type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Avis juridique important
 |
 21986A0610(02)
 Ανταλλαγή επιστολών σχετικά με το σημείο 2 του διακανονισμού μεταξύ της Ευρωπαϊκής Οικονομικής Κοινότητας και της Ανατολικής Δημοκρατίας της Ουρουγουάης για το εμπόριο κρέατος προβάτου και αμνού
 Επίσημη Εφημερίδα αριθ. L 155 της 10/06/1986 σ. 0012
 *****ΑΝΤΑΛΛΑΓΗ ΕΠΙΣΤΟΛΩΝ σχετικά με το σημείο 2 του διακανονισμού μεταξύ της Ευρωπαϊκής Οικονομικής Κοινότητας και της Ανατολικής Δημοκρατίας της Ουρουγουάης για το εμπόριο κρέατος προβάτου και αμνού Επιστολή αριθ. 1 Κύριε, Αναφερόμενος στο διακανονισμό μεταξύ της Ευρωπαϊκής Οικονομικής Κοινότητας και της Ανατολικής Δημοκρατίας της Ουρουγουάης για το εμπόριο κρέατος προβάτου και αμνού, ο οποίος υπογράφηκε στις 14 Οκτωβρίου 1980, και ιδίως στις συζητήσεις που διεξήχθησαν μεταξύ των δύο μερών σύμφωνα με το σημείο 14 του εν λόγω διακανονισμού, έχω την τιμή να σας πληροφορήσω ότι οι αρχές της Ουρουγουάης συμφώνησαν να θεωρήσουν τη Γαλλία και την Ιρλανδία ως ευαίσθητες περιοχές, λαμβανομένων υπόψη των προσωρινών παραγόντων που επεσήμανε η Ευρωπαϊκή Οικονομική Κοινότητα. Για το σκοπό αυτό, οι αρμόδιες αρχές της Ουρουγουάης αναλαμβάνουν την υποχρέωση να αποφύγουν κάθε μεταβολή στα παραδοσιακά ρεύματα των εξαγωγών προϊόντων της Ουρουγουάης, που καλύπτονται από αυτό το διακανονισμό, με προορισμό τη Γαλλία και την Ιρλανδία, κατά την περίοδο από 1ης Απριλίου 1985 έως 31 Μαρτίου 1988. Επίσης, η κυβέρνηση της Ουρουγουάης διευκρινίζει ότι η δέσμευση αυτή ισχύει μόνον εφόσον ο διακανονισμός αυτοπεριορισμού συνεχίζει να ισχύει χωρίς ουδεμία τροποποίηση. Θα σας ήμουν υπόχρεος εάν θέλατε να μου γνωρίσετε τη λήψη της παρούσας επιστολής. Παρακαλώ δεχθείτε, Κύριε, τη διαβεβαίωση της μέγιστης εκτίμησής μου. Για την Κυβέρνηση της Ανατολικής Δημοκρατίας της Ουρουγουάης Επιστολή αριθ. 2 Κύριε, Έχω την τιμή να σας γνωρίσω τη λήψη σημερινής επιστολής σας, η οποία έχει ως εξής: «Αναφερόμενος στο διακανονισμό μεταξύ της Ευρωπαϊκής Οικονομικής Κοινότητας και της Ανατολικής Δημοκρατίας της Ουρουγουάης για το εμπόριο κρέατος προβάτου και αμνού, ο οποίος υπογράφηκε στις 14 Οκτωβρίου 1980, και ιδίως στις συζητήσεις που διεξήχθησαν μεταξύ των δύο μερών σύμφωνα με το σημείο 14 του εν λόγω διακανονισμού, έχω την τιμή να σας πληροφορήσω ότι οι αρχές της Ουρουγουάης συμφώνησαν να θεωρήσουν τη Γαλλία και την Ιρλανδία ως ευαίσθητες περιοχές, λαμβανομένων υπόψη των προσωρινών παραγόντων που επεσήμανε η Ευρωπαϊκή Οικονομική Κοινότητα. Για το σκοπό αυτό, οι αρμόδιες αρχές της Ουρουγουάης αναλαμβάνουν την υποχρέωση να αποφύγουν κάθε μεταβολή στα παραδοσιακά ρεύματα των εξαγωγών προϊόντων της Ουρουγουάης, που καλύπτονται από αυτό το διακανονισμό, με προορισμό τη Γαλλία και την Ιρλανδία, κατά την περίοδο από 1ης Απριλίου 1985 έως 31 Μαρτίου 1988. Επίσης, η κυβέρνηση της Ουρουγουάης διευκρινίζει ότι η δέσμευση αυτή ισχύει μόνον εφόσον ο διακανονισμός αυτοπεριορισμού συνεχίζει να ισχύει χωρίς ουδεμία τροποποίηση. Θα σας ήμουν υπόχρεος εάν θέλατε να μου γνωρίσετε τη λήψη της παρούσας επιστολής.» Παρακαλώ δεχθείτε, Κύριε, τη διαβεβαίωση της μέγιστης εκτίμησής μου. Εξ ονόματος του Συμβουλίου των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων


type: other

text:
Maggio | 2019 | Studio Tributario e Societario Caporale
 Collaborazione fra le amministrazioni tributarie degli Stati UE al fine di contrastare l’evasione fiscale
 Ai fini di contrastare la frode e l’evasione fiscale internazionale, l’Unione europea ha rafforzato la collaborazione fra amministrazioni tributarie degli Stati membri facilitando gli scambi di informazioni che possono favorire la corretta determinazione delle imposte sul reddito e sul patrimonio.
 Le basi sono state poste dalla Direttiva 77/799/CEE del Consiglio, del 19 dicembre 1977 relativa alla reciproca assistenza fra le autorità competenti degli Stati membri. In base alla Direttiva le autorità competenti degli Stati membri hanno iniziato a scambiare ogni informazione atta a permettere loro una corretta determinazione delle imposte sul reddito e sul patrimonio e tutte le informazioni relative alla determinazione delle imposte indirette.
 Successivamente sono state emanate varie Direttive volte a modificare la Direttiva 77/799/CEE ed ad ampliarne il campo d’azione tra cui la Direttiva 2003/93/CE del Consiglio, del 7 ottobre 2003, e la Direttiva 2004/56/CE del Consiglio, del 21 aprile 2004, che si è prefissa anche l’obbiettivo di accelerare il flusso di informazioni tra le autorità fiscali degli Stati membri, basti ricordare l’introduzione dell’articolo 8 ter in tema di “Controlli simultanei”.
 In attuazione della Direttiva 2003/93/CE relativa alla reciproca assistenza fra le autorità competenti degli Stati membri nel settore delle imposte dirette e indirette è stato emanato il Decreto Legislativo 19 settembre 2005, n. 215 che ha modificato numerose norme dell’ordinamento fiscale ed ha introdotto nel Decreto del Presidente della Repubblica del 29/09/1973 n. 600 gli artt. 31-bis (Assistenza per lo scambio di informazioni tra le autorità competenti degli Stati membri dell’Unione europea) e 60-bis (Assistenza per le richieste di notifica tra le autorità competenti degli Stati membri dell’Unione europea).
 Successivamente è stata emanata la Direttiva Comunità Europea del 15/02/2011 n. 16 – Direttiva del Consiglio relativa alla cooperazione amministrativa nel settore fiscale e che ha abrogato la direttiva 77/799/CEE.
 La Direttiva Comunità Europea del 15/02/2011 n. 16 stabilisce le norme e le procedure in base alle quali gli Stati membri cooperano fra loro ai fini dello scambio di informazioni prevedibilmente pertinenti per l’amministrazione e l’applicazione delle leggi nazionali degli Stati membri relative alle imposte di qualsiasi tipo riscosse da o per conto di uno Stato membro o delle ripartizioni territoriali o amministrative di uno Stato membro, comprese le autorità locali.
 La Direttiva 2011/16/UE non si applica all’imposta sul valore aggiunto e ai dazi doganali o alle accise contemplate da altre normative dell’Unione in materia di cooperazione amministrativa fra Stati membri.
 La Direttiva2011/16/UE stabilisce altresì le disposizioni per lo scambio di informazioni con mezzi elettronici nonché le norme e le procedure in base alle quali gli Stati membri e la Commissione cooperano in materia di coordinamento e di valutazione e fa salva l’applicazione negli Stati membri delle norme di assistenza giudiziaria in materia penale. Essa non pregiudica inoltre gli obblighi degli Stati membri con riguardo ad una cooperazione amministrativa più ampia risultanti da altri strumenti giuridici, tra cui gli accordi bilaterali o multilaterali.
 In base all’art. 21 della Direttiva 2011/16/UE le informazioni comunicate a norma della Direttiva sono trasmesse elettronicamente, per quanto possibile, utilizzando la rete CCN (Content- Centric Networking).
 La Commissione è responsabile di tutti gli sviluppi della rete CCN necessari per consentire lo scambio di tali informazioni fra Stati membri, nonché della sicurezza della rete CCN.
 In attuazione della Direttiva 2011/16/UE è stato emanato il Decreto Legislativo 4 marzo 2014, n. 29 .
 In sintonia con la Direttiva 2011/16/UE il Decreto Legislativo 4 marzo 2014, n. 29 stabilisce le norme e le procedure relative allo scambio, con le altre autorità competenti degli Stati Membri dell’Unione europea, delle informazioni prevedibilmente rilevanti per l’amministrazione interessata e per l’applicazione delle leggi nazionali degli Stati membri, relative alle imposte di qualsiasi tipo riscosse da o per conto dell’amministrazione finanziaria e delle ripartizioni territoriali, comprese le autorità locali.
 Il Decreto fa salva l’applicazione delle norme di assistenza giudiziaria in materia penale e non pregiudica gli obblighi dello Stato membro ad una cooperazione amministrativa più ampia risultante da accordi bilaterali e multilaterali.
 In base al Decreto Legislativo 4 marzo 2014, n. 29 vengono stabilite varie tipologie di scambio di informazioni:
 Art. 4 Scambio di informazioni su richiesta;
 Art. 5 Scambio automatico obbligatorio di informazioni;
 Art. 6 Scambio spontaneo di informazioni.
 L’art. 11 del Decreto Legislativo 4 marzo 2014, n. 29 ha modificato gli artt. 31-bis (Assistenza per lo scambio di informazioni tra le autorità competenti degli Stati membri dell’Unione europea) e 60-bis (Assistenza per le richieste di notifica tra le autorità competenti degli Stati membri dell’Unione europea) del Decreto del Presidente della Repubblica del 29/09/1973 n. 600.
 La Direttiva 2014/107/UE del Consiglio, del 9 dicembre 2014 , ha modificato la direttiva 2011/16/UE per quanto riguarda lo scambio automatico obbligatorio di informazioni nel settore fiscale.
 La Direttiva 2014/107/UE del Consiglio, del 9 dicembre 2014 ha anche introdotto nella Direttiva 2011/16/UE gli allegati:
 NORME DI COMUNICAZIONE E ADEGUATA VERIFICA IN MATERIA FISCALE RELATIVE AI CONTI FINANZIARI;
 NORME COMPLEMENTARI DI COMUNICAZIONE E ADEGUATA VERIFICA IN MATERIA FISCALE RELATIVE AI CONTI FINANZIARI.
 La Direttiva (UE) 2015/2376 del Consiglio, dell’8 dicembre 2015, ha ulteriormente modificato la Direttiva 2011/16/UE.
 In attuazione della Direttiva (UE) 2015/2376 è stato emanato il Decreto Legislativo 15 marzo 2017, n. 32. che ha modificato il Decreto legislativo 4 marzo 2014, n. 29 .
 Volendo schematizzare l’evoluzione delle Direttive DAC (Directive Administrative Cooperation) dal 2011 ad oggi:
 DAC Direttiva del Consiglio Attuazione
 1 15/02/2011 2011/16/UE Cooperazione amministrativa nel settore fiscale,scambio automatico di informazioni dai periodi d’imposta dal 1o gennaio 2014 (abroga la Direttiva 77/799/CEE) D. Lgs. 4 marzo 2014, n. 29
 2 09/12/2014 2014/107/UE recante modifiche alla direttiva 2011/16/UE Amplia le categorie di reddito oggetto di scambio automatico, obbligo di trasmettere informazioni, per i periodi d’imposta a decorrere dal 1o gennaio 2016, per quanto concerne i Conti Bancari Normativa italiana di riferimento
 3 08/12/2015 2015/2376/UE recante modifiche alla direttiva 2011/16/UE Estende lo scambio automatico obbligatorio di informazioni ai ruling preventivi transfrontalieri e agli accordi preventivi sui prezzi di trasferimento D. Lgs. 15 marzo 2017, n. 32
 4 25/05/2016 2016/881/UE recante modifiche alla direttiva 2011/16/UE Scambio automatico obbligatorio di informazioni in materia di rendicontazione Paese per Paese Articolo 1, commi 145 e 146 della legge 28 dicembre 2015, n. 208D.M. 23/02/2017
 5 06/12/2016 2016/2258/UE recante modifiche alla direttiva 2011/16/UE Accesso da parte delle autorità fiscali alle informazioni in materia di antiriciclaggio Legge 25 ottobre 2017, n, 163D.Lgs. 18 maggio 2018, n. 60
 6 25/05/2018 2018/822/UE recante modifiche alla direttiva 2011/16/UE Scambio automatico obbligatorio di informazioni nel settore fiscale relativamente ai meccanismi transfrontalieri soggetti all’obbligo di notifica.
 La direttiva n. 2011/16/UE (DAC 1) del 15 febbraio 2011 che ha abrogato, con effetto dal 1° gennaio 2013, la direttiva n. 77/799/CEE stabilendo le norme e le procedure in base alle quali gli Stati membri cooperano tra loro ai fini dello scambio di informazioni fiscali per le Amministrazioni finanziarie. La direttiva è stata recepita nell’ordinamento giuridico interno con il D. Lgs. 4 marzo 2014, n. 29.
 Nella Direttiva sono previste tre tipologie di scambio di informazioni:
 «scambio di informazioni su richiesta»: lo scambio di informazioni basato su una richiesta effettuata dallo Stato membro richiedente allo Stato membro interpellato in un caso specifico;
 «scambio automatico»: la comunicazione sistematica di informazioni predeterminate ad un altro Stato membro, senza richiesta preventiva, a intervalli regolari prestabiliti. Nel contesto dell’articolo 8 le informazioni disponibili sono le informazioni contenute negli archivi fiscali dello Stato membro che comunica le informazioni, consultabili in conformità delle procedure per la raccolta e il trattamento delle informazioni in tale Stato membro;
 «scambio spontaneo»: la comunicazione occasionale, in qualsiasi momento e senza preventiva richiesta di informazioni ad un altro Stato membro;
 Su richiesta dell’autorità richiedente, l’autorità interpellata trasmette all’autorità richiedente le informazioni di cui sia in possesso o che ottenga a seguito di un’indagine amministrativa.
 L’autorità competente di ciascuno Stato membro comunica all’autorità competente di qualsiasi altro Strato membro, mediante scambio automatico obbligatorio, le informazioni disponibili sui periodi d’imposta dal 1o gennaio 2014 riguardanti i residenti in tale altro Stato membro sulle seguenti categorie specifiche di reddito e di capitale ai sensi della legislazione dello Stato membro che comunica le informazioni:
 prodotti di assicurazione sulla vita non contemplati in altri strumenti giuridici dell’Unione sullo scambio di informazioni e misure analoghe;
 La comunicazione di informazioni ha luogo almeno una volta all’anno, entro i sei mesi successivi al termine dell’anno fiscale dello Stato membro durante il quale le informazioni sono state rese disponibili.
 Le informazioni sono trasmesse elettronicamente, per quanto possibile, utilizzando la piattaforma comune basata sulla rete comune di comunicazione (CCN) e sull’interfaccia comune di sistema (CSI), sviluppata dall’Unione per assicurare tutte le trasmissioni con mezzi elettronici tra le autorità competenti nel settore delle dogane e della fiscalità.
 La direttiva del 2011, con l’obiettivo di contrastare la frode fiscale e la pianificazione fiscale aggressiva, è stata oggetto di rilevanti interventi di modifica:
 direttiva n. 2014/107/UE (DAC 2) del Consiglio del 9 dicembre 2014, che ha ampliato l’ambito di applicazione della DAC 1 promuovendo lo scambio automatico di informazioni come standard europeo e internazionale di trasparenza e di cooperazione:
 ampliando le categorie di reddito oggetto di scambio automatico:
 altri redditi finanziari;
 inserendo il par. 3-bis nell’art. 8 che prevede, a riguardo dello scambio automatico, l’obbligo di trasmettere informazioni, per i periodi d’imposta a decorrere dal 1o gennaio 2016, per quanto concerne i Conti Bancari.
 A questo proposito la Direttiva (DAC 2) rende operativo il Common Reporting Standard (CRS, standard informativo, sviluppato dall’OCSE, Organizzazione per la cooperazione e lo sviluppo economico (Organisation for Economic Cooperation and Development (OECD) ), per lo scambio automatico di informazioni, (Automatic Exchange Of Information (AEOI)), a livello globale, tra le autorità fiscali, rivolto a facilitare i controlli anti-evasione,sulle attività finanziarie detenute dai contribuenti (Common Reporting Standard (CRS) – Comunicazione tra i Paesi aderenti delle attività finanziarie detenute dai contribuenti )
 Per la normativa italiana di riferimento vedi: https://www.agenziaentrate.gov.it/wps/content/Nsilib/Nsi/Schede/Comunicazioni/Scambio+Automatico+Finanziario+Internazionale/Normativa+di+riferimento+Scambio+Automatico+Finanziario+Internazionale/?page=schede
 direttiva n. 2015/2376/UE (DAC 3) del Consiglio dell’8 dicembre 2015 che ha introdotto il nuovo art. 8-bis che estende lo scambio automatico obbligatorio di informazioni ai ruling preventivi transfrontalieri e agli accordi preventivi sui prezzi di trasferimento.La direttiva è stata recepita nell’ordinamento giuridico interno con il D. Lgs. 15 marzo 2017, n. 32;
 direttiva n. 2016/881/UE (DAC 4) del Consiglio del 25 maggio 2016 che ha esteso il campo di applicazione dello scambio automatico di informazioni con l’introduzione del nuovo art. 8-bis bis concernente “Ambito di applicazione e condizioni dello scambio automatico obbligatorio di informazioni in materia di rendicontazione Paese per Paese”. L’articolo 1, commi 145 e 146 della Legge 28 dicembre 2015, n. 208 (stabilità 2016) ha previsto che la controllante capogruppo di un gruppo multinazionale, residente nel territorio dello Stato ai sensi dell’art. 73 del TUIR, deve presentare all’Agenzia delle Entrate una rendicontazione paese per paese. Con decreto del Ministro dell’economia e delle finanze sono stabiliti modalità, termini, elementi e condizioni per la trasmissione annuale della rendicontazione. E’ tenuta alla presentazione della rendicontazione la controllante capogruppo, avente l’obbligo di redazione del bilancio consolidato, con un fatturato consolidato, nel periodo d’imposta precedente a quello di rendicontazione, di almeno 750 milioni di euro e che non è controllata, direttamente o indirettamente, da altra impresa del gruppo multinazionale o da altri soggetti tenuti a tale obbligo.Parallelamente, l’obbligo di scambio automatico, le prime linee guida in merito all’obbligo di rendicontazione Country by Country Reporting (CbCR) e allo scambio delle informazioni tra le amministrazioni finanziarie si rinvengono nel BEPS (Base Erosion and Profit Shifting) cd. «Progetto BEPS» – Action 13 (“Guidance on the Implementation of Transfer Pricing Documentation and Country-by-Country Reporting”), pubblicato il 5 ottobre 2015, a conclusione dei lavori del progetto. Le indicazioni contenute nel BEPS – Action 13, in tema di rendicontazione paese per paese, sono state recepite nell’ordinamento interno con la Legge 28 dicembre 2015, n. 208.
 direttiva n. 2016/2258/UE (DAC 5) del Consiglio del 6 dicembre 2016 che modifica la direttiva del 2011 per quanto riguarda l’accesso da parte delle autorità fiscali alle informazioni in materia di antiriciclaggio.
 direttiva n. 2018/822/UE (DAC 6) del Consiglio del 25 maggio 2018 che modifica la direttiva 2011/16/UE per quanto riguarda lo scambio automatico obbligatorio di informazioni nel settore fiscale relativamente ai meccanismi transfrontalieri soggetti all’obbligo di notifica.La Direttiva riflette ampiamente l’azione 12 (BEPS – Action 12: Disclosure of aggresive tax planning) del piano OCSE del 2013 per combattere la riduzione della base imponibile e il trasferimento degli utili a seguito di una pianificazione fiscale aggressiva.
 La Direttiva pone l’obbligo di comunicazione a carico degli intermediari (art. 3, punto 21: “qualunque persona che elabori, commercializzi, organizzi o metta a disposizione a fini di attuazione o gestisca l’attuazione di un meccanismo transfrontaliero soggetto all’obbligo di notifica”. Quindi per. es. commercialisti, avvocati....)
 I nuovi obblighi di segnalazione si applicheranno a partire dal 1 ° luglio 2020. Gli Stati membri saranno obbligati a scambiarsi informazioni ogni tre mesi, entro un mese dalla fine del trimestre in cui sono presentate le informazioni. Il primo scambio automatico di informazioni sarà quindi completato entro il 31 ottobre 2020.
 Regime fiscale UE applicabile alle società madri e figlie
 Maggio 26, 2019 MariaRosariaCaporale
 L’Unione Europea, rispondendo all’esigenza, direttamente connessa al principio fondante dell’Unione Europea di garantire la libera circolazione dei capitali all’interno del mercato comune, di non ostacolare la formazione di gruppi societari transfrontalieri, ha introdotto, per i gruppi di società di Stati membri diversi, disposizioni fiscali improntate alla massima neutralità fiscale, con l’obiettivo di eliminare la possibilità di doppia imposizione degli utili distribuiti in forma di dividendi dalle società figlie, stabilite in uno Stato membro, alle corrispondenti società madri, stabilite in un altro Stato membro, dovuta al simultaneo intervento di regimi tributari di due Stati differenti.
 La Direttiva 90/435/CEE , nota come direttiva madre-figlia, poi rifusa nella Direttiva 2011/96/UE , disciplina la tassazione degli utili distribuiti nei casi in cui, all’interno di un gruppo societario, società madre e società figlia appartengano a differenti Stati membri dell’Unione Europea.
 In base all’art. 1 della Direttiva 2011/96/UE ogni Stato membro applica la direttiva in oggetto:
 In base al comma 2 dell’art.1 la direttiva non pregiudica l’applicazione di disposizioni nazionali o convenzionali necessarie per evitare le frodi e gli abusi.
 Ai fini dell’applicazione della Direttiva si intende per:
 a) «società di uno Stato membro» qualsiasi società:
 i) che abbia una delle forme enumerate nell’allegato I, parte A;
 ii) che, secondo la legislazione fiscale di uno Stato membro, sia considerata come avente il domicilio fiscale in tale Stato membro e, ai sensi di una convenzione in materia di doppia imposizione conclusa con uno Stato terzo, non sia considerata come avente tale domicilio fuori dell’Unione;
 iii) che, inoltre, sia assoggettata, senza possibilità di opzione e senza esserne esentata, a una delle imposte elencate nell’allegato I, parte B, o a qualsiasi altra imposta che venga a sostituire una delle imposte sopraindicate;
 b) «stabile organizzazione» una sede fissa di affari situata in uno Stato membro, attraverso la quale una società di un altro Stato membro esercita in tutto o in parte la sua attività, per quanto gli utili di quella sede di affari siano soggetti a imposta nello Stato membro nel quale essa è situata ai sensi del pertinente trattato fiscale bilaterale o, in assenza di un siffatto trattato, ai sensi del diritto interno.
 In base all’art.3 ai fini dell’applicazione della Direttiva:
 la qualità di società madre è riconosciuta:
 almeno a una società di uno Stato membro che soddisfi le condizioni di cui all’articolo 2 e che detenga una partecipazione minima del 10 % nel capitale di una società di un altro Stato membro che soddisfi le medesime condizioni;
 alle stesse condizioni, ad una società di uno Stato membro che detenga nel capitale di una società dello stesso Stato membro una partecipazione minima del 10 %, parzialmente o totalmente attraverso una stabile organizzazione della prima società situata in un altro Stato membro;
 «società figlia» la società nel cui capitale è detenuta la partecipazione indicata alla lettera a).
 In deroga gli Stati membri hanno la facoltà:
 di sostituire, mediante accordo bilaterale, il criterio di partecipazione al capitale con quello dei diritti di voto;
 di non applicare la presente direttiva a quelle società di tale Stato membro che non conservino, per un periodo ininterrotto di almeno due anni, una partecipazione che dia diritto alla qualità di società madre o alle società nelle quali una società di un altro Stato membro non conservi, per un periodo ininterrotto di almeno due anni, siffatta partecipazione.
 Quindi, si considera società madre la società insediata in uno degli Stati membri dell’UE che detenga una partecipazione minima, o pari al 10%, nel capitale (o nei diritti di voto) di una società di un altro Stato membro (vedi: comma 3-ter art. 89 TUIR).
 Gli ordinamenti fiscali degli Stati membri hanno la facoltà di non applicare il beneficio dell’esenzione accordato agli utili nell’ambito della madre-figlia qualora la partecipazione non risulti detenuta ininterrottamente da almeno due anni (l’Italia prevede un holding period di un anno, comma 3-ter art. 89 TUIR e lettera d) primo comma art.27 bis DPR/600).
 In base all’art. 4 della Direttiva 2011/96/UE lo Stato della società madre può alternativamente:
 astenersi dal sottoporre ad imposizione gli utili distribuiti dalla società figlia (lettera a) paragrafo 1 art.4);
 sottopone ad imposizione gli utili, autorizzando però la società madre o la sua stabile organizzazione a dedurre dalla sua imposta la frazione dell’imposta subita dalla società figlia nel proprio Stato di insediamento nei limiti dell’imposta nazionale corrispondente(lettera b) paragrafo 1 art.4).
 La Direttiva 2014/86/UE del Consiglio dell’8 luglio 2014, modificando l’art.4, quando una società madre, in virtù del rapporto di partecipazione tra la società madre e la sua società figlia, riceve utili distribuiti in occasione diversa dalla liquidazione della società figlia:
 circoscrive l’obbligo dello Stato membro della società madre di astenersi dall’imposizione degli utili distribuiti “nella misura in cui essi non sono deducibili per la società figlia“;
 prevede il dovere di sottoporre “tali utili ad imposizione nella misura in cui essi sono deducibili per la società figlia“.
 Questo allo scopo di contrastare schemi abusivi, che si basano sull’utilizzo di strumenti finanziari ibridi (hybrid financial instrument), in cui uno strumento finanziario è classificato come strumento di debito dall’ordinamento fiscale di uno Stato (il pagamento ad esso associato è quindi deducibile secondo la normativa fiscale di tale Paese) mentre è classificato dall’ordinamento fiscale di un altro Stato come apporto di capitale, (rendendo così l’utile ad esso associato fiscalmente esente).
 La modifica legislativa si inserisce, quindi, nel solco delineato dalla raccomandazione della Commissione 2012/772/Ue in merito alla necessità di rafforzare la lotta all’elusione e all’evasione fiscale, con particolare attenzione alla possibile utilizzazione abusiva di strumenti finanziari ibridi, negli interventi normativi di contrasto a fenomeni di doppia non imposizione, doppia esenzione o, come nella previsione di cui all’art. 1 della Direttiva 2014/86/UE, a meccanismi di deduzione esenzione, dovuti alla mancata armonizzazione dei diversi ordinamenti fiscali.
 Il piano d’azione progetto Base erosion and profit shifting (BEPS) dell’OCSE, prefiggendosi l’obiettivo di neutralizzare i fenomeni di pianificazione fiscale aggressiva, va nella medesima direzione ed in questo contesto, sono state pubblicate le raccomandazioni per un approccio internazionale coordinato di lotta all’evasione fiscale delle imprese multinazionali, tra cui quelle relative all’Action Plan n. 2 dal titolo “Neutralising the effects of hybrid mismatch arrangements” (Vedi: Direttive anti elusione – Anti Tax Avoidance Directives (ATAD 1 e 2)).
 La Direttiva (UE) 2015/121, ponendosi nel solco normativo suddetto, sostituendo il paragrafo 2 dell’art. 1 della Direttiva 2011/96/UE, recita:
 “2. Gli Stati membri non applicano i benefici della presente direttiva a una costruzione o a una serie di costruzioni che, essendo stata posta in essere allo scopo principale o a uno degli scopi principali di ottenere un vantaggio fiscale che è in contrasto con l’oggetto o la finalità della presente direttiva, non è genuina avendo riguardo a tutti i fatti e le circostanze pertinenti.
 Una costruzione può comprendere più di una fase o parte.
 3. Ai fini del paragrafo 2, una costruzione o una serie di costruzioni è considerata non genuina nella misura in cui non è stata posta in essere per valide ragioni commerciali che riflettono la realtà economica.
 4. La presente direttiva non pregiudica l’applicazione di disposizioni nazionali o convenzionali necessarie per evitare l’evasione fiscale, la frode fiscale o l’abuso“.
 In base all’art. 5 della Direttiva 2011/96/UE gli utili distribuiti da una società figlia alla sua società madre sono esenti dalla ritenuta alla fonte.
 Lo Stato membro da cui dipende la società madre non può riscuotere ritenute alla fonte sugli utili che questa società riceve dalla sua società figlia.
 L’espressione «ritenuta alla fonte» non comprende il pagamento anticipato o preliminare (ritenuta) dell’imposta sulle società allo Stato membro in cui ha sede la società figlia, effettuato in concomitanza con la distribuzione degli utili alla società madre.
 La Direttiva 2011/96/UE lascia impregiudicata l’applicazione di disposizioni nazionali o convenzionali intese a sopprimere o ad attenuare la doppia imposizione economica dei dividendi, in particolare delle disposizioni relative al pagamento di crediti di imposta ai beneficiari dei dividendi.
 L’art. 26 della Legge n. 122 del 7 luglio 2016 (disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia all’Unione Europea”, meglio nota come “legge europea”, pubblicata sulla Gazzetta Ufficiale n. 132 del 8 luglio 2016), ha recepito nell’ordinamento fiscale italiano le Disposizioni della direttiva 2014/86/UE e della direttiva (UE) 2015/121 concernenti il regime fiscale comune applicabile alle societa’ madri e figlie di Stati membri diversi:
 introducendo i commi 3-bis e 3-ter all’articolo 89 del testo unico delle imposte sui redditi, dicui al decreto del Presidente della Repubblica 22 dicembre 1986, n.917;
 modificando l’articolo 27-bis del decreto del Presidente della Repubblica 29 settembre 1973, n. 600.
 Evoluzione normativa:
 Direttiva 90/435/CEE concernente il regime fiscale comune applicabile alle società madri e figlie di Stati membri
 Direttiva 2003/123/CE che modifica la direttiva 90/435/CEE concernente il regime fiscale comune applicabile alle società
 madri e figlie di Stati membri diversi
 Direttiva 2006/98/CE che adegua talune direttive in materia di fiscalità, a motivo dell’adesione della Bulgaria e della Romania
 Direttiva 2011/96/UE concernente il regime fiscale comune applicabile alle società madri e figlie di Stati membri diversi (rifusione)
 Direttiva 2014/86/UE recante modifica della direttiva 2011/96/UE, concernente il regime fiscale comune applicabile alle società madri e figlie di Stati membri diversi
 Direttiva (UE) 2015/121 DEL CONSIGLIO
 del 27 gennaio 2015 che modifica la direttiva 2011/96/UE concernente il regime fiscale comune applicabile alle società madri e figlie di Stati membri diversi
 Art. 26 della Legge n. 122 del 7 luglio 2016 “disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia all’Unione Europea”, meglio nota come “legge europea”, pubblicata sulla Gazzetta Ufficiale n. 132 del 8 luglio 2016.
 Criptovalute - Quadro RT
 In base all’art. 67 del Tuir, primo comma c-ter, sono redditi diversi se non costituiscono redditi di capitale ovvero se non sono conseguiti nell’esercizio di arti e professioni o di imprese commerciali le plusvalenze, realizzate mediante cessione a titolo oneroso di valute estere
 oggetto di cessione a termine
 o rivenienti da depositi o conti correnti.
 Il successivo comma 1-ter specifica che “Le plusvalenze derivanti dalla cessione a titolo oneroso di valute estere rivenienti da depositi e conti correnti concorrono a formare il reddito a condizione che nel periodo d’imposta la giacenza dei depositi e conti correnti complessivamente intrattenuti dal contribuente, calcolata secondo il cambio vigente all’inizio del periodo di riferimento sia superiore a cento milioni di lire (euro 51.645,69 per almeno sette giorni lavorativi continui.“
 Quindi le plusvalenze realizzate mediante cessione a titolo oneroso di valute estere :
 oggetto di cessione a termine sono sempre redditi diversi;
 mediante cessione a pronti sono redditi diversi se rivenienti da depositi e conti correnti solo a condizione che nel periodo d’imposta la giacenza dei depositi e conti correnti complessivamente intrattenuti dal contribuente, calcolata secondo il cambio vigente all’inizio del periodo di riferimento, sia superiore a euro 51.645,69 per almeno sette giorni lavorativi continui.
 In base alla risoluzione n. 72/E/2016, l’Amministrazione Finanziaria asserisce che: “Per quanto riguarda, la tassazione ai fini delle imposte sul reddito dei clienti della Società, persone fisiche che detengono i bitcoin al di fuori dell’attività d’impresa, si ricorda che le operazioni a pronti (acquisti e vendite) di valuta non generano redditi imponibili mancando la finalità speculativa.”
 Una importante indicazione è contenuta in una risposta (non pubblica) rilasciata dall’Agenzia delle Entrate (Dre Lombardia) a un interpello, il n. 956-39/2018: “Alla luce di quanto precede si ritiene che, ai fini delle imposte sul reddito, delle persone fisiche che detengono bitcoin (o altre valute virtuali) al di fuori dell’attività d’impresa, alle operazioni di conversione di valuta virtuale si applicano i principi generali che regolano le operazioni aventi ad oggetto valute tradizionali.
 Conseguentemente, le cessioni a pronti di valuta virtuale non danno origine a redditi imponibili mancando la finalità speculativa salvo generare un reddito diverso qualora la valuta ceduta derivi da prelievi da portafogli elettronici (wallet), per i quali la giacenza media superi un controvalore di euro 51.645,69 per almeno sette giorni lavorativi continui nel periodo d’imposta, ai sensi dell’articolo 67, comma 1, lettera c-ter), del testo unico delle imposte sui redditi approvato con D.P.R. 22 dicembre 1986, n. 917 (TUIR), e del comma 1-ter del medesimo articolo.
 Per cessione a pronti si intende una transazione in cui si ha lo scambio immediato di una valuta contro una valuta differente. Il valore in euro della giacenza media in valuta virtuale va calcolato secondo il cambio di riferimento all’inizio del periodo di imposta, e cioè al 1° gennaio dell’anno in cui si verifica il presupposto di tassazione (cfr. circolare 24 giugno 1998, n. 165).“
 Ai fini Irpef, quindi, l’Amministrazione Finanziaria ha ribadito che le valute virtuali, se detenute al di fuori del regime di impresa, possono generare un reddito diverso tassabile secondo i principi che regolano le operazioni aventi a oggetto valute tradizionali, previsti dall’articolo 67, comma 1-ter del T.U.I.R.
 Può rilevare ogni conversione di criptovalute realizzata per effetto di una cessione a pronti se la giacenza media dell’insieme dei “wallet” (portafoglio elettronico, considerato l’equivalente di un deposito tradizionale ai fini dell’articolo 67) detenuti dal contribuente, ha superato il controvalore di 51.645,69 euro per almeno sette giorni lavorativi.
 La giacenza va calcolata sulla base del rapporto di cambio al 1° gennaio (1), rilevato sul sito dove il contribuente ha acquistato la valuta virtuale o in mancanza quello dove ha effettuato la maggior parte delle operazioni. La plusvalenza (al netto di eventuali minusvalenze scomputabili) va dichiarata nel quadro RT, Plusvalenze di natura finanziaria, utilizzando il criterio Lifo (2) in caso di vendite parziali, liquidando la relativa imposta sostitutiva del 26%. Il costo, se non documentabile, può essere calcolato dividendo l’importo del bonifico effettuato all’exchanger per il numero di criptovalute acquistate.
 Le plusvalenze realizzate per effetto di una cessione di criptovalute a termine costituiscono sempre redditi diversi. Di conseguenza, come tali, devono essere indicati nel quadro RT del modello Unico PF di dichiarazione ed essere assoggettati ad imposta sostitutiva con aliquota del 26 per cento (Vedi: art. 67 del Tuir, primo comma c-ter): “le plusvalenze, diverse da quelle di cui alle lettere c) e c-bis), realizzate mediante cessione a titolo oneroso ovvero rimborso di titoli non rappresentativi di merci, di certificati di massa, di valute estere, oggetto di cessione a termine o rivenienti da depositi o conti correnti, di metalli preziosi, sempreche’ siano allo stato grezzo o monetato, e di quote di partecipazione ad organismi d’investimento collettivo. Agli effetti dell’applicazione della presente lettera si considera cessione a titolo oneroso anche il prelievo delle valute estere dal deposito o conto corrente.”
 A ns. avviso trovando applicazione l’art. 67 del Tuir, primo comma c-ter) si devono anche considerare i commi 5 e 6 dell’art. 68 del Tuir:
 “5. Le plusvalenze di cui alle lettere c) e c-bis), diverse da quelle di cui al comma 4, e c-ter) del comma 1 dell’articolo 67 sono sommate algebricamente alle relative minusvalenze, nonche’ ai redditi ed alle perdite di cui alla lettera c-quater) e alle plusvalenze ed altri proventi di cui alla lettera c-quinquies) del comma 1 dello stesso articolo 67; se l’ammontare complessivo delle minusvalenze e delle perdite e’ superiore all’ammontare complessivo delle plusvalenze e degli altri redditi, l’eccedenza puo’ essere portata in deduzione, fino a concorrenza, dalle plusvalenze e dagli altri redditi dei periodi d’imposta successivi ma non oltre il quarto, a condizione che sia indicata nella dichiarazione dei redditi relativa al periodo d’imposta nel quale le minusvalenze e le perdite sono state realizzate.
 6. Le plusvalenze indicate nelle lettere c), c-bis) e c-ter) del comma 1 dell’articolo 67 sono costituite dalla differenza tra il corrispettivo percepito ovvero la somma od il valore normale dei beni rimborsati ed il costo od il valore di acquisto assoggettato a tassazione, aumentato di ogni onere inerente alla loro produzione, compresa l’imposta di successione e donazione, con esclusione degli interessi passivi. Nel caso di acquisto per successione, si assume come costo il valore definito o, in mancanza, quello dichiarato agli effetti dell’imposta di successione, nonche’, per i titoli esenti da tale imposta, il valore normale alla data di apertura della successione. Nel caso di acquisto per donazione si assume come costo il costo del donante. .......... Per le valute estere cedute a termine si assume come costo il valore della valuta al cambio a pronti vigente alla data di stipula del contratto di cessione. Il costo o valore di acquisto e’ documentato a cura del contribuente. Per le valute estere prelevate da depositi e conti correnti, in mancanza della documentazione del costo, si assume come costo il valore della valuta al minore dei cambi mensili accertati ai sensi dell’articolo 110, comma 9, nel periodo d’imposta in cui la plusvalenza e’ realizzata. Le minusvalenze sono determinate con gli stessi criteri stabiliti per le plusvalenze.”
 Le cessioni a pronti di criptovalute non generano redditi imponibili salvo la giacenza “media” dei wallet complessivamente detenuti dal contribuente, superi il controvalore in euro di 51.645,69 per almeno sette giorni lavorativi continui nel periodo d’imposta. In tal caso, va compilato il quadro RT come previsto per le cessioni a termine.
 L’agenzia delle Entrate (Dre Liguria) con la risposta all’interpello n. 903-47/2018 ha ribadito che la detenzione di criptovalute e di token al di fuori dell’attività di impresa, comprese quelle derivanti dalla partecipazione ad Ico (Initial coin offering) generate da un cosiddetto «crowdsale», va sempre monitorata nel quadro RW, mentre ogni transazione in euro non «a pronti», anche generata da quell’attività, produce redditi da dichiarare al quadro RT da assoggettare ad imposta sostitutiva del 26 per cento.
 Le istruzioni al quadro RT, quando trattano della determinazione della base imponibile (art. 68 del TUIR) specificano che:
 “Per quanto concerne la determinazione della base imponibile delle plusvalenze derivanti dalla cessione a termine di valute, si assume come costo il valore della valuta calcolato in base al cambio a pronti vigente alla data di stipula del contratto di cessione.
 Nel caso, invece, di cessione a pronti di valute estere prelevate da depositi e conti correnti, la base imponibile è pari alla differenza tra il corrispettivo della cessione ed il costo della valuta, rappresentato dal cambio storico calcolato sulla base del criterio “L.I.F.O.”, costo che deve essere documentato dal contribuente. qualora non sia possibile determinare il costo per mancanza di documentazione, si deve far riferimento al minore dei cambi mensili determinati con l’apposito decreto ministeriale nel periodo d’imposta in cui la plusvalenza è stata conseguita.
 Per le valute estere prelevate da depositi e conti correnti si assume come corrispettivo il valore normale della valuta alla data di effettuazione del prelievo.
 Nel caso in cui l’ammontare delle minusvalenze (o perdite) sia superiore a quello delle plusvalenze (o redditi), indicate nella presente sezione, l’eccedenza è portata in deduzione, fino a concorrenza, dalle plusvalenze dei periodi d’imposta successivi, ma non oltre il quarto, a condizione che tale situazione sia evidenziata nella dichiarazione dei redditi relativa al periodo d’imposta in cui essa si è verificata.”
 Ai fini del pagamento dell’imposta sostitutiva sulle plusvalenze di cui all’art. 67, comma 1, lett. da c-ter del tuir, deve essere utilizzato il codice tributo “1100”.
 (1) cfr. circolare 24 giugno 1998, n. 165:
 la tassazione delle plusvalenze derivanti dalla cessione di valute rivenienti da depositi e conti correnti si ha solo nel caso in cui la giacenza in valuta nei depositi e conti correnti complessivamente intrattenuti dal contribuente sia superiore a 100 milioni di lire per almeno sette giorni lavorativi continui nel periodo d’imposta in cui la plusvalenza e’ stata realizzata. Il valore in lire della giacenza in valuta va calcolato secondo il cambio vigente all’inizio del periodo di riferimento, e cioe’ al 1 gennaio dell’anno in cui si verifica il presupposto di tassazione (prelievo), verificando altresi’ che in tale anno la anzidetta giacenza si sia protratta per almeno sette giorni lavorativi continui. Resta inteso che, qualora non risulti integrata la condizione precedentemente individuata, non si rendono deducibili neppure le minusvalenze eventualmente
 (2) Interpello n. 956-39/2018: Si fa presente, inoltre, che ai fini della determinazione di un’eventuale plusvalenza derivante dal prelievo dal wallet, che abbia superato la predetta giacenza media, si deve utilizzare il costo di acquisto e che agli effetti della determinazione delle plusvalenze/minusvalenze si considerano cedute per prime le valute acquisite in data più recente (cfr. articolo 67, comma 1-bis, del TUIR).
 Maggio 11, 2019 MariaRosariaCaporale
 Il primo comma dell’articolo 12 Decreto legislativo del 23/07/1991 n. 240 (Norme per l’applicazione del regolamento n. 85/2137/CEE, relativo all’istituzione di un Gruppo Europeo di Interesse Economico GEIE, ai sensi dell’art. 17 della L. 29 dicembre 1990, n. 428) ha aggiunto all‘art. 4 della tariffa, parte prima, Atti soggetti a registrazione in termine fisso. Atti societari, del Testo Unico delle disposizioni concernenti l’imposta di registro, approvato con D.P.R. 26 aprile 1986, n. 131, la lettera g): atti propri dei gruppi europei di interesse economico euro 168,00 (importo elevato da 168,00 euro a 200,00 come dal secondo comma dell’art. 26 D.L. n. 104 12/09/2013)
 Il terzo comma dell’art. 12 del Dlgs. del 23/07/1991 n. 240 stabilisce che:”Gli atti di trasferimento di proprieta’ di beni immobili o costituzione o trasferimento di diritti reali immobiliari sugli stessi, di cui alla lettera g) dell’art. 4 della tariffa, prima parte, del Testo Unico delle disposizioni concernenti l’imposta di registro, approvato con D.P.R. 26 aprile 1986, n. 131, scontano l’imposta ipotecaria di trascrizione e l’imposta catastale in misura fissa (€ 200,00, secondo comma dell’art. 26 D.L. n. 104 12/09/2013)”.
 Ora c’è da considerare che per gli atti di trasferimento di proprieta’ di beni immobili o costituzione o trasferimento di diritti reali immobiliari sugli stessi mentre per l’imposta ipotecaria di trascrizione e l’imposta catastale siamo in presenza di un preciso dettato in base al terzo comma dell’art. 12 del Dlgs. del 23/07/1991 n. 240, il quale stabilisce che scontano l’imposta ipotecaria di trascrizione e l’imposta catastale in misura fissa, per quanto riguarda l’imposta di registro che grava sui suddetti atti, la misura della stessa è soggetta ad interpretazione.


text:
21 Aug 2009 11:55
 07 Jul 2009 12:40
 SKM2009.494.VLR
 5. afdeling, B-0846-08
 Sagen drejede sig om, hvorvidt betingelserne for omgørelse i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2 og nr. 3 var opfyldt. Sagen havde sammenhæng med Højesterets dom af 9. januar 2006 - SKM2006.38.HR -hvor Højesteret fandt, at en postering på selskabernes mellemregningskonto ikke var udtryk for reelle overførsler, men derimod udtryk for, at det posterede beløb måtte anses som udloddet på posteringsdatoen den 30. september 1993, hvilket ifølge den dagældende bestemmelse i selskabsskattelovens § 13, stk. 1, nr. 2, udløste udlodningsbeskatning. De sagsøgende selskaber anmodede under denne sag om omgørelse af udlodningen pr. 30. september 1993.
 Landsretten fandt, at betingelserne i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2, var opfyldt, men fandt derimod ikke, at betingelsen om, at dispositionen der ønskes omgjort, skal være lagt klart frem for myndighederne, jf. skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, var opfyldt.
 Landsretten lagde i sin begrundelse vægt på, at skattemyndighederne ikke på grundlag det indleverede selvangivelsesmateriale klart kunne konstatere, at udlodningen var sket den 30. september 1993. Det var ikke tilstrækkeligt, at myndighederne ved at sammenholde forskellige oplysninger i årsregnskaberne for 1992-93 kunne udlede, at udbytte måtte være betalt i indkomståret, når de fremlagte oplysninger ikke indeholdte en tilstrækkelig klar angivelse af selve tidspunktet for modtagelse af udlodningen.
 Landsretten udtalte endvidere, at det var uden betydning, om ledelsen havde været i god tro med hensyn til den skatteretlige betydning af bogføringen pr. 30. september 1993, ligesom retten fandt, at det var uden betydning, om selskabets ledelse ikke havde forsøgt at skjule dispositionerne for skattemyndighederne.
 Lilholt, Peter Buhl og Søren Ejdum (kst.)
 Denne sag er anlagt ved stævning indleveret til Byretten den 27. november 2007. Ved kendelse afsagt den 19. maj 2008 har Byretten henvist sagen til Vestre Landsret, jf. retsplejelovens § 226, stk. 1.
 Sagen angår spørgsmålet, om der i medfør af skatteforvaltningslovens § 29 skal meddeles sagsøgerne, H1 Holding ApS og H2 Holding ApS, der er koncernforbundne selskaber, tilladelse til at omgøre en udbytteudlodning i 1993 på 37 mio. kr. fra datterselskabet H2 Holding ApS til moderselskabet H1 Holding ApS.
 Sagsøgernes påstand
 H1 Holding ApS og H2 Holding ApS indrømmes tilladelse til omgørelse af den i 1993 foretagne udbytteudlodning på 37 mio. kr. fra H2 Holding ApS til H1 Holding ApS.
 Der er mellem parterne enighed om, at betingelserne for omgørelse i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 1, 4 og 5, er opfyldt.
 Der er endvidere enighed om, at dispositionen for sagsøgerne har haft væsentlige skattemæssige virkninger, jf. § 29, stk. 1, nr. 2. Sagsøgerne har gjort gældende, at disse virkninger "utvivlsomt" har været "utilsigtede". Sagsøgte har bestridt dette.
 Sagsøgerne har gjort gældende, at betingelsen i § 29, stk. 1, nr. 3, om, at dispositionen skal have været "lagt klart frem for myndighederne", er opfyldt. Sagsøgte har bestridt dette.
 Landsskatteretten har den 14. september 2007 afsagt to enslydende kendelser vedrørende de to selskabers anmodninger om omgørelse. Ved kendelserne blev selskaberne nægtet tilladelse til omgørelse af udlodningen.
 Sagens nærmere omstændigheder fremgår af sagsfremstillingen i kendelserne. Fra kendelsen vedrørende H1 Holding ApS gengives følgende:
 H1 Holding ApS erhvervede ved anpartskøbsaftale af 26. april 1993 - og dermed i regnskabsåret 1.10.1992 - 30.9.1993 (skatteåret 1994/95) - hele anpartskapitalen på nom. 80.000 kr. i H2 Holding ApS (daværende H2X Holding ApS) af 7 personanpartshavere for 41.579.030 kr. Det købte selskabs aktiver var kapitalinteresser i datterselskaber og mellemregning med datterselskaber, jf. aftalens § 2.
 I aftalens §§ 3 og 4 er indeholdt bestemmelser om hhv. købesummens størrelse (opgjort til 41.579.030 kr.) og købesummens berigtigelse (1 mio. kr. deponeres hos advokat den 29. april 1994 og 40.579.030 kr. overføres kontant til en af sælgerne anvist bankkonto i F1 Bank senest den 10. maj 1993). Købesummen frigives til sælgerne den 10. maj 1993, når det overdragne selskabs aktiver er stillet til købers disposition. I aftalens § 4 hedder det således:
 "Den 10. maj 1993 stiller sælgerne til disposition for køber selskabets kassebeholdning bestående af egenkapital og selskabsskatter ved bankoverførsel i kontantform til selskabets nye bankkonto i F2 Bank,...".
 Dette beløb er opgjort til 48.526.134 kr.
 Den 10. maj 1993 blev midlerne i det købte selskab med tilhørende datterselskaber, eller i alt 48.526.134 kr. indsat på en konto tilhørende et datterselskab i koncernen (H3 ApS), og samme dag blev 40.579.030 kr. hævet på denne konto og overført som vederlag til sælgerne.
 På H2 Holding ApS' generalforsamling den 22. december 1993 blev det besluttet at udlodde 37 mio. kr. til H1 Holding ApS som foreslået i årsregnskabet for 1992/93 (perioden 1.5.1992 - 30.9.1993), jf. regnskabets side 2 under bestyrelsens årsberetning.
 Udlodningen på 37 mio. kr. er bogført på mellemregningskonti pr. 30. september 1993, hvorefter H1 Holding ApS - i stedet for en gæld til H2 Holding ApS (tidligere gæld til dets datterselskab H2.1 Produktion A/S) på 30.069.115 kr. - havde et tilgodehavende hos H2 Holding ApS på 6.930.885 kr.
 Af H1 Holding ApS' koncern-/årsregnskab for 1992/93 med status pr. 30. september 1993 fremgår om egenkapital (under note 7 på side 19) "udbytte datterselskab 56.000.000 kr."
 Det var parternes opfattelse, at udbyttet på 37 mio. kr. var udloddet den 22. december 1993 som vedtaget på generalforsamlingen denne dato, dvs. i det modtagende selskabs regnskabsår 1993/94, således at udbyttet var skattefrit efter selskabsskattelovens dagældende § 13, stk. 1, nr. 2. Ifølge udbytteerklæringen blev der derfor heller ikke beregnet nogen udbytteskat.
 Højesteret har ved dom af 9. januar 2006 (SKM 2006.38.HR) anset beløbet på 37 mio. kr. for udloddet den 30. september 1993, dvs. i det modtagende selskabs regnskabsår 1992/93 (skatteåret 1994/95) med henvisning til posteringer på mellemregningskonti, således at udbyttet ikke er skattefrit efter selskabsskattelovens dagældende § 13, stk. 1, nr. 2, men skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst med 66 % af udbyttebeløbet, jf. selskabsskattelovens dagældende § 13, stk. 4. Ved indkomstansættelsen det pågældende år var udlodning tidligere anset for sket den 10. maj 1993 først af skattemyndigheden af et beløb på 37 mio. kr. og senere af Landsskatteretten og Vestre Landsret (ved afgørelser af hhv. 31. oktober 1997 og 6. oktober 2000) af et beløb på 48.526.134 kr. I Højesterets dom hedder det bl.a.:
 "Ved H1 Holding ApS' køb af H2X Holding ApS, senere H2 Holding ApS, med tilhørende datterselskaber blev midlerne i de købte selskaber, i alt 48.526.134 kr., den 10. maj 1993 indsat på en konto tilhørende et datterselskab i koncernen og samme dag blev købesummen på 40.579.030 kr. hævet på denne konto og overført til sælgerne. Det er herefter spørgsmålet, om H1 Holdings dispositioner over midlerne indebar en udlodning, der var omfattet af ligningslovens § 16 A, eller om der var tale om udlån af midlerne til H1 Holding.
 Det forhold, at købet af H2X i strid med selvfinansieringaforbuddet blev finansieret af H2X' egne midler, indebærer ikke i sig selv, at et beløb svarende til købesummen må anses for udloddet til køberen H1 Holding. Heller ikke indsættelsen af den resterende del af H2X' midler på den nævnte konto kan i sig selv anses for en udlodning. Der foreligger således ikke udlodning, hvis det godtgøres, at der var tale om lån, som H1 Holding kunne og ville tilbagebetale.
 Fra modtagelsen den 10. maj 1993 blev H2X' midler bogført som et tilgodehavende for H2X og som gæld for H1 Holding. Mellemværendet blev ligesom andre økonomiske mellemværender mellem selskaberne i koncernen ført på mellemregningskonti, hvor der blev tilskrevet renter. Indtil regnskabsårets udløb den 30. september 1993 blev mellemværendet nedbragt til 30.069.115 kr. bl.a. ved betaling for H2.1 Produktions køb af afskrivningsberettigede aktiver. Efter de økonomiske oplysninger om H1-koncernen må det endvidere lægges til grund, at H1 Holding ville have været i stand til at tilbageføre midlerne til H2 Holding, også når der ses bort fra udlodningen fra H2 Holding af et udbytte på 37 mio. kr. På denne baggrund finder Højesteret ikke grundlag for at fastslå, at der ved H1 Holdings råden over selskabsmidlerne fra H2 Holding er sket en maskeret udlodning. Det, der er anført af Skatteministeriet bl.a. om, at der ikke blev oprettet lånedokument mellem de koncernforbundne selskaber, kan ikke føre til et andet resultat.
 I overensstemmelse med indstillingen i H2 Holdings årsregnskab for 1992/1993 blev det på selskabets generalforsamling den 22. december 1993 besluttet at udlodde 37 mio. kr. i udbytte til H1 Holding. Beløbet var imidlertid allerede pr. 30. september 1993 bogført på selskabernes mellemregningskonti som udbytte fra H2 Holding til H1 Holding, og fra dette tidspunkt blev der ikke beregnet rente af beløbet. H1 Holding har ikke heroverfor godtgjort, at disse posteringer på mellemregningskontiene ikke er udtryk for reelle overførsler. Højesteret finder på denne baggrund, at de 37 mio. kr. må anses for udloddet den 30. september 1993."
 Efter Højesterets dom af 9. januar 2006 blev der ved brev af 8. februar 2006 til SKAT anmodet om tilladelse til omgørelse af udbytteudlodningen på 37 mio. kr., jf. skatteforvaltningslovens § 29. Klagen angår afslag på denne anmodning.
 H2 Holding ApS er blevet likvideret med hævedato 7. juni 2001 i SKATS edbsystemer. Bobehandlingen er efter skifteretten bestemmelse genoptaget i forbindelse med omgørelsesanmodningen ifølge anpartsselskabslovens § 58, jf. herved udskrift af retsbogen den 23. februar 2006.
 Ved brev af 8. februar 2006 fra Advokatfirmaet R1 blev der anmodet om tilladelse til omgørelse af udbytteudlodningen på 37 mio. kr., jf. skatteforvaltningslovens § 29. Der henvises til, at Højesteret ved dom af 9. januar 2006 har fastslået, at udlodningen er skattepligtig.
 Omgørelsen vil blive gennemført ved, at H1 Holding ApS tilbagefører de 37 mio. kr. til H2 Holding ApS med eller uden rentetilskrivning fra tidspunktet for udbetalingen og til tilbagebetalingen sker, alt efter skattemyndighedens afgørelse. Det er opfattelsen, at det i realiteten er uden betydning for koncernens samlede skattepligtige indkomster for de pågældende år, om der tilskrives renter eller ej - i hvert tilfælde frem til tidspunktet for opløsningen af H2 Holding ApS, idet selskaberne i denne periode var sambeskattede.
 Det er for skattemyndigheden gjort gældende, at betingelserne for omgørelse er opfyldt, herunder er det oplyst, at såvel H2 Holding ApS' daværende likvidator, NS, som den daværende ejerkreds kan tiltræde omgørelsesanmodningen. H2 Holding ApS er opløst, men vil ved tilladelse til omgørelse blive reassummeret. Bobehandlingen er siden genoptaget, jf. foran under "Generelle oplysninger".
 Under sagens behandling for Landsskatteretten er det bl.a. oplyst, at omgørelsen vil blive gennemført ved, at H1 Holding ApS via bankoverførsel overfører 37 mio. kr. til H2 Holding ApS. Under hensyntagen til, at H1 Holding ApS har haft beløbet til sin rådighed siden udlodningen, kan det diskuteres, hvorvidt de 37 mio. kr. skal forrentes for perioden mellem udlodningstidspunktet og frem til den faktiske tilbagebetaling af de 37 mio. kr. Da der er tale om moder-/datterselskabsforhold, vil det være mest praktisk, at omgørelse sker uden at de 37 mio. kr. forrentes, men man har intet imod, at beløbet forrentes.
 Anmodningen om omgørelse er ikke imødekommet.
 Som led i omgørelsen vil H1 Holding ApS tilbageføre de 37 mio. kr. til H2 Holding ApS med eller uden rentetilskrivning fra tidspunktet for udbetalingen og til tilbagebetaling sker. Udlodningen foretaget den 30. september 1993 ønskes således ændret til et lån fra datterselskabet H2 Holding ApS til moderselskabet H1 Holding ApS.
 Dispositionen har ikke været lagt klart frem for myndighederne, således at betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, ikke er opfyldt.
 Ifølge udbytteerklæringen var udbyttet på 37 mio. kr. modtaget i regnskabsåret 1993/1994, altså i et indkomstår, hvor betingelserne for skattefrit udbytte i selskabsskattelovs dagældende § 13 var opfyldt. Det forhold, at der figurerer 37 mio. kr. i H2 Holding ApS' regnskabs for 1992/93, siger intet om, hvornår beløbet er udloddet, men er blot et udtryk for det beløb, bestyrelsen foreslår udloddet af årets overskud. Beløbet er således ikke endeligt vedtaget, idet vedtagelsen først sker på generalforsamlingen. Den omstændighed, at der figurerer 56 mio. kr. som udloddet udbytte på side 19 under note 7 i H1 Holding ApS's regnskab 1992/93, ændrer ikke på, at bestyrelsens forslag først skal vedtages på generalforsamling, og H1 Holding ApS havde ifølge samme regnskab adskillige datterselskaber.
 Det fremgår således hverken af regnskaberne eller udbytteerklæringen, at udbyttet blev udbetalt i et år, hvor det var skattepligtigt. Tværtimod fremgår det, at udbyttet var skattefrit, uanset beløbet allerede pr. 30. september 1993 blev bogført på selskabernes mellemregningskonti som udbytte fra H2 Holding ApS til H1 Holding ApS, jf. Højesterets dom. Skattemyndighederne blev kun opmærksomme på forholdet, fordi koncernen var udtaget til revision. Det var således i forbindelse med en nærmere gennemgang af koncernen, herunder af mellemregningskonti, at skattemyndighederne konstaterede, at udbyttet faktisk blev udbetalt i regnskabsåret 1992/93 - altså i et år, hvor udbyttet var skattepligtigt.
 Herudover er der ikke grundlag for genoptagelse på grundlag af forældelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 4.
 Der er nedlagt påstand om, at H2 Holding ApS og H1 Holding ApS meddeles tilladelse til omgørelse i henhold til skatteforvaltningslovens § 29 af den i 1993 foretagne udbytteudlodning på 37 mio. kr.
 På H2 Holding ApS, generalforsamling den 22. december 1993 blev det besluttet at udlodde 37 mio. kr. til H1 Holding ApS.
 Det var parternes opfattelse, at udbyttet var skattefrit, idet det blev vedtaget i H2 Holding ApS' indkomstår 1993/94 - dvs. året efter H1 Holding ApS, erhvervelse. Der blev derfor som det fremgår af udbytteerklæringen ikke beregnet nogen udbytteskat. Under hensyntagen til, at udbyttet fandt sted på baggrund af resultatet i H2 Holding ApS for indkomståret 1992/93, fremgik udbytteudlodningen af H2 Holding ApS, årsregnskab for 1992/93, der blev godkendt på samme generalforsamling, jf. årsregnskabet side 2. Af H1 Holding ApS' koncern-/årsregnskab for 1992/93, side 19, note 7 fremgår, at der i årets løb var medtaget udbytter fra datterselskaber med i alt 56 mio. kr. Heri indgik udhytteudlodningen på de 37 mio. kr. Beløbet blev medtaget i regnskabet, idet selskabets revisor fandt dette mest korrekt.
 Ved dommen af 19. [9.red.SKAT] januar 2006 (SKM2006.38.HR) fandt Højesteret, at udbytteudlodningen på 37 mio. kr. skulle anses for skattepligtig i indkomståret 1992/93 for H1 Holding ApS.
 at alle betingelserne for omgørelse efter skatteforvaltningslovens § 29 klart må anses for opfyldte,
 at det eventuelle tilbagebetalingskrav, som H1 Holding ApS vil have krav på, såfremt omgørelsesanmodningen imødekommes, ikke er forældet. H2 Holding ApS og H1 Holding ApS har derfor et retskrav på at få den ønskede omgørelse.
 Ifølge skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, skal 5 betingelser være opfyldt for, at omgørelse kan tillades. Disse betingelser er alle opfyldt.
 Betingelsen - at dispositionen ikke i overvejende grad må have været båret af hensyn til at spare eller udskyde skatter eller afgifter - er klart opfyldt. Der har således ikke ligget skattemæssige motiver til grund for udlodningen.
 Det er relativt oplagt, at betingelsen - at dispositionen utvivlsomt skal have haft utilsigtede skattemæssige virkninger, der er væsentlige - er opfyldt. H1 Holding ApS beskattes af en udlodning på 24.420.000 kr. (66 % af 37 mio. kr.). Parterne har anset udbytteudlodningen for skattefri, hvilket klart fremgår af den til skattemyndighederne indleverede udbytteattest. Såfremt parterne havde været opmærksomme på, at udbytteudlodningen ville medføre en skattebetaling for H1 Holding ApS, ville denne naturligvis ikke være foretaget.
 Der er ikke nogen tvivl om, at betingelsen - at dispositionen skal have været lagt klart frem for myndighederne - er opfyldt. For det første fremgår udbyttet af den udbytteattest, som H2 Holding ApS som foreskrevet i loven har indleveret til skattemyndighederne. For det andet fremgår udbyttet direkte af H2 Holding ApS' regnskab for 1992/93. For det tredje fremgår det af H1 Holding ApS' regnskab, at selskabet i regnskabsår 1992/93 har modtaget udbytte på 56 mio. kr.
 For så vidt skattemyndighederne - som ikke har anset betingelsen for opfyldt - har anført, at de alene blev opmærksomme på forholdet, fordi koncernen var udtaget til revision, er der ikke tale om, at selskabet på nogen måde har søgt at snyde skattemyndighederne. Samtlige oplysninger er lagt så klart frem, som det overhovedet er muligt. Bogføringen pr. 30. september 1993 af de 37 mio. kr. skete først efter generalforsamlingen den 22. december 1993, således at der var tale om en efterpostering, jf. også fremlagt kopi af kontokort og bogføringsjournal. Selskabernes revisor mente, at det var mest korrekt at indregne udlodningen i selskabernes regnskaber med status pr. 30. september 1993 på trods af, at udbyttet først blev vedtaget i december 1993. Højesteret fandt, at dette gjorde, at udlodningen skulle anses for i skattemæssig henseende at være sket pr. 30. september 1993, medens selskaberne og disses revisorer var af den opfattelse, at udlodningen først måtte anses at være sket i indkomståret 1993/94. Hverken selskaberne eller disses revisorer har således på nogen måde forsøgt at skjule noget.
 Af forarbejderne til bestemmelsen fremgår: "Ved § 37 C stk. 1, nr. 3 foreslås, at adgang til omgørelse begrænses til tilfælde, hvor den disposition, der søges omgjort, fra begyndelsen har været lagt klart frem for den skatteansættende myndighed, således at der for myndighederne ikke har været tvivl om dispositionens eksistens og indhold."
 I relation til betingelsen er det ikke afgørende, at handlingerne rent faktisk gør det sværere at gennemskue forholdet, men at skatteyderen har forsøgt at opnå dette, jf. herved pkt. 3.3. i Told- og Skattestyrelsens notat offentliggjort i TfS 2000.740, hvori det om rækkevidden af bestemmelsen hedder:
 "Denne betingelse er helt tilsvarende betingelse 2 i det hidtil gældende cirkulære 1986-22, dvs. parterne må ikke have forsøgt at skjule transaktionen, således at det er vanskeligt for myndighederne uden dyberegående undersøgelse af regnskabsmateriale at gennemskue forholdet. Ligningsrådets hidtidige afgørelsespraksis vil derfor have direkte betydning for forståelsen af denne betingelse."
 Af udtrykket "forsøgt at skjule" følger, at der skal foreligge positive handlinger fra skatteyderens side, således at dispositionen bevidst forsøges skjult, fordi skatteyderen er klar over, at denne kan medføre en beskatning, som han ikke ønsker.
 Der skal særdeles meget til, førend det efter praksis bliver lagt til grund, at en disposition ikke har været lagt klart frem for myndighederne, herunder er fra domspraksis nævnt SKM2006.188.VLR. I nærværende sag kunne myndighederne af H1 Holding ApS's regnskab for 1992/93 se, at der var modtaget udbytter på 56 mio. kr. Skattemyndighederne kunne tillige ved forespørgsel have fået oplyst, hvorledes beløbet var sammensat, samt hvorledes beløbet var udbetalt. H1 Holding ApS havde absolut ingen interesse i at skjule noget som helst for myndighederne. Såfremt selskabet havde været bekendt med, at bogføringen af udbyttet på 37 mio. kr. pr. 30. september 1993 fik de uheldige skattemæssige virkninger, som nu er konstateret, kunne bogføringen i stedet være sket pr. 1. oktober 1993.
 Betingelsen - at privatretlige virkninger af den ændring af dispositionen, der ønskes tillagt skattemæssig virkning, skal være enkle og overskuelige - er utvivlsomt opfyldt. Konsekvenserne af en omgørelse i sagen er såvel enkel som overskuelig. Omgørelsen består således alene i en tilbagebetaling af det modtagne udbytte på 37 mio. kr. med eller uden renter alt efter skattemyndighedens bestemmelse.
 Trykt praksis er på dette punkt meget sparsom, hvorfor det må antages, at omgørelse sjældent er udelukket af denne årsag. Det er fast antaget i praksis, at denne betingelse ikke er til hinder for en omgørelse, hvor omgørelsen kræver en vis "forberedelse". Det forhold, at bobehandlingen af et likvideret selskab genoptages, er således eksempelvis ikke til hinder for, at der gives tilladelse til omgørelse. Det afgørende er, om omgørelsen rent praktisk kan gennemføres - eventuelle civilretlige hindringer for omgørelse kan man således se bort fra, hvis omgørelsesdispositionen rent faktisk kan gennemføres. Vedrørende betingelsen - at alle, der skatteretligt vil blive berørt af en tilladelse til omgørelse, skal tiltræde omgørelsesanmodningen - fremgår det af fremlagt kopi af retsbogen for Byretten af 23. februar 2006, at Skifteretten har genoptaget likvidationen af H2 Holding ApS. Såvel H1 Holding ApS som H2 Holding ApS under likvidation har tiltrådt omgørelsesanmodningen.
 Omgørelsen er omfattet af det lovbestemte omgørelsesinstitut. Ved omgørelsen vil det modtagne udbytte på 37 mio. kr. blive tilbageført. Faktum vil således være, at H2 Holding ApS, når omgørelsen er gennemført, har et tilgodehavende på 37 mio. kr. mod H1 Holding ApS eventuelt med tillæg af renter. Udbytteudlodning er tilladt omgjort i TfS 1993.515.LR.
 Det bestrides, at et eventuelt tilbagesøgningskrav på betalt skat vil være forældet efter forældelsesloven.
 Af skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, fremgår, at i det omfang en ansættelse af indkomst- eller ejendomsværdiskat hviler på en privatretlig disposition, kan det tillades, at en efterfølgende ændring af dispositionen tillægges virkning for ansættelsen af indkomst- eller ejendomsværdiskat (omgørelse), hvis følgende betingelser er opfyldt:
 Alle, der skatteretligt vil blive berørt af en tilladelse til omgørelse, tiltræder omgørelsesanmodningen.
 Det kan i overensstemmelse med skattemyndighedens opfattelse tiltrædes, at betingelsen om, at dispositionen skal have været lagt klart frem for myndighederne, jf. skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3), ikke er opfyldt.
 Bestemmelsen blev oprindeligt indsat i dagældende skattestyrelseslovs 37 C, stk. 1, nr. 3, ved lov nr. 381 af 2. juni 1999, hvor det i forarbejderne til bestemmelsen hedder:
 "Ved § 37 C, stk. 1, nr. 3, foreslås, at adgangen til omgørelse begrænses til tilfælde, hvor den disposition, der søges omgjort, fra begyndelsen har været lagt klart frem for den skatteansættende myndighed, således at der for myndighederne ikke har været tvivl om dispositionens eksistens og indhold."
 Anmodningen om omgørelse angår en udbytteudlodning på 37 mio. kr. fra H2 Holding ApS til H1 Holding ApS. Ved Højesterets dom af 9. januar 2006 er beløbet på 37 mio. kr. anset for udloddet den 30. september 1993, dvs. i det modtagende selskabs regnskabsår 1.10.1992 -30.9.1993 (skatteåret 1994/95), hvor betingelserne for skattefrihed for udbytte efter selskabsskattelovens dagældende § 13, stk. 1, nr. 2, ikke er opfyldt. I dommen hedder det således bl.a.:
 "I overensstemmelse med indstillingen i H2 Holdings årsregnskab for 1992/1993 blev det på selskabets generalforsamling den 22. december 1993 besluttet at udlodde 37 mio. kr. i udbytte til H1 Holding. Beløbet var imidlertid allerede pr. 30. september 1993 bogført på selskabernes mellemregningskonti som udbytte fra H2 Holding til H1 Holding, og fra dette tidspunkt blev der ikke beregnet rente af beløbet. H1 Holding har ikke heroverfor godtgjort, at disse posteringer på mellemregningskontiene ikke er udtryk for reelle overførsler. Højesteret finder på denne baggrund, at de 37 mio. kr. må anses for udloddet den 30. september 1993."
 Det må herefter lægges til grund, at det er posteringerne på mellemregningskontiene, der har medført, at udbyttet på 37 mio. kr., som blev vedtaget på generalforsamlingen den 22. december 1993, ikke først kan anses for udloddet på dette tidspunkt, men allerede den 30. september 1993.
 Dette forhold har ikke kunnet konstateres ud fra det umiddelbart foreliggende materiale for regnskabsåret 1992/93 (skatteåret 1994/95), men først efter en nærmere gennemgang af koncernen, herunder af mellemregningskonti. Den disposition, som søges omgjort, har derfor heller ikke fra begyndelsen været lagt klart frem for skattemyndighederne, således at der ikke var tvivl om dennes eksistens og indhold. Betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3), kan derfor ikke anses for opfyldt.
 I relation til anvendelsesområdet af skatteforvaltningslovens § 29 bemærkes i øvrigt, at der ikke ved omgørelsesanmodningen ses at være tale om en ændring af en privatretlig disposition omfattet af det lovbestemte omgørelsesinstitut.
 Det bemærkes herved bl.a., at udbytteudlodningen på 37 mio. kr., som har medført beskatning i regnskabsåret 1992/93 (skatteåret 1994/95), er bogført på mellemregningskonti pr. 30. september 1993, hvorefter H1 Holding ApS - i stedet for en gæld til H2 Holding ApS (tidligere til dets datterselskab H2.1 Produktion A/S) på 30.069.115 kr., havde et tilgodehavende hos H2 Holding ApS på 6.930.885 kr. Ved bankoverførslen på 37 mio. kr. fra H1 Holding ApS til H2 Holding ApS ifølge omgørelsesanmodningen sker der ikke en genetablering af forholdene inden udbytteudlodningen, men mellemværendet pr. 30. september 1993 ændres på samme måde, som hvis udbytteudlodningen pr. denne dato ikke var omgjort. På baggrund af, at anmodningen angår omgørelse af en udbytteudlodning - som blev vedtaget den 22. december 1993, dvs. i regnskabsåret 1993/94 - men som allerede er anset for sket den 30. september 1993 med deraf følgende skattemæssige konsekvenser for regnskabsåret 1992/93 (skatteåret 1994/95) - vil "omgørelse" af udbytteudlodningen den 30. september 1993 heller ikke i sig selv medføre, at udbytteudlodningen bortfalder, men medfører alene en ændring af tidspunktet for udlodningen til det følgende år.
 Betingelsen for omgørelse i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3), kan således ikke anses for opfyldt, ligesom den ønskede disposition heller ikke ses at falde ind under omgørelsesinstituttet i skatteforvaltningslovens § 29.
 Allerede af disse grunde stadfæstes afslaget af 3. maj 2006.
 Af den omtalte udbytteerklæring, der på vegne H2 Holding ApS er underskrevet af selskabets direktør, direktør C, den 22. december 1993, fremgår det blandt andet, at selskabet i henhold til kildeskattelovens § 6, stk. 3, oplyser, at selskabet vedrørende regnskabsåret 1. maj 1992 - 30. september 1993 på en generalforsamling den 22. december 1993 har vedtaget en kontant udlodning af udbytte på 37 mio. kr., og at udbytteskatten heraf er 11,1 mio. kr.
 Af "Attest for udbetalt udbytte uden indeholdelse af kildeskat" fremgår det blandt andet, at H2 Holding ApS den 22. december 1993 vedrørende regnskabsåret "1992/93" har vedtaget udbyttebetaling på 37 mio. kr. til H1 Holding ApS uden fradrag af udbytteskat. Selskabernes direktør, direktør C, har med sin underskrift dateret den 22. december 1993 attesteret, "at udbetaling/godskrivning har fundet sted som ovenfor anført.".
 På den samme attest har C den 22. december 1993 under overskriften "Udfyldes af udbyttemodtageren eller den der er bemyndiget til at hæve udbyttet" underskrevet en erklæring om "herved at have modtaget ovennævnte udbytte uden indeholdelse af udbytteskat.".
 På en medfølgende attest med "Revisorerklæring" har H1 Holding ApS' daværende statsautoriserede revisor den 22. december 1993 bekræftet, at "selskabet i hele den forløbne del af regnskabsåret har opfyldt de i kildeskattelovens § 65, stk. 4, jf. selskabsskattelovens § 13, stk. 1, nr. 2 fastsatte betingelser for som moderselskab at få udbetalt udbytte fra H2 Holding ApS ... uden indeholdelse af udbytteskat.".
 H2 Holding ApS' årsregnskab for perioden 1. maj 1992 - 30. september 1993, der den 30. november 1993 er påført blank revisionspåtegning af selskabets statsautoriserede revisor, er samme dag underskrevet af selskabets direktør og bestyrelse. I regnskabet har bestyrelsen i sin årsberetning foreslået en resultatdisponering af årets resultat på 26.196.633 kr. Resultatdisponeringen er i regnskabet anført således:
 Datterselskabs-
 Saldo pr. 1/5 1992
 16.017.648
 Udbytte fra dattervirksomhed
 26.196.663
 41.467.411
 Udbytte for regnskabsåret
 -37.000.000
 Saldo pr. 30/9 1993
 4.467.411
 Det fremgår heraf, at selskabets egenkapital pr. 30. september 1993 er 4.467.411 kr.
 Af regnskabets angivelse af passiver i balancen pr. 30. september 1993 fremgår blandt andet følgende:
 Datterselskabsreserver
 -1.076.849
 5.464.260
 Mellemregning H1 Holding ApS
 6.930.885
 Mellemregning H2.2 Consult A/S
 Mellemregning H2.3 Finans ApS
 3.609.316
 10.573.389
 10.631.599
 15.099.010
 Af H1 Holding ApS' koncern/årsregnskab for 1992-1993, der er underskrevet af direktør, bestyrelse og revisor den 6. juni 1994 og godkendt på selskabets ordinære generalforsamling den 15. juni 1994, fremgår det af angivelsen af passiver i balancen pr. 30. september 1993, at egenkapitalen er 41.993.783 kr. Af en note hertil, fremgår blandt andet følgende:
 1/10 1992
 1/10 1993
 Overført resultat datterselskaber
 10.307.504
 18.953.275
 (56.000.000)
 (37.046.725)
 (26.739.221)
 Overført resultat, moderselskab
 20.974.496
 (469.376)
 Udbytte, datterselskab
 Regulering af værdi, datterselskaber
 til indre værdi i forbindelse med køb
 (8.072.116)
 Ordinært moder- h.h.v. koncernresultat
 47.458.508
 68.433.004
 31.582.000
 10.411.783
 41.993.783
 Af H1 Holding ApS' selvangivelse for regnskabsåret 1. oktober 1992 - 30. september 1993, der er underskrevet den 30. juni 1994, og som ikke tidligere har været fremlagt under sagsforløbet, er der under punkt 53, der har overskriften "Specifikation af skattefrit udbytte", givet oplysning om et udbytte på 37 mio. kr. fra H2 Holding ApS.
 C har forklaret, at han er direktør i H1 Holding ApS. H2 Holding ApS er under likvidation. På generalforsamlingen den 22. december 1992 [1993.red.SKAT] deltog de tre anpartshavere, A, B og han selv. Det var åbenbart for alle, at udbyttet var skattefrit. Han vil mene, at han kendte reglerne for skattefrihed, herunder at udlodning ikke måtte ske i købsåret. Han kendte finansieringen af købet af H2 Holding ApS og bogføringen i den forbindelse. Det var en fejl begået af regnskabschefen, at der ikke blev beregnet rente af udlodningen. Kassekreditrenten kan godt have ligget på ca. 10 %. Der var ikke fra anpartshavernes side lagt op til, at udbyttet skulle bogføres i regnskabet pr. 30. september 1993, men H2 Holding ApS' revisor, NS, mente, at det skulle gøres på denne måde for at få et mere retvisende regnskab. Bogføringen af udbyttet pr. 30. september 2003 skete den 5. januar 1994.
 Statsautoriseret revisor NS har forklaret, at han har været revisor for H2 Holding ApS, siden det blev købt af H1 Holding ApS. Han er stadig revisor for H1 Holding ApS. H2 Holding ApS' regnskab for 1992/1993 er det første regnskab, han har lavet for selskabet. Udbyttet på 37 mio. kr. fremgik ikke af det bogføringsmateriale, han fik til revision, men blev bogført som en afslutningspostering, da regnskabet var færdigt og resultatet kunne beregnes. Han modtog bogholderiet fra H1 Holding ApS og gennemgik det for fejl, beregnede skat, indsatte udbytte m.v., og disse ændringer blev efterfølgende bogført pr. statusdagen. Han har underskrevet regnskabet den 30. november 1993, og det er efterfølgende godkendt på generalforsamlingen. Forinden da havde han lavet et udkast til regnskab, der var godkendt af ledelsen, herunder med hensyn til udbyttet. Han var ikke på forhånd gjort bekendt med hvilken dato, der skulle afholdes generalforsamling, men han fik efterfølgende tilsendt det underskrevne regnskab. H1 Holding ApS bestod af ca. 25 datterselskaber, og han valgte at cleare kontiene ved at anføre udbyttet som en mellemregning i stedet for som et skyldigt udbytte, men man kunne også have anført det som skyldigt udbytte, således at H2 Holding ApS havde haft en egenkapital på ca. 41 mio. kr. H1 Holding ApS havde ikke behov for pengene. Han vurderede, at udbyttet var skattefrit. Bogføringen skulle tilbageføres, hvis generalforsamlingen ikke havde godkendt udbyttet. Man kan udlede af resultatdisponeringen sammenholdt med balancen i H2 Holding ApS' regnskab for 1992/1993, at udlodningen må have været bogført i det pågældende regnskabsår. Det var hans forudsætning, da han lavede regnskabet for H2 Holding ApS, at udlodning var sket efter regnskabsårets afslutning på generalforsamlingen. Hvis han havde fået at vide, at udlodningen var sket den 30. september 1993, ville han have bogført det som kapitalpostering over egenkapitalen.
 Advokat B har forklaret, at han sidder i bestyrelsen for og er anpartshaver i H1 Holding ApS. Han tror, han deltog i generalforsamlingen den 22. december 1993, men han husker det ikke. Han har været involveret i drøftelsen om udlodning af udbyttet på de 37 mio. kr. H1 Holding-koncernen havde mange selskaber, og de var i bestyrelsen fuldt bekendt med reglerne for, hvornår udbytte var skattefrit. De ville have ventet med at betale udbyttet, hvis de havde indset, at der var en risiko for, at det var skattepligtigt. Han har ikke været involveret i nogen drøftelse af, om der skulle udloddes den 30. september 1993 eller tidligere, men det kan godt inden dette tidspunkt have været drøftet, hvilket beløb der skulle udloddes. Der er altid behov for slutposteringer efter afslutningen af et regnskab. Han kan ikke forestille sig, at man har bogført et udbytte, før det er vedtaget på generalforsamlingen.
 Sagsøgerne har i det væsentlige gentaget de anbringender og synspunkter, der fremgår af Landskatterettens kendelser af 14. september 2007.
 Sagsøgerne har yderligere blandt andet anført, at når der i udbytteerklæringen af 22. december 1993 ikke blev beregnet udbytteskat, var det en følge af, at det var sagsøgernes opfattelse, at udbyttet var skattefrit, idet det blev vedtaget i H2 Holding ApS' regnskabsår 1993-1994 - året efter H1 Holding ApS' erhvervelse af selskabet. Udbytteudlodningen blev efterfølgende i januar 1994 som en efterpostering bogført pr. 30. september 1993 på mellemregningskontoen mellem H2 Holding ApS og H1 Holding ApS. Kontoudtog udskrevet den 25. oktober 1993 af mellemregningen mellem H2 Holding ApS og H1 Holding ApS viser et tilgodehavende i H2 Holding ApS' favør på 30.069.115 kr. Af bogføringsjournal udskrevet den 17. januar 1994 for H2 Holding ApS fremgår det, at der er overført udbytte til H1 Holding ApS på 37 mio. kr., og af bogføringsjournal for H1 Holding ApS udskrevet samme dag fremgår det, at H1 Holding ApS har modtaget udbytte fra H2 Holding ApS på 37 mio. kr. Af kontoudtog af 11. februar 1994 mellem H1 Holding ApS og H2 Holding ApS fremgår det, at mellemregningskontoen pr. 30. september 1993 mellem H1 Holding ApS og H2 Holding ApS er ændret fra et tilgodehavende på 30.069.115 kr. i H2 Holding ApS' favør til et tilgodehavende på 6.930.885 kr. i H1 Holding ApS' favør. Ændringen skyldes, at udbyttet på de 37 mio. kr. nu er bogført på mellemregningskontoen. Baggrunden for, at beløbet blev bogført på mellemregningskontoen pr. 30. september 1993 frem for afsat som skyldigt udbytte, var, at H2 Holding ApS ønskede at reducere balancen, og at der efter drøftelser mellem selskabet og selskabets revisor var enighed om, at det var i overensstemmelse med lovgivningen.
 Sagsøgerne har til støtte for, at betingelsen for omgørelse i § 29, stk. 1, nr. 2, er opfyldt, nærmere anført blandt andet, at bestemmelsen efter sin ordlyd må forstås således, at der ikke i nr. 2 er hjemmel til at betinge omgørelse af andet og mere end, at den privatretlige disposition blev foretaget, uden at de skattemæssige virkninger, som indtræder, var forudset på dispositionstidspunktet. Omgørelse kan således ikke nægtes med henvisning til, at den skattemæssige virkning burde være forudset.
 Hverken sagsøgerne eller disses revisorer forudså, at den foretagne disposition kunne medføre skattepligt som sket. Beslutningen om udlodning fandt først sted efter den 30. september 1993, ligesom bogføringen tillige først fandt sted efter den 30. september 1993. Bogføringen fandt imidlertid sted med tilbagevirkende kraft til den 30. september 1993 på tilsvarende måde, som en hel del andre efterposteringer fandt sted med tilbagevirkende kraft pr. 30. september 1993. Højesterets dom ændrer ikke herpå, men må snarere fortolkes således, at Højesteret har fundet, at det forhold, at man har bogført beløbet pr. 30. september 1993 og samtidig har undladt at beregne renter fra denne dato frem til beslutningen om udlodningen, medfører, at beløbet skal periodiseres til regnskabet for 1992-1993. Sagsøgerne har ikke haft grund til at løbe nogen risiko for beskatningen af de 37 mio. kr. Såfremt sagsøgerne var bekendt med det forhold, at skattemyndighederne - som følge af bogføringen på mellemregningskontoen pr. 30. september 1993 og den manglende forrentning efter denne dato - anså udlodningen i skattemæssig henseende for sket den 30. september 1993, ville sagsøgerne have ageret anderledes. Sagsøgerne ville så først have bogført udlodningen af udbyttet i forbindelse med den ordinære generalforsamling den 22. december 1993. Bogføringen blev som en efterpostering foretaget pr. 30. september 1993 som følge af, at H2 Holding ApS' revisor mente, at det som følge af beløbets størrelse var mest korrekt at indregne udlodningen i selskabernes regnskaber pr. 30. september 1993. Alternativet til efterposteringen af beløbet på mellemregningskontoen havde været at afsætte beløbet som skyldigt udbytte.
 Sagsøgerne har til støtte for, at betingelserne for omgørelse i § 29, stk. 1, nr. 3, også er opfyldt, henvist til de lovmotiver og den meddelelse af 31. august 2000 fra Told- og Skattestyrelsen (offentliggjort i TfS 2000.740), der er citeret i Landsskatterettens kendelser. Sagsøgerne har nærmere anført, at det ifølge meddelelsen ikke er en betingelse, at handlingerne rent faktisk gør det sværere at gennemskue forholdet, men at det afgørende er, om skatteyderen har forsøgt at opnå dette. Det har sagsøgerne ikke, og på den måde, udbyttet er medtaget i regnskaberne, kunne og burde skattemyndighederne have indset, at beløbet var bogført pr. 30. september 1993, fordi:
 Det fremgik direkte af selvangivelsen for H1 Holding ApS for indkomståret 1992-1993, at selskabet havde modtaget udbyttet på 37 mio. kr., og at man anså det for skattefrit.
 H2 Holding ApS havde som foreskrevet i loven indleveret en udbytteattest til skattemyndighederne, hvoraf udbyttet fremgik.
 Udbyttet fremgik direkte af H2 Holding ApS' regnskab for 1992-1993.
 Det fremgik af H1 Holding ApS' regnskab for 1992-1993, at selskabet havde modtaget et udbytte på 56 mio. kr.
 Sagsøgerne har yderligere anført, at skattemyndighederne fuldt ud har været bekendt med udbytteudlodningen, idet sagen oprindelig blev startet ved, at ToldSkat forhøjede H1 Holding ApS' skatteansættelse for 1992-1993 med de 37 mio. kr.
 Selskaberne har på ingen måde søgt at snyde skattemyndighederne, idet samtlige relevante oplysninger er lagt så klart frem, som det overhovedet har været muligt, hvorfor skattemyndighederne let havde kunnet konstatere sagens faktum, som selskaberne ingen interesse havde i at skjule.
 I proceduren under hovedforhandlingen i landsretten har sagsøgerne i en analyse af regnskabet for H2 Holding ApS for regnskabsåret 1992-1993 yderligere fremhævet følgende:
 I bestyrelsens årsberetning er der for regnskabsåret disponeret med et udbytte på 37 mio. kr.
 Selskabets egenkapital er derved nedskrevet til 4.467.411 kr.
 I selskabets balance er egenkapitalen som et passiv angivet til 4.467.411 kr.
 I selskabets balance er der som et passiv angivet 6.930.885 kr. som mellemregning med H1 Holding ApS.
 Udbytte for regnskabsåret er angivet til 0[nul] kr.
 Der er ikke som et passiv afsat et skyldigt udbytte på 37 mio. kr.
 Det fremgår heraf, at der med en angivet egenkapital i balancen på 4.467.411 kr. ikke ville være midler til rådighed til udbetaling af et udbytte på 37 mio. kr. i et efterfølgende regnskabsår. En læser af regnskabet har derfor uden videre kunnet se, at udbyttet på de 37 mio. kr. var udloddet i regnskabsåret 1992-1993 og ikke hensat til udlodning i et senere regnskabsår. Mellemregningen med H1 Holding ApS på de 6.930.885 kr. genfindes i udskriften af kontoudtog af 11. februar 1994 mellem H1 Holding ApS og H2 Holding ApS, hvoraf det fremgår, at mellemregningskontoen pr. 30. september 1993 er ændret fra et tilgodehavende på 30.069.115 kr. i H2 Holding ApS' favør til et tilgodehavende på 6.930.885 kr. i H1 Holding ApS' favør.
 Sagsøgte har til støtte for frifindelsespåstanden gjort gældende, at ingen af betingelserne i skatteforvaltningslovens S 29, stk. 1, nr. 2 eller 3, for omgørelse er opfyldt.
 Betingelsen i § 29, stk. 1, nr. 2, om, at dispositionen skal have haft utilsigtede skattemæssige virkninger, er ikke opfyldt. Den gennemførte disposition - udlodningen pr. 30. september 1993 - fik den forventede skattemæssige konsekvens - fuld skattepligt. Dispositionen blev gennemført i regnskabsåret 1992-1993 og udløste derfor på baggrund af ejertiden af anparterne fuld udlodningsbeskatning i H1 Holding ApS.
 H1 Holding ApS, der i regnskabsåret 1992-1993 havde købt et overskudsselskab, havde fuldt kendskab til de regler, hvorefter der i dette regnskabsår ikke kunne ske skattefri udlodning fra datterselskabet til moderselskabet. H1 Holding ApS havde endvidere kendskab til alle relevante forhold, som førte til, at Højesteret i dommen af 9. januar 2006 ved den bevismæssige vurdering lagde til grund, at udlodning var foretaget i regnskabsåret 1992-1993.
 Sagsøgerne har derfor ikke bevist, at dispositionens virkninger har været "utilsigtede", og slet ikke at dispositionens virkninger "utvivlsomt" har været utilsigtede.
 Betingelsen i § 29, stk. 1, nr. 3, om, at dispositionen skal have været lagt klart frem for myndighederne, er heller ikke opfyldt. Skattemyndighederne kunne på baggrund af det indleverede materiale vedrørende H1 Holding ApS ikke umiddelbart udlede, at udbyttet på de 37 mio. kr. var "indbetalt" til selskabet allerede i regnskabsåret 1992-1993. Der er hverken efter ordlyden af bestemmelsen eller i forarbejderne til bestemmelsen eller i retspraksis grundlag for at stille krav om, at en uklarhed skal være begrundet i et dadelværdigt forhold hos skatteyderen, eller at denne i øvrigt skal have handlet illoyalt. Om klarhedskravet i den enkelte sag har været opfyldt beror på en objektiv vurdering af, om dispositionen fra begyndelsen har været lagt så klart frem for de skatteansættende myndigheder, at der for myndighederne ikke har været tvivl om dispositionens eksistens og indhold.
 Navnlig indleveringen af attesten om skattefri udlodning, der for begge de sagsøgende selskaber efter generalforsamlinger afholdt den 22. december 1993 samme dag er underskrevet af direktøren i begge selskaber, C, og indleveringen af den ledsagende revisorerklæring, som samme dag var underskrevet af H1 Holding ApS' statsautoriserede revisor, der bekræftede, at selskabet i hele den forløbne del af regnskabsåret havde opfyldt betingelserne i kildeskatteloven og selskabsskatteloven for som moderselskab at få udbetalt udbytte uden indeholdelse af udbytteskat, har givet skattemyndighederne grundlag for at antage, at udbyttet, der vedrørte regnskabsåret 1992-1993, først var udloddet den 22. december 1993 og dermed skattefrit i regnskabsåret 1993-1994. Det har således ikke været lagt klart frem for myndighederne, at ud- og indbetaling af udbyttet allerede havde fundet sted den 30. september 1993, og at det derfor var skattepligtigt i regnskabsåret 1992-1993.
 Den selvangivelse fra H1 Holding ApS vedrørende regnskabsåret 1992-1993, der er fremlagt for landsretten, og som angiver et skattefrit udbytte på 37 mio. kr., opfylder ikke kravet til klarhed, når oplysningen om udlodningstidspunktet, der medførte beskatning, ikke samtidig blev lagt klart frem. Skattemyndighederne har måttet læse selvangivelsen således, at der var udloddet udbytte for regnskabsåret, men at beslutningen om udlodning først var truffet og gennemført efter, og at udlodningen derfor - som angivet var skattefri.
 Sagsøgte har ikke bestridt, at det af den analyse af regnskabet for regnskabsåret 1992-1993 for H2 Holding ApS, som sagsøgerne har foretaget under sagens hovedforhandling i landsretten, kan udledes, at de 37 mio. kr. må være både udloddet og udbetalt i det pågældende regnskabsår, og at udlodningen derfor var skattepligtig; men når sagsøgerne under sagens langvarige behandling ved flere skattemyndigheder og retsinstanser ikke tidligere selv er nået til denne erkendelse og har påberåbt sig konsekvenserne af den, kan det ikke bebrejdes skattemyndighederne, at de ikke analyserede regnskabets angivelse af den foretagne disposition - og de i øvrigt foreliggende oplysninger om dispositionen - på denne måde. På den angivne baggrund har dispositionen i hvert fald ikke været lagt klart frem for myndighederne.
 Det følger af Højesterets dom af 9. januar 2006, at udlodningen af 37 mio. kr. må anses for sket den 30. september 1993, pr. hvilken dato beløbet er bogført på selskabernes mellemregningskonti som udbytte. Spørgsmålet under denne sag er, om betingelserne i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2 og 3, for at omgøre udlodningen er opfyldt.
 Efter den dagældende selskabsskattelovs § 13, stk. 1, nr. 2, var udlodningen skattefri, hvis udbyttet først blev modtaget i det følgende regnskabsår, det vil sige den 1. oktober 1993 eller senere. Ledelserne i H1 Holding ApS og H2 Holding ApS var bekendt med dette, og der er ikke grundlag for at antage, at man har tilsigtet en udlodning dagen før de tidsmæssige betingelser for skattefrihed var opfyldt. Tværtimod må det lægges til grund, at selskabernes ledelser, blandt andet efter rådgivning fra deres revisor, var af den opfattelse, at udbytte først kunne anses for modtaget, når beslutning om udlodning - forventeligt - ville blive truffet på generalforsamlingen i H1 Holding ApS den 22. december 1993, jf. herved også den dagældende ligningsvejledning, hvoraf det fremgår, at udbytte beskattes på det tidspunkt, hvor udbyttet fastsættes ved selskabets generalforsamling.
 Dispositionen den 30. september 1993 har under de anførte omstændigheder utvivlsomt haft den utilsigtede og væsentlige virkning, at udlodningen blev skattepligtig. Betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2, for omgørelse er derfor opfyldt.
 H1 Holding ApS har ikke lagt bogføringsmaterialet om mellemregningerne pr. 30. september 1993 frem for myndighederne, og myndighederne kunne på grundlag af regnskaberne og selvangivelserne med bilag, heriblandt udbytteerklæringen, udbytteattesten og revisorerklæringen om skattefrihed, ikke klart konstatere, at udlodningen var sket den 30. september 1993. Det forhold, at man ved at sammenholde forskellige oplysninger i H2 Holding ApS' årsregnskab for 1992-1993 kunne udlede, at udbyttet måtte have været betalt i indkomståret, er ikke en angivelse af tidspunktet for modtagelsen af udlodningen, som opfylder kravet til klarhed i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3.
 Det kan ikke føre til et andet resultat, at selskabernes ledelser måtte være i god tro med hensyn til den skatteretlige betydning af bogføringen pr. 30. september 1993 af udlodningen, eller at selskabernes ledelser ikke har forsøgt at skjule dispositionerne.
 Sagsøgerne skal betale sagsomkostninger til sagsøgte med i alt 300.000 kr. Beløbet dækker udgifter til advokatbistand. Landsretten har lagt vægt på sagens omfang og udfald.
 Inden 14 dage skal sagsøgerne, H1 Holding ApS og H2 Holding ApS, betale sagens omkostninger til sagsøgte med 300.000 kr.


type: legislation

text:
 7.12.2021
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 436/7
 REGULAMENTUL DE PUNERE ÎN APLICARE (UE) 2021/2152 AL CONSILIULUI
 din 6 decembrie 2021
 privind punerea în aplicare a Regulamentului (UE) nr. 208/2014 privind măsuri restrictive împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina
 CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
 având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
 având în vedere Regulamentul (UE) nr. 208/2014 al Consiliului din 5 martie 2014 privind măsuri restrictive împotriva anumitor persoane, entități și organisme având în vedere situația din Ucraina (1), în special articolul 14 alineatul (1),
 având în vedere propunerea Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate,
 întrucât:
 (1)
 La 5 martie 2014, Consiliul a adoptat Regulamentul (UE) nr. 208/2014.
 (2)
 Pe baza unei reexaminări efectuate de Consiliu, rubrica referitoare la o persoană și informațiile referitoare la dreptul acesteia la apărare și la dreptul acesteia la protecție jurisdicțională efectivă ar trebui să fie eliminate.
 (3)
 Prin urmare, anexa I la Regulamentul (UE) nr. 208/2014 ar trebui să fie modificată în consecință,
 ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
 Articolul 1
 Anexa I la Regulamentul (UE) nr. 208/2014 se modifică conform anexei la prezentul regulament.
 Articolul 2
 Prezentul regulament intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
 Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.
 Adoptat la Bruxelles, 6 decembrie 2021.
 Pentru Consiliu
 Președintele
 J. CIGLER KRALJ
 (1) JO L 66, 6.3.2014, p. 1.
 ANEXĂ
 Anexa I la Regulamentul (UE) nr. 208/2014 se modifică după cum urmează:
 1.
 În secțiunea „A. Lista persoanelor fizice și juridice, entităților și organismelor menționate la articolul 2”, se elimină rubrica aferentă următoarei persoane:
 „17.
 Oleksandr Viktorovych Klymenko (Олександр Вiкторович Клименко)”.
 2.
 În secțiunea „B. Dreptul la apărare și dreptul la protecție jurisdicțională efectivă”, se elimină rubrica 17, referitoare, de asemenea, la Oleksandr Viktorovych Klymenko.


text:
 Důležité právní upozornění
 |
 12006E/PRO/12
 Smlouvy o zalozeni Evropského Společenství (Konsolidované znění) - D. Protokoly připojené ke Smlouvě o založení Evropského společenství - Protokol (č. 12) o Itálii (1957)
 Úřední věstník C 321 E , 29/12/2006 S. 0249 - 0249
 Protokol (č. 12)o Itálii (1957)VYSOKÉ SMLUVNÍ STRANY,PŘEJÍCE SI vyřešit některé zvláštní otázky týkající se Itálie,SE DOHODLY na následujících ustanoveních, která se připojují k této smlouvě:ČLENSKÉ STÁTY SPOLEČENSTVÍBEROU NA VĚDOMÍ skutečnost, že italská vláda zahájila desetiletý program hospodářského rozvoje zaměřeného na vyrovnání strukturální nerovnováhy italského hospodářství, zejména vybavením méně rozvinutých oblastí na jihu a na ostrovech a vytvořením nových pracovních míst s cílem odstranit nezaměstnanost;PŘIPOMÍNAJÍ, že zásady a cíle tohoto programu italské vlády byly vzaty na vědomí a schváleny organizacemi pro mezinárodní spolupráci, jichž jsou členské státy členy;UZNÁVAJÍ, že dosažení cílů italského programu je v jejich společném zájmu;SHODUJÍ SE na tom, aby orgánům Společenství bylo doporučeno s cílem usnadnit italské vládě splnění tohoto úkolu přijmout všechny prostředky a postupy umožněné Smlouvou, zejména přiměřené využití zdrojů Evropské investiční banky a Evropského sociálního fondu;DOMNÍVAJÍ SE, že orgány Společenství musí při uplatňování Smlouvy brát v úvahu úsilí, které musí italské hospodářství vyvinout během nadcházejících let, a vhodnou příležitost k odvrácení nebezpečného napětí, zejména v platební bilanci a úrovni zaměstnanosti, které by mohlo ohrozit uplatňování Smlouvy v Itálii;UZNÁVAJÍ zejména, že v případě použití článků 119 a 120 je třeba dbát, aby opatření požadovaná od italské vlády zajišťovala naplnění jejího programu hospodářského rozvoje a zvýšení životní úrovně obyvatelstva.V Římě dne dvacátého pátého března tisíc devět set padesát sedm.--------------------------------------------------