NQ / 87 DO CONSELHO
 relativo á abertura e modo de gestão de um contingente
 pautai comunitário para couves chinesas da subposição
 07.01 B ex III da pauta aduaneira comum , originárias
 das ilhas Canárias ( 1987 )
 O CONSELHO DAS COMUNIDADES EUROPEIAS , devem satisfazer certas condições de marcação e de rotula-
 gem destinadas a servir de prova da sua origem ;
 Tendo em conta o Tratado que institui a Comunidade Considerando que se deve garantir , nomeadamente , o
 Económica Europeia , acesso igual e contínuo de todos os imperadores da
 Comunidade a esse contingente e a aplicação , sem interrup ¬
 Tendo em conta o Regulamento ( CEE ) n ? 1391 / 87 do ção , das taxas previstas para esse contingente a todas as
 Conselho , de 18 de Maio de 1987 , relativo a certas importações dos produtos em questão em todos os Esta-
 adaptações do regime aplicado às ilhas Canárias ( ' ) e , dos-membros até ao esgotamento do contingente ; que , no
 nomeadamente , os seus artigos 6 9 e 109 , entanto , tratando-se de um contingente pautai destinado a
 cobrir necessidades que não podem ser determinadas com
 suficiente exactidão , convém não prever qualquer reparti¬
 Tendo em conta a proposta da Comissão , ção entre os Estados-membros , sem prejuízo do saque
 sobre o volume do contingente das quantidades correspon¬
 Considerando que, por força do artigo fp9 do Regulamento dentes às suas necessidades , em condições e de acordo com
 ( CEE ) n9 1391 / 87 , COUVes chinesas , da subposição um procedimento a determinar ; que este modo de gestão
 07.01 B ex III; 2 da pauta aduaneira comum, originárias requer uma colaboração estreita entre os Estados-membros
 das ilhas Canárias , beneficiam , na importação no território e a Comissão , a qual deve nomeadamente, poder acompa¬
 aduaneiro da Comunidade , durante o período compreendi¬ nhar a situação de esgotamento dos volumes dos contin¬
 do entre 1 de Novembro e 31 de Dezembro de cada ano . de gentes e informar desse facto os Estados-membros ;
 direitos reduzidos no limite de um contingente pautai
 comunitário de 100 toneladas ; Considerando que , pelo facto de o Reino da Bélgica , o
 Reino dos Países Baixos e o Grão-Ducado do Luxemburgo
 Considerando que , quando importados na parte de Espa¬ estarem reunidos e representados pela união económica do
 nha incluída no território aduaneiro da Comunidade , os Benelux , qualquer operação relativa à gestão das quo-
 referidos produtos beneficiam de isenção dos direitos adua¬ tas-partes atribuídas à referida união económica pode ser
 neiros e não estão sujeitos à observância do preço de efectuada por um dos seus membros ,
 referência ; que , quando os referidos produtos são importa¬
 dos em Portugal , os direitos do contingente aplicáveis
 devem ser calculados com base nas disposições na matéria ADOPTOU O PRESENTE REGULAMENTO :
 do Acto de Adesão de Espanha e de Portugal ; que , quando
 introduzidos em livre prática no resto do território adua¬
 neiro da Comunidade, os referidos produtos beneficiam da Artigo 1°
 redução progressi.va dos direitos aduaneiros segundo o
 mesmo ritmo e nas mesmas condições que os previstos no 1 . a) Entre 1 de Novembro e 31 de Dezembro de 1987, o direito
 Acto de Adesão para os mesmos produtos importados aduaneiro aplicável à importação na Comunidade
 desses mesmos países é sob reserva da observância dos dos produtos a seguir designados é suspenso ao
 preços de referência ; que , para serem admitidos ao nível e no limite de um contingente pautai comuni ¬
 benefício do contingente pautai , os produtos em questão tário indicados :
 N ? da Volume do
 N ? de Direito do
 ordem
 pauta .aduaneira Designação das mercadorias contingente
 comum ( Em toneladas ) comffl)
 07.01 Produtos hortículas frescos ou
 refrigerados :
 B. Couves :
 ex III Outros :
 - couves chinesas originárias
 das ilhas Canárias
 09.0437 100 12,2
 ( ' ) JO n ? L 133 de 22 . 5 . 1987 , p. 5 .
 ---pagebreak--- -ι-
 b) Quando importados na parte de Espanha incluída Artigo 2 "
 no território aduaneiro da Comunidade , os referi¬
 dos produtos beneficiam da isenção dos direitos 1 . Os Estados-membros tomarão todas as disposições
 aduaneiros e não estão sujeitos à observância do necessárias para que os saques que efectuaram em aplica¬
 preço de referência ; ção do n ? 4 do artigo 19 tornem possíveis as imputações,
 sem dcscontinuidadc , nas suas partes acumuladas do con ¬
 c ) No» limite desse contingente paural a República tingente comunitário .
 Portuguesa aplica direito aduaneiro calculado cm
 conlommladc com as disposiçócs na matéria do
 Acio de Adesão e rcspeclivos regulamentos . 2 . Os I-.slados uuinhros garaiilem aos importadores do
 produto em questão o livre acesso ao contingente tanto
 quanto o saldo do volume do contingente o permita .
 2 . Aquando da sua importação , os referidos produtos
 beneficiam , em caso de aplicação do direito de compensa¬
 ção nos termos do Regulamento ( CEE ) n ? 1035 / 72 do
 Conselho , de 18 de Maio de 1972 , que estabelece a 3 . Os Estados procedem à imputação das importações do
 produto em questão nos seus saques à medida que os
 organização comum de mercado no sector das frutas e produtos forem apresentados na alfândega a coberto de
 produtos hortícolas (*), com a última redacção que lhe foi declarações de introdução em livre prática .
 dada pelo Regulamento (CEE ) n? 1351 / 86 (2 ), de uma
 redução de 4 % desse direito .
 4 . A situação de esgotamento do contingente é verificada
 3 . a ) Os produtos objecto do presente regulamento só com base nas importações imputadas nas condições defini¬
 podem ser admitidos ao benefício do contingente das no n9 3 .
 pautai se , no momento da sua apresentação às
 autoridades encarregadas das formalidades de
 admissão com vista à sua introdução em livre
 prática no território aduaneiro da Comunidade e
 sem prejuízo das outras disposições em matéria de
 Artigo 3!’
 normas de qualidade , se apresentarem em embala¬
 gens contendo , de modo claramente visível e perfei¬
 tamente legível , a menção « Ilhas Canárias » ou a A pedido da Comissão , os Estados-membros informá - la - ão
 sua tradução numa outra língua oficial da Comuni ¬ das importações efectivamentc imputadas no contingente .
 dade ;
 b) G terceiro e quarto parágrafos do artigo 99 do
 Regulamento ( CEE ) n ? 1035 / 72 não se aplicam
 aos produtos mencionados no presente regulamen¬ Artigo 4 "
 to .
 Os Estados-membros e a Comissão colaborarão estreita-
 4 . Se um importador informar da realização iminente de mente para assegurar a observância do presente regula¬
 mento .
 importações do produto em questão num Estado-membro e
 pedir o. benefício do contingente, o Estado-membro interes¬
 sado procede, por via de notificação à Comissão, a um
 saque de uma quantidade correspondente às suas necessida¬
 des , na medida em que o saldo disponível do contingente o
 permita . Artigo 5!’
 O presente regulamento entra em vigor em 1 de
 5 . Os saques efectuados em aplicação do n " 4 são válidos Novembro de 1987 .
 até ao fim do período’ de contingcntamcnto .
 O presente regulamento é obrigatório em todos os seqs elementos e directamente aplicável
 em todos os Estados-membros .
 Feito em Bruxelas , em
 Pelo Conselho
 O Presidente
 (>) |0 n9 L 1)8 de 20 . 5 . 1972 , p. 1 .
 (2 ) JO nV L 119 de 8 . 5 . 1986 , p. 46 .


text:
 5.3.2005
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 C 57/15
 Žaloba podaná dňa 21. decembra 2004 Komisiou Európskych spoločenstiev proti Helénskej republike
 (Vec C-518/04)
 (2005/C 57/30)
 Jazyk konania: gréčtina
 Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: Michel Van Beek, právny poradca a Minas Konstantinidis, člen právneho servisu Komisie, podala dňa 21. decembra 2004 na Súdny dvor Európskych spoločenstiev žalobu proti Helénskej republike.
 Žalobca navrhuje, aby Súdny dvor:
 —
 Určil, že Helénska republika si tým, že neprijala nevyhnutné opatrenia pre zavedenie systému prísnej ochrany vretenice Vipera schweizeri na ostrove Milos, ktoré sú zacielené na to, aby sa vyhlo akýmkoľvek zámerným vyrušovaniam týchto druhov, najmä v čase rozmnožovania, v čase, keď novo vyliahnutí jedinci sú závislí od matky a v čase zimného spánku, ako aj preto, aby sa vyhlo akémukoľvek zničeniu alebo poškodeniu miest, kde sa tieto zvieratá rozmnožujú a miest, kde oddychujú, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 12 ods. 1 písm. b) a písm. d) smernice 92/43/EHS Rady z 21. mája 1992 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín (1);
 —
 zaviazal Helénsku republiku nahradiť trovy konania.
 Žalobné dôvody a hlavné tvrdenia
 Smernica Rady 92/43/EHS z 21. mája 1992 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín má za cieľ prispieť k zabezpečeniu biodiverzity zachovaním prirodzených biotopov, ako aj voľne žijúcich živočíchov a rastlín na európskom území členských štátov, kde sa zmluva uplatňuje.
 Žaloba podaná Komisiou sa týka toho, že Helénska republika neprijala a neuplatnila systém prísnej ochrany druhu vretenice Vipera schweizeri (vretenica) na ostrove Milos.
 Komisia navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Helénska republika si tým, že neprijala nevyhnutné opatrenia pre zavedenie systému prísnej ochrany vretenice Vipera schweizeri na ostrove Milos, ktoré sú zacielené na to, aby sa vyhlo akýmkoľvek zámerným vyrušovaniam týchto druhov, najmä v čase rozmnožovania, v čase keď novo narodení jedinci sú závislí od matky a v čase zimného spánku, ako aj preto, aby sa vyhlo akémukoľvek zničeniu alebo poškodeniu miest, kde sa tieto zvieratá rozmnožujú a miest, kde oddychujú, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 12 ods. 1 písm. b) a písm. d) smernice 92/43/EHS Rady z 21. mája 1992 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín.
 (1) Ú. v. ES L 206, 22. 07.1992, s. 7


text:
Arturo Campos (1934 - 5 septembre 2001) est un ingénieur électricien américain qui a travaillé à la NASA sur les systèmes électriques des programmes Apollo et Space Shuttle. Il a joué un rôle majeur dans la conception d'une solution à l'urgence survenue lors de la mission Apollo 13.
 Origines et éducation
 Campos est né dans une famille mexicaine américaine à Laredo, Texas ; son père était mécanicien. Il est diplômé en 1952 de la Martin High School, a fréquenté le Laredo Junior College et, en 1956, a obtenu un diplôme en génie électrique de l'Université du Texas.
 Carrière
 Il a travaillé à la Kelly Air Force Base en tant que superviseur de la maintenance des aéronefs avant de rejoindre la NASA en septembre 1963. Au Johnson Space Center, il a joué un rôle majeur dans le développement des systèmes électriques du vaisseau spatial Apollo et de la navette spatiale. Le 13 avril 1970, il était le responsable du sous-système responsable du système d'alimentation du module lunaire lorsque la mission Apollo 13 a subi une perte de puissance due à l'explosion d'une pile à combustible, et a ouvert la voie en concevant une solution pour que les trois astronautes à bord puissent revenir sur Terre en toute sécurité. Il a pris sa retraite de la NASA en 1980 et est devenu consultant en génie électrique à Houston.
 Alors qu'il était au Johnson Space Center, Campos a créé sa branche de la Lulac et en 1974 est devenu son premier président, était membre du programme d'héritage hispanique des employés et a servi comme garant de l'égalité des chances en matière d'emploi et de représentant du Programme d'action positive.
 Vie personnelle et mort
 Campos et sa femme, Petra T. Campos, ont eu trois filles. Il est mort d'une crise cardiaque à son domicile de Clear Lake, au Texas, à 66 ans.
 Honneurs et héritage
 Campos a partagé la Médaille présidentielle de la Liberté qui a été décernée au personnel de contrôle de mission après l'incident d'Apollo 13.
 Il a été intronisé au Martin High School Hall of Fame en 2002.
 Après un consultation publique, son nom a été utilisé pour le mannequin masculin à utiliser pour tester l'exposition aux radiations et d'autres dangers lors de la mission lunaire Artemis I en 2021.
 Notes et références
 Liens externes
 Naissance en 1934
 Décès en septembre 2001