type: other

text:
ECLI:SI:VSRS:2005:I.IPS.210.2004
 VS22713
 zavrnitev dokaznega predloga - izvajanje dokazov - glavna obravnava - skrajšani postopek - sojenje v obdolženčevi nenavzočnosti - kršitev pravice do obrambe - branje zapisnikov s soglasjem strank
 Nesprejemljivo je stališče, da se predlog za preložitev prejšnje glavne obravnave samodejno podaljšuje tudi na naslednje glavne obravnave.
 Kadar se glavna obravnava opravi v obdolženčevi nenavzočnosti, ko se šteje, da se je odpovedal svoji pravici iz 2. alinee 29. člena Ustave, se smejo v soglasju s tožilcem prebrati tudi zapisniki, za katere zakon določa, da se smejo prebrati samo s soglasjem obeh strank (2. odstavek 340. člena ZKP).
 Zahteva zagovornika obsojenega K.K. za varstvo zakonitosti se zavrne. Po 98.a členu Zakona o kazenskem postopku (ZKP) je obsojenec dolžan plačati stroške, nastale v postopku s tem izrednim pravnim sredstvom, določene kot povprečnino v znesku 250.000 SIT.
 Okrajno sodišče v Novi Gorici je s sodbo z dne 18.6.2003 obsojenega K.K. spoznalo za krivega kaznivega dejanja ponarejanja listin po 1. odstavku 256. člena KZ. Na podlagi 50. in 52. člena KZ je obsojencu izreklo pogojno obsodbo, v kateri mu je po 1. odstavku 256. člena KZ določilo kazen tri mesece zapora, ki ne bo izrečena, če obsojenec v preizkusni dobi enega leta ne bo storil novega kaznivega dejanja.
 Višje sodišče v Kopru je z uvodoma navedeno sodbo zavrnilo pritožbo obsojenčevih zagovornikov kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obe sodišči sta obsojencu naložili v plačilo stroške kazenskega postopka.
 Zoper to pravnomočno sodbo so zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka, ki je niso pobliže opredelili, obsojenčevi zagovorniki vložili zahtevo za varstvo zakonitosti. Vrhovnemu sodišču predlagajo, da zahtevi ugodi in izpodbijano pravnomočno odločbo razveljavi ter zadevo vrne prvostopenjskemu sodišču v novo odločanje.
 Vrhovna državna tožilka A.M., spec., v odgovoru navaja, da v zahtevi zatrjevane kršitve postopka niso konkretizirane, po vsebini pa vložniki v zahtevi izpodbijajo ugotovljeno dejansko stanje. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevo za varstvo zakonitosti zavrne kot neutemeljeno.
 Zagovorniki obsojenega K.K. nimajo prav, ko v zahtevi trdijo, da je sodišče prve stopnje obsojencu kršilo pravna jamstva v kazenskem postopku iz 2. in 3. alinee 29. člena Ustave Republike Slovenije (Ustave), da se mu sodi v navzočnosti in pravico do izvajanja dokazov v svojo korist. Tako trditev utemeljujejo z navedbo, da je bilo prvostopenjsko sodišče seznanjeno z obsojenčevim zdravstvenim stanjem, ki mu je onemogočalo sodelovanje na glavni obravnavi, da pa jo je kljub temu opravilo v nenavzočnosti obsojenca in njegovih zagovornikov. Poudarjajo, da je iz dopisa z dne 4.6.2003 razvidno, da lečeči zdravnik prepovedi vsakršnih obremenitev, tudi psihičnih, obsojencu ni preklical. Na enake navedbe je vložnikom odgovorilo že pritožbeno sodišče, ki je presodilo, da so bili podani vsi pogoji iz 1. odstavka 442. člena ZKP, da sodišče prve stopnje glavno obravnavo opravi v obsojenčevi nenavzočnosti. Pritožbeno sodišče je pravilno ugotovilo, da obsojenec po prejemu vabila na navedeno glavno obravnavo ni predložil nobenega zdravniškega potrdila, iz katerega bi bilo razvidno, da na glavno obravnavo ni sposoben priti. Obrazložilo je tudi, da so obsojenčevi zagovorniki z zdravniškim potrdilom, ki so ga predložili sodišču dne 15.5.2003, dokazovali trditev, da obsojenec iz opravičenih razlogov ne more pristopiti na glavno obravnavo 16.5.2003. Sodišču prve stopnje so predlagali, naj glavno obravnavo preloži, kar je to tudi storilo. Pritožbeno sodišče je tudi zavzelo določno stališče, da iz odgovora obsojenčevega lečečega zdravnika, ki ga je sodišče prejelo dne 12.6.2003, ne izhaja, da bi bil obsojenec objektivno nezmožen pristopa na glavno obravnavo. Obsojenčevi zagovorniki takšni presoji zoperstavljajo svojo oceno, da obsojenec ni bil sposoben dne 18.6.2003 sodelovati na glavni obravnavi. Na ta način glede tega procesno relevantenega dejstva izpodbijajo ugotovljeno dejansko stanje. Nesprejemljivo je stališče v zahtevi, da se predlog za preložitev prejšnje samodejno perpetuira tudi na naslednje glavne obravnave. Ali so razlogi, zaradi katerih obdolženec ne more priti na glavno obravnavo, upravičeni, je v domeni presoje sodišča, ne pa strank. V nasprotnem bi to sodečemu sodniku onemogočalo procesno vodstvo, kar bi imelo za posledico, da nobenega od kazenskih postopkov praktično ne bi bilo mogoče končati. Ne obsojenec, ne njegov zagovornik odsotnosti z glavne obravnave dne 18.6.2003 nista opravičila. Stališče v izpodbijani pravnomočni sodbi, da obsojenčevo bolezensko stanje ni bilo tako, da bi obsojencu (ob upoštevanju narave kaznivega dejanja) ne omogočalo sodelovanje na glavni obravnavi, je razumno. Glede na to, da so bili podani vsi pogoji iz 1. odstavka 442. člena ZKP, da se obravnava opravi v obsojenčevi nenavzočnosti; da je bila ta opravljena v odsotnosti obsojenčevih zagovornikov, zahteva niti ne problematizira, je treba nasprotna zatrjevanja vložnikov zavrniti kot neutemeljena.
 V takem procesnem položaju, ko se šteje, da se je obsojenec odpovedal svoji pravici iz 2. alinee 29. člena Ustave, da se mu sodi v njegovi navzočnosti, se smejo v soglasju s tožilcem prebrati tudi zapisniki, za katere zakon določa, da se smejo prebrati samo s soglasjem obeh strank (2. odstavek 340. člena ZKP). Pritožbeno sodišče pravilno navaja, da se v takem primeru obdolženec odpoveduje tudi tistim pravicam, ki bi jih v primeru neposredne navzočnosti lahko udejanil na glavni obravnavi (postavljanje vprašanj pričam, izvedencem, dajanje pripomb in pojasnil, podajanje dokaznih predlogov) in podobno. Kolikor vložniki v zahtevi zatrjujejo drugače, tudi ne morejo biti uspešni.
 Vložnikom tudi ni mogoče pritrditi, ko v zahtevi navajajo, da je sodišče v kazenskem postopku kršilo obsojenčevo pravico do izvedbe dokazov v svojo korist in s tem tudi pravico do obrambe. Tako stališče obsojenčevi zagovorniki obrazlagajo z navedbo, da je sodišče zanemarilo pomembnost izvedbe dokaza z zaslišanjem priče S.M., za katerega je, za razliko od prvostopenjskega sodišča, ki je neutemeljeno zapisalo, da gre za izmišljeno osebo, obsojenec sam ugotovil, da ta dejansko obstaja in da stanuje v L. v Ulici J.R.
 V našem kazenskem postopku velja načelo procesne akvizicije, po katerem za presojo materialne resnice ni pomembno, kdo je predlagal posamezen dokaz, ampak kakšen je rezultat dokazovanja. Tako lahko vsaka od strank šteje, da ji je v korist dokaz, katerega izvedbo je predlagala nasprotna stranka. Zaslišanje priče S.M. v obtožnem predlogu z dne 25.4.2001 je predlagal državni tožilec, vendar pa po končanem dokaznem postopku na glavni obravnavi pri tem dokaznem predlogu ni vztrajal. Zato ni mogoče trditi, da je bila pred prvostopenjskim sodiščem prekršena obsojenčeva pravica do izvajanja dokazov v njegovo korist. Tak procesni položaj bi nastal le v primeru, če bi obsojenec ali njegovi zagovorniki predlagali izvedbo navedenega dokaza in izkazali, da s tem dokazujejo pravno relevantno dejstvo in verjetnost, da ga bo na ta način mogoče dokazati. Takega predloga pred sodiščem prve stopnje niso podali, obsojenčevi zagovorniki pa so v pritožbi to kršitev utemeljevali z navedbo, da bi morala biti ob pravilni uporabi procesnih določb glavna obravnava preložena, obsojenec pa bi pri podaji zagovora na naslednji glavni obravnavi lahko predlagal zaslišanje navedene priče. Ne glede na to, da so pritožniki, ko so govorili o zaslišanju te priče, uporabili pogojnik, je sodišče druge stopnje tudi obrazložilo, da iz pritožbenih navedb ne izhaja, katera so tista dejstva in okoliščine, ki bi z zaslišanjem predlagane priče postavila v dvom pravilnost ugotovitve, da je obsojenec vedel, da je homologacijsko potrdilo krivo. Pojasnilo je tudi, da zgolj zatrjevanje, da ta priča ni bila zaslišana, zato še ne pomeni, da je dejansko stanje v izpodbijani zadevi nepopolno ugotovljeno. Glede na navedeno tudi po presoji Vrhovnega sodišča zatrjevana kršitev pravic obrambe ni podana.
 Vrhovno sodišče je ugotovilo, da kršitve zakona, na katere se v svoji zahtevi sklicujejo zagovorniki obsojenega K.K., niso podane, vložili pa so jo tudi zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja, zato jo je po 425. členu ZKP zavrnilo kot neutemeljeno.
 Glede na tak izid je obsojeni K.K. po 98.a členu v zvezi s 1.
 odstavkom 95. člena ZKP dolžan plačati stroške, nastale v postopku s tem izrednim pravnim sredstvom, določene kot povprečnino v znesku 250.000 SIT. Pri odmeri pavšalnega zneska je Vrhovno sodišče upoštevalo obsojenčeve gmotne razmere (lastnik hiše in poslovnega prostora) ter zapletenost zadeve z vidika odločanja o zahtevi za varstvo zakonitosti.
 URS člen 29, 29-2.ZKP člen 340, 340/2, 442, 442/2.
 Sodba I Ips 229/98
 P2RvYy0yNTQ5Nw==