text:
 EVROPSKÁ KOMISE
 V Bruselu dne 12.3.2018
 COM(2018) 122 final
 2018/0056(NLE)
 Návrh
 ROZHODNUTÍ RADY
 o postoji, který má být jménem Evropské unie zaujat na 99. zasedání Výboru pro námořní bezpečnost Mezinárodní námořní organizace v souvislosti s plánovaným přijetím změn pravidel II-1/1 a II-1/8-1 úmluvy SOLAS, schválením příslušných pokynů k počítačové podpoře stability pro kapitána v případě zaplavení u stávajících osobních lodí a přijetím změn Mezinárodních předpisů pro použití postupů požárních zkoušek, 2010
 DŮVODOVÁ ZPRÁVA
 1.Předmět návrhu
 Tento návrh se týká rozhodnutí o postoji, který má být jménem Unie zaujat na 99. zasedání Výboru pro námořní bezpečnost Mezinárodní námořní organizace v souvislosti s plánovaným přijetím změn pravidel II-1/1 a II-1/8-1 úmluvy SOLAS a příslušných pokynů k počítačové podpoře stability pro kapitána v případě zaplavení u stávajících osobních lodí a Mezinárodních předpisů pro použití postupů požárních zkoušek, 2010 (předpis FTP 2010).
 2.Souvislosti návrhu
 2.1.Úmluva o Mezinárodní námořní organizaci (IMO)
 Úmluvou o Mezinárodní námořní organizaci (IMO) se zřizuje Mezinárodní námořní organizace (IMO), jejímž cílem je poskytnout fórum pro spolupráci mezi vládami v oblasti vládní regulace a postupů týkajících se nejrůznějších technických záležitostí, jež ovlivňují námořní dopravu využívanou v mezinárodním obchodě; dalším cílem je podpořit všeobecné přijetí nejvyšší možné normy v oblasti námořní bezpečnosti, efektivnosti plavby, prevence a kontroly znečištění moří z lodí za současné podpory rovnosti podmínek a řešit související správní a právní záležitosti.
 Úmluva vstoupila v platnost dne 17. března 1958.
 Stranami úmluvy jsou všechny členské státy EU.
 Všechny členské státy jsou stranami Mezinárodní úmluvy o bezpečnosti lidského života na moři (dále jen „úmluva SOLAS“), 1974, jež vstoupila v platnost dne 25. května 1980. Unie není stranou úmluvy SOLAS.
 2.2.Mezinárodní námořní organizace
 Mezinárodní námořní organizace (IMO) je specializovanou agenturou OSN s odpovědností za bezpečnost a zabezpečení lodní dopravy a prevenci znečišťování z lodí. Jedná se o orgán, který na celosvětové úrovni stanoví normy pro bezpečnost, zabezpečení a environmentální profil mezinárodní lodní dopravy. Jeho hlavním úkolem je vytvořit regulační rámec pro odvětví námořní dopravy, jenž bude spravedlivý, efektivní, všeobecně přijímaný a obecně uplatňovaný.
 Členství v organizaci je otevřeno všem státům a členy IMO jsou všechny členské státy EU. Evropská komise má v rámci Mezinárodní námořní organizace (IMO) status pozorovatele od roku 1974 na základě dohody o spolupráci mezi Mezivládní námořní konzultační organizací (IMCO)
 1
 a Komisí Evropských společenství v záležitostech společného zájmu stran.
 Výbor pro námořní bezpečnost IMO se skládá ze všech členů IMO a schází se nejméně jednou ročně. Zkoumá všechny otázky spadající do působnosti organizace, jako jsou plavební pomůcky, konstrukce a vybavení plavidel, obsazení posádkou z bezpečnostního hlediska, pravidla pro předcházení srážkám, zacházení s nebezpečným nákladem, námořní bezpečnostní postupy a požadavky, hydrografické informace, lodní deníky a navigační záznamy, vyšetřování námořních nehod, záchrana a vyprošťování a jakékoli další otázky, které se přímo týkají námořní bezpečnosti.
 Výbor pro námořní bezpečnost IMO přijme veškerá opatření nezbytná k plnění všech úkolů svěřených mu úmluvou IMO, shromážděním IMO či radou IMO, nebo úkolů, které mu mohou být svěřeny v rámci výše uvedené oblasti působnosti nebo podle jiných mezinárodních nástrojů a jež IMO akceptuje. Rozhodnutí Výboru pro námořní bezpečnost a jeho pomocných orgánů se přijímají většinou členů.
 2.3.Zamýšlenýný akt Výboru pro námořní bezpečnost IMO
 Výbor pro námořní bezpečnost přijme na svém 99. zasedání konaném ve dnech 16. až 25. května 2018 změny pravidel II-1/1 a II-1/8-1 úmluvy SOLAS a příslušných pokynů k počítačové podpoře stability pro kapitána v případě zaplavení u stávajících osobních lodí a Mezinárodních předpisů pro použití postupů požárních zkoušek, 2010 (předpis FTP 2010).
 Účelem zamýšlených změn pravidel II-1/1 a II-1/8-1 úmluvy SOLAS je rozšířit požadavek pravidla II-1/8-1.3 úmluvy SOLAS týkající se počítačové podpory stability pro kapitána v případě zaplavení na stávající osobní lodě.
 Účelem zamýšlené změny předpisu FTP 2010 je odstranit rozlišení v požadavcích na požární bezpečnost v předpisu mezi loděmi s méně než 36 cestujícími a loděmi s více než 36 cestujícími s cílem vyjasnit uplatňování požadavků pro zatěžované podlahové krytiny uvedené v příloze 3, tabulce 1 předpisu FTP 2010 na osobní lodě, aby se požadavky vztahovaly rovněž na osobní lodě s méně než 36 cestujícími.
 3.Postoj, který má být zaujat jménem Unie
 3.1.Změny pravidel II-1/1 a II-1/8–1 úmluvy SOLAS a příslušných pokynů pro počítačovou podporu stability pro kapitána v případě zaplavení u stávajících osobních lodí
 Během 94. zasedání Výboru pro námořní bezpečnost (MSC 94), které se konalo v Londýně ve dnech 17.–21. listopadu 2014, Bahamy et al úspěšné podaly žádost o nové výstupy (MSC 94/6/1) týkající se změn pravidel II-1/1 a II-1/8-1 úmluvy SOLAS.
 Následně bylo na třetím zasedání podvýboru IMO pro navrhování a konstrukci lodí (SDC 3), které se konalo v Londýně ve dnech 18.–22. ledna 2016, konstatováno, že pracovní skupina pro dělení lodi na úseky a stabilitu v narušeném stavu mohla pouze stručně projednat návrh na rozšíření požadavku pravidla II-1/8-1.3 úmluvy SOLAS týkajícího se počítačové podpory stability pro kapitána v případě zaplavení na stávající osobní lodě, jež se týká podpory kapitána pravidelně aktualizovanými informacemi o zbytkové stabilitě v narušeném stavu po nehodě způsobené zaplavením.
 Zatímco bylo v rámci pracovní skupiny pro dělení lodi na úseky a stabilitu v narušeném stavu uvedeno, že navrhované změny pravidla II-1/8-1.3 úmluvy SOLAS jsou dostatečné k tomu, aby mohly být považovány za připravené k dokončení na 4. zasedání podvýboru IMO pro navrhování a konstrukci lodí (SDC 4), bylo na zasedání SDC 3 rovněž konstatováno, že je třeba dále přezkoumat provádění revidovaného návrhu Pokynů k provozním informacím pro kapitány osobních lodí za účelem bezpečného návratu do přístavu vlastním pohonem nebo vlečením (MSC.1/Circ.1400) na stávajících osobních lodích a padla výzva, aby na zasedání SDC 4 byly předloženy návrhy.
 Na zasedání SDC 4, jež se konalo v Londýně ve dnech 13.–17. února 2017, se projednávaly způsoby uplatňování pravidla II-1/8-1.3 úmluvy SOLAS u stávajících osobních lodí, bylo schváleno stanovisko, že jakákoli omezení použitelnosti stávajících pokynů, tj. MSC.1/Circ.1400, MSC.1/Circ.1532 a MSC.1/Circ.1229, by měla být řešena vypracováním nových souborů pokynů pro stabilitu počítačů a podporu na pevnině osobním lodím postaveným před 1. lednem 2014.
 Na zasedání SDC 4 byl schválen návrh změn pravidel II-1/1 a II-1/8-1 úmluvy SOLAS týkajících se počítačové podpory stability pro kapitána v případě zaplavení u stávajících osobních lodí (SDC (4/16, příloha 2), ale nebylo možné přijmout rozhodnutí o postupu týkajícím se vstupu navrhovaných změn v platnost vzhledem k tomu, že složitost kritérií pro stabilitu počítačů v novém souboru pokynů by měla dopad na datum, od něhož by se nový návrh pravidel pro stávající osobní lodě mohl uplatňovat.
 Na 98. zasedání Výboru pro námořní bezpečnost (MSC 98), které se konalo v Londýně ve dnech 7.–16. června 2017, byl schválen návrh změn pravidel II-1/1 a II-1/8-1 úmluvy SOLAS za účelem jejich přijetí na 99. zasedání MSC, za podmínky že na 5. zasedání podvýboru IMO pro navrhování a konstrukci lodí (SDC 5) se potvrdí datum, od něhož se bude uplatňovat návrh pravidla II-1/8-1.3 úmluvy SOLAS, a bude dokončen návrh pokynů pro stabilitu počítačů a podporu na pevnině osobním lodím postaveným před 1. lednem 2014. Na 5. zasedání SDC, jež se konalo v Londýně ve dnech 22.–26. ledna 2018, bylo schváleno, že osobní lodě postavené před 1. lednem 2014 budou splňovat pravidlo II-1/8-1.3.1 úmluvy SOLAS, a to nejpozději při první opakované prohlídce po pěti letech ode dne vstupu v platnost. Na zasedání SDC 5 bylo rovněž schváleno, že související pokyny budou předloženy ke schválení na 99. zasedání MSC.
 Změny pravidel II-1/1 a II-1/8-1 úmluvy SOLAS jsou uvedeny v příloze 13 dokumentu IMO MSC 98/23/Add.1. V odstavci 10.9 zprávy z 98. zasedání MSC (MSC 98/23) se uvádí, že změny by měly být přijaty na 99. zasedání MSC.
 3.2.Změny předpisu FTP 2010
 Na třetím zasedání podvýboru IMO pro systémy a vybavení lodí (SSE 3), které se konalo v Londýně ve dnech 14.–18. března 2016, se mělo za to, že ustanovení týkající se požadavků pro zatěžované podlahové krytiny uvedené v příloze 3, tabulce 1 předpisu FTP 2010, jež se použijí na osobní lodě přepravující více než 36 cestujících, by se měla vztahovat také na osobní lodě přepravující méně než 36 cestujících. Na zasedání SSE 3 bylo podpořeno stanovisko, že pokyny k požadavkům na zatěžované podlahové krytiny uplatnitelným u osobních lodí přepravujících více než 36 cestujících by se měly vztahovat také na osobní lodě přepravující méně než 36 cestujících. Následně bylo na zasedání SSE 3 dohodnuto pověřit pracovní skupinu pro požární bezpečnost, aby dále tuto otázku zkoumala a podvýboru odpovídajícím způsobem dávala doporučení.
 S ohledem na ustanovení přílohy 3, tabulky 1 předpisu FTP 2010 a vzhledem k stanovisku pracovní skupiny pro požární bezpečnost bylo na zasedání SSE 3 dohodnuto, že příloha 3, tabulka 1 předpisu FTP 2010 by měla být použitelná rovněž na osobní lodě přepravující méně než 36 cestujících a že možným řešením by mohlo být vypuštění věty „přepravující více než 36 cestujících“.
 Toto možné řešení však nebylo oznámeno na 97. zasedání Výboru pro námořní bezpečnost (MSC 97), které se konalo v Londýně ve dnech 21.–25. listopadu 2016, neboť na zasedání SSE 3 byla záležitost prozkoumána v rámci bodu programu jednání s názvem „Jednotný výklad ustanovení úmluv IMO v oblasti bezpečnosti, zabezpečení a životního prostředí“.
 Na zasedání MSC 98 byly navrhované změny předpisu FTP 2010 projednány a schváleny s tím, že budou přijaty na zasedání MSC 99.
 Změny předpisu FTP 2010 jsou uvedeny v příloze 25 zprávy z 98. zasedání MSC (MSC 98/23/Add.1). V odstavci 12.47 zprávy z 98. zasedání MSC (MSC 98/23) se uvádí, že změny by měly být přijaty na 99. zasedání MSC.
 3.3.Příslušné právní předpisy a pravomoci EU
 3.3.1.Změny pravidel II-1/1 a II-1/8–1 úmluvy SOLAS a příslušných pokynů pro počítačovou podporu stability pro kapitána v případě zaplavení u stávajících osobních lodí
 V čl. 6 odst. 2 písm. a) bodě i) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/45/ES o bezpečnostních pravidlech a normách pro osobní lodě se stanoví, že nové osobní lodě třídy A musí plně vyhovovat požadavkům úmluvy SOLAS z roku 1974 v platném znění.
 3.3.2.Změny předpisu FTP 2010
 Předpis FTP 2010 stanoví mezinárodní požadavky na laboratorní zkoušky, schvalování typu a postupy požárních zkoušek pro výrobky uvedené v kapitole II-2 úmluvy SOLAS (jež zahrnuje právní předpisy týkající se protipožární bezpečnosti, detekce požáru a hašení požáru). Změny Mezinárodní úmluvy o bezpečnosti lidského života na moři (úmluva SOLAS), jejichž prostřednictvím mají být Mezinárodní předpisy pro použití postupů požárních zkoušek (předpis FTP 2010) závazné, vstoupily v platnost dne 1. července 2012 (usnesení MSC.307(88).
 V čl. 6 odst. 2 písm. a) bodě i) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/45/ES o bezpečnostních pravidlech a normách pro osobní lodě se stanoví, že nové osobní lodě třídy A musí plně vyhovovat požadavkům úmluvy SOLAS z roku 1974 v platném znění. Pro lodě třídy B, C a D, které byly postaveny dne 1. ledna 2003 nebo později, navíc na základě kapitoly II-2 částí A a B přílohy I směrnice 2009/45/ES platí předpis o systémech protipožární bezpečnosti, který byl přijat usnesením MSC.98(73).
 3.3.3.Pravomoci EU
 Změny pravidel II-1/1 a II-1/8-1 úmluvy SOLAS a příslušné pokyny pro počítačovou podporu stability pro kapitána v případě zaplavení u stávajících osobních lodí a předpis FTP 2010 by měly dopad na právní předpisy EU prostřednictvím uplatňování směrnice 2009/45/ES.
 4.Právní základ
 4.1.Procesněprávní základ
 4.1.1.Zásady
 Ustanovení čl. 218 odst. 9 Smlouvy o fungování Evropské unie (SFEU) zavádí rozhodnutí, kterými se stanoví „postoje, které mají být jménem Unie zaujaty v orgánu zřízeném dohodou, má-li tento orgán přijímat akty s právními účinky, s výjimkou aktů, které doplňují nebo pozměňují institucionální rámec dohody“.
 Ustanovení čl. 218 odst. 9 SFEU se použijí bez ohledu na to, zda je Unie členem dotyčného orgánu nebo stranou dotyčné dohody
 2
 .
 Výraz „akty s právními účinky“ zahrnuje akty, které mají právní účinky na základě pravidel mezinárodního práva, kterým se řídí dotyčný orgán. Zahrnuje rovněž nástroje, které podle mezinárodního práva nemají závazný účinek, ale „mohou rozhodujícím způsobem ovlivnit obsah právní úpravy přijaté zákonodárcem Unie“
 3
 .
 4.1.2.Použití na stávající případ
 Výbor pro námořní bezpečnost IMO je orgán zřízený dohodou, konkrétně Úmluvou o Mezinárodní námořní organizaci.
 Akty, které má Výbor pro námořní bezpečnost IMO přijmout, představují akty s právními účinky. Zamýšlené akty mohou rozhodujícím způsobem ovlivnit obsah právních předpisů EU, zejména směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/45/ES o bezpečnostních pravidlech a normách pro osobní lodě. Důvodem je skutečnost, že směrnice 2009/45/ES stanoví, že nové osobní lodě třídy A musí plně vyhovovat požadavkům úmluvy SOLAS z roku 1974 v platném znění, jak je uvedeno ve výše uvedených bodech 3.1 a 3.2.
 Změny pravidel II-1/1 a II-1/8-1 úmluvy SOLAS a příslušné pokyny pro počítačovou podporu stability pro kapitána v případě zaplavení u stávajících osobních lodí a předpis FTP 2010 by tedy měly dopad na právní předpisy EU prostřednictvím uplatňování směrnice 2009/45/ES.
 Zamýšlené akty nedoplňují ani nepozměňují institucionální rámec dohody.
 Procesněprávním základem navrhovaného rozhodnutí je tudíž čl. 218 odst. 9 SFEU.
 4.2.Hmotněprávní základ
 4.2.1.Zásady
 Hmotněprávní základ rozhodnutí podle čl. 218 odst. 9 SFEU závisí v první řadě na cíli a obsahu zamýšleného aktu, v souvislosti s nímž je postoj jménem Unie zaujat. Sledujeli zamýšlený akt dvojí účel nebo má-li dvě složky a lzeli jeden z těchto účelů nebo jednu z těchto složek identifikovat jako hlavní, zatímco druhý účel či druhá složka je pouze vedlejší, musí být rozhodnutí přijaté podle čl. 218 odst. 9 SFEU založeno na jediném hmotněprávním základu, a sice na tom, který si žádá hlavní nebo převažující účel či složka.
 4.2.2.Použití na stávající případ
 Hlavní cíl a obsah zamýšleného aktu se týká námořní dopravy. Hmotněprávním základem navrhovaného rozhodnutí je tudíž čl. 100 odst. 2 SFEU.
 4.3.Závěr
 Právním základem navrhovaného rozhodnutí by měl být čl. 100 odst. 2 SFEU ve spojení s čl. 218 odst. 9 SFEU.
 2018/0056 (NLE)
 Návrh
 ROZHODNUTÍ RADY
 o postoji, který má být jménem Evropské unie zaujat na 99. zasedání Výboru pro námořní bezpečnost Mezinárodní námořní organizace v souvislosti s plánovaným přijetím změn pravidel II-1/1 a II-1/8-1 úmluvy SOLAS, schválením příslušných pokynů k počítačové podpoře stability pro kapitána v případě zaplavení u stávajících osobních lodí a přijetím změn Mezinárodních předpisů pro použití postupů požárních zkoušek, 2010
 RADA EVROPSKÉ UNIE,
 s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 100 odst. 2 ve spojení s čl. 218 odst. 9 této smlouvy,
 s ohledem na návrh Evropské komise,
 vzhledem k těmto důvodům:
 1)Opatření Unie v odvětví námořní dopravy by měla směřovat ke zlepšení námořní bezpečnosti.
 2)Úmluva Mezinárodní námořní organizace (dále jen „IMO“) vstoupila v platnost dne 17. března 1958.
 3)IMO je specializovanou agenturou OSN s odpovědností za bezpečnost a zabezpečení lodní dopravy. Podle čl. 28 písm. b) Úmluvy o Mezinárodní námořní organizaci přijme Výbor pro námořní bezpečnost, jenž je výborem IMO, veškerá opatření nezbytná k plnění všech úkolů svěřených mu v souladu s uvedenou úmluvou, shromážděním IMO či radou IMO, nebo úkolů, které mu mohou být svěřeny v oblasti působnosti uvedeného článku nebo podle jiných mezinárodních nástrojů a jež IMO akceptuje.
 4)Mezinárodní úmluva o bezpečnosti lidského života na moři (dále jen „úmluva SOLAS“) vstoupila v platnost dne 25. května 1980.
 5) V souladu s článkem VIII písm. b) bodem iii) úmluvy SOLAS může Výbor pro námořní bezpečnost IMO přijmout změny úmluvy SOLAS.
 6)Výbor pro námořní bezpečnost přijme na svém 99. zasedání konaném (MSC 99) ve dnech 16. až 25. května 2018 změny pravidel II-1/1 a II-1/8-1 úmluvy SOLAS a příslušných pokynů k počítačové podpoře stability pro kapitána v případě zaplavení u stávajících osobních lodí a Mezinárodních předpisů pro použití postupů požárních zkoušek, 2010 (dále jen „předpis FTP 2010“).
 7)Je vhodné stanovit postoj, který má být zaujat jménem Unie během zasedání MSC 99, neboť změny pravidel II-1/1 a II-1/8-1 úmluvy SOLAS a příslušných pokynů k počítačové podpoře stability pro kapitána v případě zaplavení u stávajících osobních lodí a předpisu FTP budou moci rozhodujícím způsobem ovlivnit obsah právních předpisů Unie, konkrétně směrnici Evropského parlamentu a Rady 2009/45/ES
 4
 .
 8)Změny pravidel II-1/1 a II-1/8-1 úmluvy SOLAS a pokyny k počítačové podpoře stability pro kapitána poskytováním pravidelně aktualizovaných informací o zbytkové stabilitě v narušeném stavu po nehodě způsobené zaplavením by měly vytvořit operační pokyny pro stávající osobní lodě.
 9)V souvislosti se změnami předpisu FTP týkajících se zkušebních požadavků na zatěžované podlahové krytiny by mělo být stanoveno, že uvedená ustanovení by se měla vztahovat i na osobní lodě přepravující méně než 36 cestujících.
 10)Postoj Unie vyjádří členské státy Unie, jež jsou členy Výboru pro námořní bezpečnost IMO, vystupujíce společně,
 PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
 Článek 1
 Postoje, které mají být zaujaty jménem Unie na 99. zasedání Výboru pro námořní bezpečnost IMO, jsou tyto:
 a) schválit změny pravidel II-1/1 a II-1/8-1 úmluvy SOLAS a příslušných pokynů uvedených v příloze 13 dokumentu IMO MSC 98/23/Add.1 přiloženého k tomuto rozhodnutí;
 b) schválit změny v tabulce 1 přílohy 3 Mezinárodních předpisů pro použití postupů požárních zkoušek z roku 2010 uvedených v příloze 25 dokumentu IMO MSC 98/23/Add.1 přiloženého k tomuto rozhodnutí.
 Článek 2
 1. Postoje uvedené v čl. 1 písm. a) a b) vyjádří členské státy Unie, jež jsou členy Výboru pro námořní bezpečnost IMO, vystupujíce společně.
 2. Drobné změny postojů uvedených v čl. 1 písm. a) a b) se schválí, aniž by Rada schvalovala další rozhodnutí.
 Toto rozhodnutí je určeno členským státům.
 V Bruselu dne
 Za Radu
 předseda / předsedkyně
 (1)
 Název byl v roce 1982 změněn na Mezinárodní námořní organizaci (IMO).
 (2)
 Rozsudek ve věci , Německo vs. Rada (OIV), C-399/12, ECLI:EU:C:2014:2258, bod 64.
 (3)
 Rozsudek ve věci , Německo vs. Rada (OIV),C-399/12, ECLI:EU:C:2014:2258, body 61–64.
 (4)
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/45/ES ze dne 6. května 2009 o bezpečnostních pravidlech a normách pro osobní lodě (Úř. věst. L 163, 25.6.2009, s. 1).


type: other

text:
7951 Hannah Smith 1861 1894 33 St Mary (part 1) Heworth
 7952 Hannah Smith 1826 1906 80 St Mary (part 1) Heworth
 7953 Hannah Smith 1846 1874 28 St Mary (part 1) Heworth
 7954 Hannah Smith St Mary (part 1) Heworth
 7955 Hannah Smith 1866 Baptist Church Bounds Cross
 7956 Hannah Smith 1955 All Saints (part 10) Normanton
 7957 Hannah Smith St Michael and All Angels Ledbury
 7958 Hannah Smith 1844 1924 80 St Mary (part 2) Heworth
 7959 Hannah Smith 1877 1935 58 St Mary (part 2) Heworth
 7960 Hannah Smith 1705 1794 89 Minster Croydon
 7961 Hannah Smith St Peter Wawne
 7962 Hannah Smith 1825 1900 75 St Nicholas Kenilworth
 7963 Hannah Smith 1847 1916 69 Wesleyan Chapel Saltonstalls
 7964 Hannah Smith 1810 1897 87 St Nicholas Gosforth
 7965 Hannah Smith St Nicholas Gosforth
 7966 Hannah Smith 1883 1929 46 St Bartholomew Wilmslow
 7967 Hannah Smith 1860 1939 79 St Bartholomew Wilmslow
 7968 Hannah Smith 18 St Philip and St James Witton le Wear
 7969 Hannah Smith 1901 Municipal Mapleton
 7970 Hannah Smith 1858 1882 24 All Saints Besthorpe
 7971 Hannah Smith 1849 1918 69 Kendall Kendall
 7972 Hannah E Smith 1870 1939 69 Scartho Road (103-112) Grimsby
 7973 Hannah Elizabeth Smith 1875 1967 92 St Peter and St Paul Aldeburgh
 7974 Hannah Elizabeth Smith nee Crabtree 1891 1965 74 St Mary Luddenden
 7975 Hannah Garland Smith 1848 1938 90 St John the Baptist Yarburgh
 7976 Hannah Liddiatt Smith nee Short 1864 1951 87 St Helen Alveston
 7977 Hannah Maria Smith 1861 1937 76 St Luke Stickney
 7978 Hannah Maria England Smith 1840 1923 83 Lawnswood A-D Leeds
 7979 Hannah Mary Smith 1881 1935 54 The Banks Municipal Bingham
 7980 Hannah Mary Smith 1978 St Oswald King and Martyr (part 2) Warton
 7981 Hannah Riley Smith 2010 2010 0 Public Mirboo North
 7982 Hannah Scott Smith 1876 1948 72 Lawnswood (section T) Leeds
 7983 Hannah Selina Smith 1850 1929 79 St Paul Coventry
 7984 Hannath Dawson Smith 1849 1928 79 Brandon Road Swaffham
 7985 Harden Smith 1876 1931 55 Scartho Road (1-3) Grimsby
 7986 Harold Smith 1908 1911 3 All Saints Ripley
 7987 Harold Smith All Saints Ripley
 7988 Harold Smith St Peter Westleigh
 7989 Harold Smith 1918 1976 58 All Saints Kirkbymoorside
 7990 Harold Smith 1909 1992 83 Lawnswood X Leeds
 7991 Harold Smith 1918 2006 88 St Gregory Minster Kirkdale
 7992 Harold Smith 1891 1960 69 Town UnCon F Barnstaple
 7993 Harold Smith 1894 1895 1 Areas Q U R S A Thornaby-on-Tees
 7994 Harold Smith 1905 1982 77 St Mary Warsash
 7995 Harold Smith Aldinga Uniting Church Aldinga
 7996 Harold Smith 1921 1977 56 St Giles Wormshill
 7997 Harold Smith Section CC Cleethorpes
 7998 Harold Smith St Edmundsbury interior Bury St Edmunds
 7999 Harold Smith St John Parramatta
 8000 Harold Smith 1960 St Michael Littlecoates


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 15.9.2014
 HR
 Službeni list Europske unije
 C 315/52
 Rješenje Općeg suda od 7. srpnja 2014. – Cofresco Frischhalteprodukte protiv Komisije
 (Predmet T-223/13) (1)
 ((„Tužba za poništenje - Okoliš - Direktiva 94/62/EZ - Ambalaža i ambalažni otpad - Direktiva 2013/2/EU - Kalemi, tube i valjci na koje se namataju fleksibilni materijali - Nepostojanje izravnog utjecaja - Nedopuštenost”))
 2014/C 315/87
 Jezik postupka: francuski
 Stranke
 Tužitelj: Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG (Minden, Njemačka) (zastupnik: H. Weil, odvjetnik)
 Tuženik: Europska komisija (zastupnici: A. Alcover San Pedro i J.-F. Brakeland, agenti)
 Predmet
 Zahtjev za djelomično poništenje Direktive Komisije 2013/2/EU od 7. veljače 2013. o izmjeni Priloga I. Direktivi 94/62/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o ambalaži i ambalažnom otpadu (SL L 37, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 61., str. 288.) u dijelu u kojem Komisija kaleme, tube i valjke na koje se namataju fleksibilni materijali, osim kalema, tuba i valjaka koji su dio proizvodnih strojeva i ne rabe se za prezentiranje proizvoda kao prodajne jedinice uvrštava na popis ilustrativnih primjera za primjenu kriterija kojima se određuje pojam „ambalaža”.
 Izreka
 1.
 Tužba se odbacuje kao nedopuštena.
 2.
 Nalaže se Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG snošenje vlastitih troškova, kao i onih Europske komisije.
 (1) SL C 171, 15.6.2013.


type: wikipedia

text:
Videnskabsfilosofi er den del af filosofien, der studerer videnskaben. Videnskabsfilosofien er tæt forbundet med erkendelsesteorien. Den søger at forklare spørgsmål så som: hvad er videnskabelige påstandes natur, måderne hvorpå de produceres, hvordan de giver os magt over vores miljø, videnskabens konsekvenser for samfundet og for videnskaberne selv.
 Hvad videnskabelige påstande handler om
 Empirisme
 Opfattelse af, at verdens sande natur erkendes gennem sanserne – typisk er synssansen den der bliver tillagt størst betydning.
 Idealisme
 Opfattelse af, at den synlige verden ikke har selvstændig eksistens. Den synlige verden er, ifølge idealismen, et mentalt konstrueret produkt.
 Realisme
 Realisme eller naiv realisme i videnskabsfilosofisk kontekst er den opfattelse at videnskabelige påstande handler om en verden, der på en eller anden måde eksisterer uafhængigt af vore ideer og teorier om den. Realister mener f.eks., at ting som elektroner og magnetfelter faktisk eksisterer.
 Socialkonstruktivisme
 Nogle historikere, filosoffer og sociologer mener at videnskabelige teorier er formet af deres sociale og politiske kontekst. Denne tilgang kaldes som regel socialkonstruktivisme. I sin stærkeste form ser den videnskab som blot en diskurs mellem forskere, hvor objektive kendsgerninger spiller en lille rolle, hvis nogen overhovedet. En svagere form af den konstruktivistiske position kunne være, at sociale faktorer spiller en stor rolle for accepten af nye videnskabelige teorier.
 Retfærdiggørelse af videnskabelige påstande
 Hvordan retfærdiggøres videnskabelige påstande?
 Den for videnskaben karakteristiske erkendelsesform er den, som gør brug af induktion eller den induktive metode. I et induktivt ræsonnement sluttes der fra tilfælde af forskellige fænomener til en generel regel, som postuleres at være gældende for de fænomener. Gyldigheden af den postulerede regel afhænger af kvaliteten af både dataindsamlingsmetoden og data selv, som naturligvis også er beslægtede. Induktion som ræsonnementstype er derfor iboende statistisk i karakter til forskel for deduktion, hvor evalueringen af hvorvidt en konklusion følger logisk fra præmisserne, uanset om de i forhold til den eksterne verden er sande eller ej, er et fuldstændigt sikkert anliggende. Dette betyder dog ikke, at induktiv viden, dvs. viden opnået som resultat af anvendelse af den induktive metode, ikke i praksis kan være på ligeså sikker grund som deduktiv viden. Hvis ellers dataindsamlingens metodologi er i overensstemmelse med de alment opstillede krav for hypoteseprøvning, og resultaterne opnået ved anvendelse af metoden på et sæt af fænomener bliver reproduceret af et stort antal uafhængige forskere over tid, vil de lovmæssigheder, der måtte blive udledt på baggrund heraf, være en god tilnærmelse af fænomenernes "virkelige" funktion. Det primære argument for dette, er, at den prædikative kraft dvs. forudsigelseskraften, som videnskabelige teorier har, ellers ville være meget usandsynlig; hvis ikke indholdet af videnskabelige teorier, som benyttes til at forudsige eksperimenter samt observationers gang, var en udmærket refleksion af virkeligheden, selvom den prædikative kraft var høj, ville den eneste forklaringsmulighed være skepticistisk, og mange (herunder G. E. Moore), regner den argumentatoriske vægt for disse forklaringer for at være langt lavere end for videnskabelige forklaringer.
 Omvendt har Karl Popper foreslået et falsifikationsprincip. Påstande kan ifølge ham ikke verificeres, men kun falsificeres. En videnskabelig hypotese/teori skal altså i-sig-selv kunne redegøre for sine antagelser, og kun hvis disse kan falsificeres kan man tale om videnskab.
 Foundationalisme er den holdning at der findes basale påstande, der ikke kræver retfærdiggørelse. Omvendt er kohærentisme den holdning, at retfærdiggørelsen af en påstand ligger i det, at den er en del af et system af påstande.
 Videnskabelig skepticisme
 Skepticismen har spillet en stor rolle i filosofien siden de gamle grækere, og enhver skepticismes primære formål har til enhver tid været at stille spørgsmål ved det, som vi ellers tager for givet i hverdagen. Et ofte fremsagt spørgsmål til nutidens videnskab går på, hvorvidt den nuværende mængde af videnskabelig viden kan siges at indikere, hvad der faktisk er 'sandt' om den fysiske verden i hvilken vi lever. Accepten af viden som om det var 'absolut sandt' og ubetvivleligt benægtes oftest af videnskabsmænd.
 Alligevel er det almindeligt at offentligheden har det modsatte syn på videnskaben – mange lægfolk tror, at forskere fremsætter ufejlbarlige påstande. Mange i det videnskabelige samfund er bekymret over den store forskel imellem hvordan videnskabsfolk arbejder og hvordan deres arbejde opfattes. I udlandet er nogle videnskabsfolk involveret i offentlig uddannelse for at informere lægfolk i gymnasier og på universiteter om videnskabelig skepticisme og videnskabelige metoder.
 Se også
 Videnskabsteori
 Videnskabelig metode
 Cherry picking
 Litteraturliste
 Huusom, U., (2016, 20212): Klaviatur til teknologi- og videnskabsfilosofi. Forlaget Liebhaverbøger
 Lund, C., (2011), Videnskabsteori og faglige metoder
 Popper, K., (1934), The Logic of Scientific Discovery
 Teoretisk filosofi
 Filosofi


text:
V celinskih pravnih sistemih je ustaljeno pravilo, po katerem odločitve sodišč niso formalni pravni vir. Ne glede na to pa z ustavno pravico do enakosti pred zakonom iz 14. člena URS (ta zahteva, da so enaki primeri odločeni enako) sodna praksa pridobi vlogo pomembnega pravnega vira tudi v novoveških pravnih sistemih, podobno kot določa doktrina stare decisis. Slovensko ustavno sodišče je razsojanju ustavnih pritožb že podalo pomembne odločitve, potrjujoče to načelo, s katerim so zavezana redna sodišča. Ustavna pravica do enakosti pred zakonom je kršena, če je o nekem vprašanju sodna praksa ustaljena in v pritožnikovem primeru sodišče od nje odstopi, ne da bi za to izrecno navedlo utemeljene razloge. Takšen odstop od ustaljene sodne prakse lahko označimo kot samovoljno, zato bo ustavna pritožba zoper takšno sodno odločbo uspešna.
 A traditional rule in continental legal systems is that courts’ decisions are not a formal legal source. However, through a constitutional right to equality before the law, which also demands that like cases should be decided alike, a case law gains a position of an important legal source also in modern continental legal systems, similarly to a stare decisis doctrine. The Constitutional Court of Slovenia has, when adjudicating in the field of constitutional complaints, already delivered important decisions confirming this principle that binds ordinary judiciary. The constitutional right to equality before the law is violated if there is a well established case law on certain point and if in applicant’s case a court has departed from it without explicit and thorough grounds why it departed from an established precedent. Such a departure from an established case law can be denoted as being arbitrary and the applicant’s constitutional complaint against such a judicial decision will be successful.
 argument of precedent, judgment, legal source, established case law, Constitutional Court
 argument precedensa, sodba, pravni vir, ustaljena sodna praksa, Ustavno sodišče
 2 Prepoved samovoljnega odstopa od sodne prakse kot ustavno procesno jamstvo
 3 Ne gre za jamstvo pravilne odločitve
 4 Ne gre za jamstvo nespremenljivosti sodne prakse
 5 Nedoslednost stališč ustavnega sodišča o (ne)absolutni vezanosti na sodno prakso?
 6 Ni možnosti za poseg ustavnega sodišča, kadar ni enotne sodne prakse
 7 Ustavna dopustnost "argumenta precedensa"
 8 Trditveno in dokazno breme za izkaz enotne sodne prakse
 9 Posebna zadržanost glede primerjave odškodnin za nepremoženjsko škodo
 10 Ni jamstva enake odločitve, če ne gre za enak primer
 11 Obiter dictum in ratio decidendi
 12 Nadrejeno sodišče ni vezano na prakso nižjih sodišč
 13 Obveznost sodišča, da se opredeli do argumenta o odstopu od sodne prakse
 14 Zaključek
 1 Gl. npr. L. Šturm: Ustavno načelo enakosti, Zbornik znanstvenih razprav PF v Ljubljani, 1995, str. (...)
 1Iz pravice do enakosti pred zakonom po 14. členu Ustave izhaja, da mora zakon podobne položaje urediti enako.1 Vendar pa se postavlja vprašanje, ali zadošča že enaka zakonska ureditev ali pa iz Ustave izhaja tudi zahteva, da se zagotovi enako uporabo tega zakona v istovrstnih posamičnih primerih. Po eni strani bi sicer lahko rekli, da v primeru, če dve sodišči v dveh istovrstnih zadevah odločita različno, to sploh nima zveze s problematiko neenakosti pred zakonom. Ne gre namreč za to, da bi sodišče drugačno odločitev sprejelo, ker bi upoštevalo "nepravne" okoliščine, ki jih pri odločanju ne bi smelo upoštevati (npr. nedopustno diskriminiranje glede na določeno osebno okoliščino, naklonjenost eni stranki, ... ), pač pa gre zgolj za to, da sodišče (z namenom strokovne, pravilne in nepristranske uporabe prava) določeno pravno normo razlaga oz. uporabi tako, kot jo samo razume. Ker zakonske norme niso enopomenske in so vedno podvržene razlagi sodnika, do različnega razumevanja zakona nujno mora prihajati. Vendarle pa je tako bolj prepričljivo in tudi izhodišču, da je treba zagotoviti ne le formalno, pač pa dejansko in učinkovito varstvo človekovih pravic, bližje nasprotno stališče. Od enakosti pred zakonom ne ostane dosti, če je zakon sicer enak na celem območju države oz. za vse naslovljence, vendar pa ga sodišče v enem kraju razlaga drugače, kot sodišče v drugem kraju (oz. če celo pri istem sodišču praksa ni enotna). Zahteva po enakosti pred zakonom se torej ne izčrpa že z zakonsko enako ureditvijo enakih položajev, prav tako tudi ne zgolj s primerjavo položaja med obema strankama postopka, pač pa je treba ravnanje sodišča v konkretnem primeru primerjati tudi z ravnanjem sodišč v drugih istovrstnih primerih.2 Pravica do enakosti pred zakonom je ogrožena, če sodišča pravo v istovrstnih primerih uporabljajo različno. Utemeljena je ugotovitev, da je v naravi prava, da mora biti odločanje enako in enotno na območju, za katerega formalni pravni vir velja.3
 4 M. Pavčnik: Pravni in ustavni temelji prava, v: Pavčnik et. al, Ustavno sodstvo, CZ, Ljubljana, 200 (...)
 2Res je sicer, da je po 25. členu Ustave sodišče pri odločanju vezano le na ustavo in zakon ter da sodna praksa (tako kot je tudi sicer značilno za kontinentalni pravni krog) ni obvezen pravni vir. Vendar pa prek ustavne zahteve po enakosti pred zakonom tudi sodna praksa dobiva podobno moč, kot jo imajo formalni pravni viri.4 V novejšem času zato argument "precedensa" oz. "tipičnega primera" tudi v kontinentalnem pravu zavzema vse bolj pomembno mesto in sodiščem nalaga obveznost, da ga pri razlagi zakonov oz. pri odločanju v konkretnih zadevah in tudi pri obrazložitvah sodnih odločb upoštevajo.5 Pomen "argumenta precedensa" seveda ni le v zagotavljanju enakosti pred zakonom, pač pa tudi v zagotavljanju pravne varnosti, saj jamči jasnost in predvidljivost sodnega odločanja. 6
 3Ustavni pomen sodne prakse je potrdilo tudi slovensko ustavno sodišče (omejujem se le na odločitve, sprejete ob presoji civilnih zadev):
 4Vendar to ne pomeni, da Ustavno sodišče sodni praksi, tudi če je enotna in uveljavljena, pripisuje pomen absolutno obveznega pravnega vira. Ustavno sodišče namreč vez med spoštovanjem sodne prakse in ustavnimi pravicami opredeljuje takole:
 8 Sklep Up 337/00 z dne 26.2.2002, enako npr. tudi Sklep Up 19/01 Z dne 26. 3. 2002.
 Iz pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave) med drugim izhaja, da sodišče ne sme samovoljno oz. arbitrarno, torej brez razumne pravne obrazložitve, odstopiti od enotne in ustaljene sodne prakse.8
 ... ugotavlja, da je bila pritožnikova pravica do enakega sodnega varstva pravic (22. člen Ustave) kršena, ko Vrhovno sodišče v njegovem primeru ni sprejelo takega stališča in kot revizijsko sodišče zagotovilo uporabe tega stališča tudi v pritožnikovi pravdi, pa tega odstopa od sodne prakse ni utemeljilo.9
 5Ustava torej ne prepoveduje kakršnegakoli odstopa od sodne prakse, pač pa le samovoljni oz. arbitraren odstop. Pri tem je treba upoštevati, da 22. člen Ustave (ki je, kot ugotavlja Ustavno sodišče, poseben izraz pravice do enakosti pred zakonom po 14. členu Ustave10) zagotavlja ustavna procesna jamstva. Tudi navedena obveznost sodišča je procesno jamstvo in ne jamstvo pravilne materialnopravne presoje. Gre za zahtevo, da sodišče, če se odloči, da bo od uveljavljene sodne prakse odstopilo, razloge za to posebej obrazložiti (kar predvsem predpostavlja, da sodno prakso tudi pozna).11 Ustavno sodišče zato ob presoji te kršitve ne presoja o pravilnosti razlogov, ki jih je sodišče navedlo za odstop od sodne prakse, oz. o pravilnosti (doslej) uveljavljene sodne prakse ali o zakonitosti stališča sodbe, ki od sodne prakse odstopa. Iti mora le za preizkus, ali je odstop od sodne prakse ustrezno (v procesnem smislu) obrazložen.12 Obravnavana ustavna zahteva ne pomeni (in ne sme pomeniti), da bi se ustavno sodišče pretvorilo v najvišjo instanco rednega sodstva za interpretacijo navadnega zakonskega prava in za odločanje o tem, katera od možnih razlag zakona je pravilna, ter za odločanje o tem, ali je dopustno spremeniti sodno prakso.
 6Vendar pa je treba ugotoviti, da Ustavno sodišče pri izoblikovanju opisanega kriterija še ni povsem dosledno. V njegovih sklepih in odločbah se še vedno pojavlja tudi naslednja opredelitev:
 Za kršitev pravice iz 22. člena Ustave bi lahko šlo tudi, če bi sodišče z izpodbijano sodno odločbo odločilo napak (podčrtal A. G.) in drugače, kot sicer v podobnih ali enakih primerih.13
 7Ta opredelitev je seveda bistveno drugačna kot tista, ki je opisana v predhodni točki (in je v praksi Ustavnega sodišča tudi prevladujoča). Pri prvi gre le za preizkus, ali je sodba, ki odstopa od sodne prakse, glede odstopa dovolj obrazložena, pri drugi pa za preizkus, ali je sodba, ki od sodne prakse odstopa, pravilna oz. zakonita. Slednja opredelitev je napačna in tudi nevarna. Glede na meje preizkusa ustavne pritožbe ustavno sodišče ni pristojno, da v primeru, ko so vse razlage, ki pridejo v poštev, ustavno sprejemljive, odloča o tem, katera interpretacija zakona je pravilna. Odločanje o tem, katera razlaga zakona je pravilna, je pridržana sodiščem, ki odločajo v pravdnem postopku, ustavno sodišče pa lahko v te razlage poseže le, če je katera od njih nezdružljiva s katero od človekovih pravic ali temeljnih svoboščin. Omenjena opredelitev pa bi povzročila, da ustavno sodišče kot najvišja instanca odloča tudi o vprašanjih interpretacije navadnega oz. zakonskega prava. S tem bi mu bil dan celo položaj, ko lahko prepreči spreminjanje sodne prakse, čeprav sploh ne gre za ustavnopravno relevantna vprašanja. Ustavno sodišče bi se glede vseh pravnih vprašanj, pri katerih se je že izoblikovala enotna sodna praksa, pretvorilo v najvišjo instanco za preizkus pravilnosti (zakonitosti) te sodne prakse! To pa gre prek meja pristojnosti, ki jih ustavnemu sodišču postavlja ustava. Ni dopustno, da bi s preširoko opredelitvijo katerekoli ustavne pravice obšli ustavno omejitev, tako da bi že vsaka izkazana nezakonitost sodbe obenem predstavljala tudi kršitev ustave. Pri opredelitvi meja preizkusa ustavnega sodišča in tudi vsebine posameznih ustavnih pravic je treba zelo paziti, da ne bi s preširoko opredelitvijo povzročili, da bo ustavno sodišče moralo presojati "golo" zakonitost izpodbijane sodbe. Zato je treba vztrajati pri ugotovitvi, da obravnavani vidik 22. člena Ustave predstavlja zgolj procesno jamstvo (tako kot tudi vsi drugi vidiki tega člena) in da gre torej le za zahtevo poudarjene, kvalificirane obrazložitve, ne pa za vprašanje, ali je "zakonita" dotedanja sodna praksa ali morebiti sodba, ki od te prakse odstopa. Tako kot je razlaga navadnega zakonskega prava naloga rednih sodišč (in je presoja njene pravilnosti izvzeta iz pristojnosti ustavnega sodišča), je prav tako tudi zagotavljanje razvoja navadnega zakonskega prava skozi sodno prakso naloga rednih sodišč. In prav nobenega upravičenega razloga ni, da bi ustavno sodišče prevzemalo položaj končnega razsodnika, ali se sodna praksa lahko spreminja ali ne. Vsaj večina odločb Ustavnega sodišča to izhodišče upošteva.
 9Za povsem specifičen primer je šlo pri odločitvi civilnega senata v zadevi Up 22/94, v kateri je senat že na podlagi primerjave dveh sodb, v katerih je sodišče v is to vrstni zadevi zavzelo nasprotujoči si pravni stališči, ugotovil kršitev obravnavane pravice (obe sodbi je izdalo isto sodišče, v isti sestavi, proti istemu tožencu, v praktično istem času). Senat ustavne pritožbe nato kljub ugotovitvi kršitve pravice do enakega varstva pravic ni sprejel, saj je ugotovil, da je izpodbijana sodba pravilna:
 Pri kršitvi pravice iz 22. člena, ki je storjena s tem, da je isti organ v enakih primerih odločal različno, je pred morebitno odpravo oz. razveljavitvijo akta potrebno ugotoviti še, katera od različnih odločitev je pravilna. S sklicevanjem na enakost namreč ni mogoče zahtevati, da bi organi poenotili svojo prakso tako, da bi v vseh primerih odločali napačno. Takšna zahteva bi bila absurdna ...17
 10Precedenčnega učinka ta odločitev, po mojem mnenju, nima, saj temelji na povsem specifičnih okoliščinah, pa tudi ustavno sodišče pristopa, ki ga je zavzelo v tej (starejši) zadevi, kasneje ni več ponovilo. Takšen pristop, ki bi v končni fazi od ustavnega sodišča terjal (odločilen) preizkus, katera od možnih interpretacij navadnega zakonskega prava (ki na ustavno raven sploh ne posega - v obravnavani zadevi je šlo za vprašanje, ali davek plača prodajalec ali kupec), je pravilna, je prav tako (kot je že bilo obrazloženo) nesprejemljiv.
 11Splošna zapoved enakosti ne sme ovirati pravnega razvoja in pravnega napredka.18 Prepoved samovoljnega odstopa od sodne prakse zato ne sme pomeniti nespremenljivosti sodne prakse (in prav tako ne pomeni, da bi smelo biti ustavno sodišče postavljeno v položaj zadnje instance, ki odloča, katera razlaga zakona je pravilna in ali se sledenja sme spreminjati). Ustaljena sodna praksa se postopoma spreminja in dopolnjuje glede na dolgoročno spreminjanje pravnega sistema, pravnega vrednotenja in družbe, ki ji je pravo namenjeno.19 Tudi Ustavno sodišče se je že izreklo o tem, da obravnavana ustavna pravica ne sme ovirati pravnega razvoja in pravnega napredka, zato vsakega odstopanja od ustaljene sodne prakse še ni mogoče šteti za kršitev te ustavne pravice.20 Tako kot pravica do enakosti pred zakonom (in pravica do enakega varstva pravic) ne pomeni zahteve po nespremenljivosti zakona, tako ta pravica tudi ne sme pomeniti zahteve po nespremenljivosti sodne prakse. "Časovne komponente" obravnavana problematika (načelno) ne zajema.
 12Iz teh ugotovitev med drugim izhaja, da kršitve 14. oz. 22. člena Ustave ni mogoče utemeljevati z navedbo, da določena sodba nasprotuje sodni praksi, kakršna je bila uveljavljena v preteklosti:
 Domnevno kršitev obravnavane pravice pritožnica utemeljuje izključno z argumentom, da je sodna praksa bila drugačna v preteklosti, ob tem pa sama navaja, da so stališča vrhovnega sodišča danes drugačna. Vendar v primeru, ko ustavna pritožba sama vsebuje navedbo, da odločitev v pritožnikovi zadevi ne odstopa od danes uveljavljene sodne prakse, domnevne kršitve pravice do sodnega varstva ni mogoče utemeljevati z argumentom, da naj bi bila sodna praksa drugačna v preteklosti. Pravica do enakega varstva pravic ne pomeni in ne sme pomeniti zahteve, da se sodna praksa v času ne sme spreminjati (kot tudi ne pomeni zahteve, da se ne sme spreminjati zakon]. Ni naloga ustavnega sodišča, da preprečuje spreminjanje (in s tem razvoj) sodne prakse; če se je uveljavljena sodna praksa spremenila in se je tudi nova sodna praksa enotno uveljavila, je ustavna zahteva zgolj, da tudi od te sodne prakse ni dopustno samovoljno odstopiti.21
 13Obravnavana ustavna zahteva torej ne pomeni nespremenljivosti sodne prakse.22 Predstavljena stališča ustavnega sodišča ne silijo pravdnega sodišča, da odloči enako, kot je bilo že kdaj prej odločeno v podobnem primeru. Celo od utečene in enotne sodne prakse lahko sodišče odstopi. Ustavna zahteva je le, da sodišče ob tem obrazloži, zakaj je odstopilo od utečene in enotne sodne prakse, in da poda razumne pravne razloge za lastno drugačno tolmačenje ustave oz. zakona. Ustavno sodišče torej v bistvu ne sili pravdnih sodišč k temu, da bi sodila tako, kot je uveljavljeno v sodni praksi, pač pa le k temu, da poznajo sodno prakso in da (morebiten) odstop od le-te tudi primerno obrazložijo. Pri tem je treba poudariti naslednje: čim bolj je v zvezi z določenim vprašanjem sodna praksa enotno in ustaljeno uveljavljena, tem večje je breme izčrpne in prepričljive obrazložitve za sodnika, ki od te sodne prakse odstopa. Smiselno je torej mogoče reči: da obstaja vsaj presumpcija, da je pravno stališče, kakršno se je ustalilo v sodni praksi, pravilno, zato je treba posebej obrazložiti razloge, ki po mnenju sodišča narekujejo odstop od tega stališča.23 Pri tem se postavlja vprašanje, ali zadošča, da sodišče sicer povsem razumno obrazloži svojo razlago zakona (ki odstopa od ustaljene sodne prakse), vendar pa pri tem ne pojasni, zakaj ne upošteva uveljavljene sodne prakse. Hkrati gre tudi za vprašanje, ali je sodišču, ki želi odločiti drugače, kot izhaja iz uveljavljene sodne prakse, mogoče naložiti breme, da se v obrazložitvi izrecno opredeli tudi glede problematike odstopa od uveljavljene sodne prakse.24
 15Pripisati sodiščem absolutno vezanost na sodno prakso bi bilo ne le v nasprotju s 125. členom Ustave, pač pa bi bilo takšno stališče celo daljnosežnejše od uvedbe precedenčnega sistema po anglosaškem pravnem vzoru. V skladu z doktrino stare decisis (oz. precedenčnim sistemom) je namreč sodišče vezano na pravna stališča višjih sodišč. Zahteva po enakem odločanju v istovrstnih primerih bi, po drugi strani, pomenila, da morajo sodišča odločiti enak,o kot so v istovrstnih primerih odločila tudi sodišča iste stopnje. Precedenčni sistem ima vgrajeno možnost spreminjanja sodne prakse (in s tem razvoja prava skozi sodno prakso); le nit ja sodišča so absolutno vezana na precedense višjih sodišč, sodišče iste stopnje oz. isto sodišče pa sme od precedensa vedno odstopiti in odločiti drugače (mora pa ob tem pojasniti razloge, ki narekujejo spremembo sodne prakse).28 Iz navedenega izhaja, da sodni praksi tudi z vidika ustavne pravice do enakega varstva pravic ni dopustno zagotoviti nespremenljivosti. Takšno stališče bi onemogočilo razvoj prava (in otežilo tudi razvoj družbe v celoti). Zato se ne strinjam s stališčem prof. Udeta, da je tudi razumno obrazložen odstop od sodne prakse lahko arbitraren in s tem nedopusten, "kadar posamezna sodna odločba odstopa od splošno uveljavljene sodne prakse, sicer bi prišlo do neenakopravnega obravnavanja strank v postopku pred sodiščem in do kršitve pravice iz 22. člena Ustave".29 Prof. Ude ob zapisu tega stališča zagotovo ni imel v mislih nespremenljivosti sodne prakse v celoti, pač pa najbrž le primere, ko bi se izkazalo, da gre le za posamično drugačno odločitev, ki odstopa tako od prejšnje kot tudi od kasnejše sodne prakse. Vendar pa takšno razlikovanje ni mogoče. V času, ko je izdana sodba, ki od predhodne sodne prakse odstopa, ni mogoče špekulirati, ali bo kasnejša sodna praksa sledila novemu ali predhodnemu stališču. Logično ni mogoče reči, da je sodišče, ki je odstopilo od ustaljene sodne prakse, kršilo ustavne pravice stranke, s tem da sodišča v kasnejših zadevah tej odločitvi niso sledi/a. Tudi iz opisanih stališč Ustavnega sodišča jasno izhaja, da za utemeljitev kršitve obravnavane ustavne pravice ne zadošča zgolj izkaz, da izpodbijana sodba odstopa od uveljavljene sodne prakse. Zelo jasno je naslednje mnenje Ustavnega sodišča:
 16Žal pa se v nekaterih sklepih in odločbah Ustavnega sodišča pojavljajo tudi napačne oz. vsaj zavajajoče opredelitve, ki bi lahko navajale na sklep, da je vsak odstop od ustaljene sodne prakse nedopusten. Ustavno sodišče je npr. v obrazlotitvi ene od odločb zapisalo:
 17Navedene obrazložitve odločb Ustavnega sodišča lahko navajajo na (zmoten) sklep, da je vsak odstop od sodne prakse brez nadaljnjih pogojev že kršitev ustave. Vendar pa je treba upoštevati dejstvo, da v prvi od teh zadev v izpodbijani sodbi sodišče ni navedlo nobenih razlogov za odstop od uveljavljene sodne prakse, zato je o samovoljnosti tega odstopa mogoče sklepati že konkludentno. V drugi zadevi odstop od uveljavljene sodne prakse niti ni bil izkazan. Zato v nobeni od teh zadev ni bilo prave potrebe, da bi Ustavno sodišče posebej obrazložilo še vidik samovoljnosti. Tretja omenjena zadeva temelji na povsem specifičnih in neobičajnih okoliščinah, zato ji najverjetneje ni mogoče pripisati precedenčne vrednosti.34
 18Je pa Ustavno sodišče podobno napačno ali vsaj zavajajočo formulacijo uporabilo tudi v eni novejših zadev, pri kateri je dokončno in meritorno ugotovilo kršitev obravnavane ustavne zahteve. Ob presoji ustavne pritožbe zoper sodno odločbo, s katero je višje sodišče izreklo, da odvetniku ne pripada dodatek za DDV na znesek po odvetniški tarifi, je namreč kategorično zatrdilo:
 19Takšnega kategorično zavezujočega pomena sodni praksi ni mogoče dati. Odločitev ustavnega sodišča bi bila lahko kljub temu še sprejemljiva iz razloga, ker višje sodišče sploh ni pojasnilo, zakaj odstopa od sodne prakse (in je s tem arbitrarnost odstopa lahko že konkludentno izkazana). Napačen pa je tudi argument, da je višje sodišče kasneje tudi samo spremenilo sodno prakso. Ni namreč logičen očitek sodišču, da je odstopilo od bodoče(!) sodne prakse. Za uspeh ustavne pritožbe ne bi smel zadošča ti izkaz, da se je sodna praksa kasneje, naknadno ustalila. Izkazano bi moralo biti, da je ustaljena sodna praksa obstajala že v času izdaje sporne sodne odločbe (izpolnjen pa bi moral biti tudi pogoj, da je ta odstop arbitraren). Le upati je mogoče, da navedena obrazložitev ne navaja na sklep, da daje ustavno sodišče sodni praksi pomen absolutno zavezujočega pravnega vira in nespremenljivosti ter da bi bila njegova odločitev drugačna, če bi v izpodbijani sodni odločbi sodišče obrazložilo, da se zaveda, da je utečena sodna praksa sicer drugačna, in bi morebiti navedlo razumne razloge za odstop od te sodne prakse.
 20Predstavljena stališča ustavnemu sodišču omogočajo poseg, kadar obstaja enotna in uveljavljena sodna praksa, z ustavno pritožbo izpodbijana sodna odločba pa od te prakse odstopa. Možnosti za poseg ustavnega sodišča pa ni v primeru, ko enotne sodne prakse sploh ni. Ustavni pritožnik zato ne more uspeti z navedbo, da je sodna praksa sodišč v Sloveniji glede določenega pravnega vprašanja različna, in ne more pričakovati od Ustavnega sodišča, da bo v takšnem primeru tisti organ, ki bo poskrbel za oblikovanje enotne sodne prakse:
 Prav tako tudi argument pritožnikov, da sodna praksa v Sloveniji glede obravnavanega vprašanja ni enotna, ne utemeljuje sklepa, da naj bi šlo zakršitev človekovih pravic ali temeljnih svoboščin. Ni pristojnost Ustavnega sodišča, da skrbi za poenotenje sodne prakse. Le v obratnem primeru; namreč, če bi sodišče v zadevi pritožnikov samovoljno in arbitrarno odstopilo od enotne sodne prakse, bi to lahko utemeljilo sklep o kršitvi pravice do enakega varstva pravic v postopku po 22. členu Ustave.36
 21Seveda neenotnost sodne prakse ogroža pravno varnost in kakovost sodnega varstva,vendar se v tem primeru na kršitev načel pravne države v ustavni pritožbi ni mogoče sklicevati.37 Vrhovno sodišče je tisti organ, ki je zadolžen za poenotenje sodne prakse - čl. 109 Zakona o sodiščih (Uradni list RS, št. 19194 - v nadaljevanju ZS). Vrhovno sodišče je tudi tisti organ sodne oblasti, od katerega je (bolj kot od ustavnega sodišča) pričakovati kakovostno usmerjanje sodne prakse in razlago tistih zakonskih norm, ki na področje ustavnih pravic ne posegajo. Če pa se enotna sodna praksa niti pred vrhovnim sodiščem ne more izoblikovati, je temu cilju namenjen institut (načelnih) pravnih mnenj, ki zavezujejo vse senate vrhovnega sodišča - čl. 110 ZS. Tako glede na položaj vrhovnega sodišča kot tudi (in predvsem) glede na meje preizkusa ustavne pritožbe, bi bilo nedopustno, da bi si ustavno sodišče privzelo položaj instance, ki lahko odloča o tem, katera od možnih razlag zakona je pravilna, in tako glede navadnih zakonskih vprašanj odločalo tem, kakšna mora biti sodna praksa. Pravilno razmejitev nalog in pristojnosti vrhovnega sodišča (ki naj odloča o tem, katera od možnih razlag zakona je pravilna) in ustavnega sodišča (ki je pristojno zgolj preizkušati, ali kakšna razlaga zakona nasprotuje ustavi) je Ustavno sodišče opredelilo takole: "Poenotenje sodne prakse glede navedenih vprašanj je naloga vrhovnega sodišča, naloga ustavnega sodišča ob presoji ustavne pritožbe je zgolj preveriti, ali s to razlago sodišča navedenim določbam in institutom niso dala vsebine, ki bi bila nesprejemljiva z vidika kake ustavne pravice."38
 22Iz omenjenih ugotovitev izhaja, da ustavno sodišče ob določenih pogojih od sodišč zahteva, da pri odločanju upoštevajo sodno prakso. Zato je razumljivo, da je zavrnilo argumente ustavnih pritožnikov, da sklicevanje na sodno prakso (oz. uporaba "argumenta precedensa" ni dopustno:
 23"Argument precedensa" je torej ustavno dopusten, in kot izhaja iz predhodnih ugotovitev, tudi povezan z jamstvi iz 22. člena Ustave. Seveda pa iz omenjenih ugotovitev, da sodna praksa ni nespremenljiva in da ne gre za absolutno vezanost na sodno prakso, izhaja, da je napačno stališče, ki ga je izreklo Višje sodišče v Celju:
 Če tudi sodišče druge stopnje ne bi upoštevalo navedenega pravnega mnenja, bi kršilo navedena ustavna načela, saj bi drugačne rešitve pomenile poseg v pravno varnost in v načelo enakega obravnavanja ... Ker je s tem pravnim mnenjem postala razlaga spornih določb 210. in 216. člena ZDR jasna in gotova, je pritožbene navedbe ne morejo spremeniti.41
 24Takšnega absolutnega pomena sodni praksi ni mogoče pripisati. Stališče je seveda tudi v nasprotju s čl. 110 ZS, po katerem so le senati vrhovnega sodišča vezani na pravna mnenja občne seje vrhovnega sodišča. Višje sodišče se v obrazloženi sodbi tudi moti, ko ugotavlja, da bi vrhovno sodišče v obravnavani zadevi nujno odločilo tako, kot izhaja iz tega pravnega mnenja. Če bi namreč pritožnik s svojimi argumenti v reviziji vrhovno sodišče prepričal v napačnost, neprimernost ali preživelost tega pravnega mnenja, bi lahko senat vrhovnega sodišča predlagal, da občna seja ponovno (in drugače) odloči o spornem pravnem vprašanju. Utečena sodna praksa torej ima ustavnopravni pomen, vendar pa gre le za enega od argumentov, ki služijo pri razlagi določene pravne norme, zato je napačno kategorično izreči, da ''le s sodno prakso postala razlaga spornih določb jasna in gotova ter da je pritožbene navedbe ne morejo spremeniti".
 25Iz stališč Ustavnega sodišča jasno izhaja, da je trditveno in dokazno breme za izkaz enotne sodne prakse na ustavnem pritožniku. Ustavni pritožnik je po 53. členu ZUstS dolžan navesti zatrjevane kršitve človekovih pravic ter dejstva, ki pritožbo utemeljujejo. Ustavni pritožbi je dolžan priložiti ustrezne listine, na katere opira svojo pritožbo. Logično je, da lahko v primeru, ko pritožnik zatrjuje nedopusten odstop od sodne prakse, te listine pomenijo predvsem druge sodne odločbe, iz katerih bi bilo mogoče sklepati, ali gre za uveljavljeno sodno prakso in ali izpodbijana sodba od nje odstopa. Zgolj pavšalno zatrjevanje odstopa od sodne prakse ne zadošča:
 Vendar pa je pritožnikova navedba o odstopu od sodne prakse povsem pavšalna; pritožnik je ne konkretizira, predvsem pa ne prilaga nobenih dokazov (npr. drugih sodnih odločb, iz katerih bi bilo razvidno, kakšna je uveljavljena sodna praksa v istovrstnih primerih in v čem odstopa od odločitve v pritožnikovem primeru), na podlagi katerih bi Ustavno sodišče lahko ugotovilo resničnost njegovih trditev.42
 ... ne predloži primera sodne odločbe, ki bi tako trditev podkrepil, ne ponudi o tem drugih dokazov, ne omenja pravne literature, ki bi kazala na to, da gre za neenakost v sodni praksi.43
 26Z vprašanjem, koliko enakih sodnih odločb izkazuje enotnost in utečenost sodne prakse, se Ustavno sodišče doslej še ni izrecno ukvarjalo. Izreklo je le, da ena44 ali dve45 priloženi sodni odločbi, v kateri/ih je sodišče v istovrstnem primeru odločilo drugače, še ne izkazuje/ta utečene sodne prakse.46 Vprašanje je, kako bo Ustavno sodišče konkretno opredelilo meje med "neustaljeno" in "ustaljeno" sodno prakso. Seveda niso možne enotne (matematične) formule o tem, koliko enakih sodb že izkazuje ustaljenost prakse. To je vsekakor odvisno tudi od množičnosti ali redkosti določenih vrst sporov oz. pravnih vprašanj, ki so postavljena pred sodišče. Enotnost sodne prakse prav gotovo izkazuje obstoj (načelnega) pravnega mnenja o določenem pravnem vprašanju (kot že omenjeno, so vsi senati vrhovnega sodišča vezani na pravna mnenja občne seje vrhovnega sodišča). Po drugi strani pa bosta morali biti podani posebna previdnost in zadržanost ustavnega sodišča pri ugotavljanju sodne prakse v primerih, kjer se odločanje sodišča neločljivo povezuje z upoštevanjem specifičnih okoliščin vsakega posameznega primera (o tem več v naslednji točki).
 27Glede problematike izkazovanja obstoječe sodne prakse pa je treba opozoriti še na vidik njenega objavljanja oz. dostopnosti. Tudi za precedenčni sistem se ugotavlja, da je lahko funkcionalen le v toliko, kolikor se sodne odločbe objavljajo (reporting).47 Baze sodnih odločb (nekomercialne in komercialne, elektronske in knjižne), ki v novejšem času nastajajo v Sloveniji, so zato z vidika obravnavane problematike neposrednega pomena in zagotavljajo učinkovitost ustavne zahteve po prepovedi samovoljnega odstopa od sodne prakse.
 28Opozoriti je treba, da zahteva po zatrjevanju in dokazu utečene sodne prakse ni le procesno vprašanje razporeditve bremen ustavnega sodišča in ustavnega pritožnika, pač pa predstavlja tudi pomembno razliko med precedenčnim sistemom (doktrino stare decisis) in jamstvi glede 22. člena Ustave. Po doktrini stare decisis ni treba izkazovati utečene sodne prakse; za vezanost zadostuje že izkaz ene precedenčne odločitve. Nasprotno pa po predstavljenih stališčih ustavnega sodišča zgolj posamezna precedenčna odločitev še ne utemeljuje vezanosti sodišča. Ustavno veljavo z vidika zagotavljanja enakosti pred zakonom dobi sodna praksa šele v primeru, ko je mogoče ugotoviti njeno utečenost.
 29Ustavno sodišče je izrecno utemeljilo zadržan pristop glede primerjave višine odškodnin za nepremoženjsko škodo:
 30Menim, da je navedena utemeljitev Ustavnega sodišča prepričljiva. Ne gre za to, da bi uvedlo razlikovanje med "manj pomembnimi" in "bolj pomembnimi" kršitvami ustave. Gre le za nujno posledico ugotovitve, da je na področju primerjave odškodnin za nepremoženjsko škodo zaradi vseh navedenih okoliščin težje primerjati posamezne primere in težje utemeljiti sklep o odstopu od sodne prakse. Seveda pa je obveznost sodišč v pravdnem postopku, da tudi glede višine odškodnin zagotovijo enako obravnavanje is to vrstnih primerov:
 31Ustavno sodišče je v številnih primerih očitek ustavnega pritožnika o nedopustnem odstopu od sodne prakse utemeljilo tudi z ugotovitvijo, da pritožnikov primer v bistvenem ni podoben primerom, na katere se sklicuje. Ustavno sodišče je s tem od doktrine stare decisis prevzelo tudi logično posledico, da zahteva po spoštovanju dosedanje sodne prakse ni upravičena, če drugačno odločitev utemeljuje določena drugačna okoliščina:
 Pritožnik ni izkazal, da bi bile zadeve, na katere se sklicuje, v bistvenih okoliščinah enake njegovim. Ker ne gre za podobne primere, za kršitev jamstva enakega varstva pravic (22. člen Ustave) očitno ne gre.50
 51 Sklep Up 337/00 z dne 26.2.2002, argumentacija o tem, da ne gre za enak primer še v: Sklep Up 203/0 (...)
 52 O tem vprašanju je v slovenski pravni znanosti veliko pisal predvsem nekdanji ustavni sodnik mag. M (...)
 32Iz omenjenih ugotovitev je razvidno, da se tudi v našem pravnem sistemu (sicer po drugačni poti in z drugačno utemeljitvijo kot po doktrini stare decisis v pravnih ureditvah common law) sodna praksa uveljavlja kot pomemben pravni vir. Ob tem približevanju precedenčnemu sistemu pa je treba upoštevati, da tudi po pravem precedenčnem sistemu vsa pravna stališča, ki jih zavzame sodišče v sodbi, nimajo enakega učinka. Razlikovati je treba med pravnimi stališči, ki so za odločitev v zadevi neposredno odločilna (ratio decidendi), ter med pravnimi stališči, ki jih je sodišče v sodbi sicer izreklo, vendar za odločitev v predmetni zadevi niso bila bistvena (obiter dictum).52 Le pravna stališča, ki predstavljajo ratio decidendi, imajo po doktrini stare decisis učinek zavezujočega precedensa.53
 33Razlog za to razlikovanje je v tem, da je le glede tistih pravnih vprašanj, ki so bila za odločitev v zadevi odločilnega pomena, utemeljeno pričakovanje, da se je sodišče o tem izreklo po resnično tehtnem premisleku in na podlagi kontradiktornih argumentov strank, ki sta se (ker je bilo to za njun uspeh v pravdi odločilno) potrudili najti čim boljše argumente za določeno pravno sklepanje. Ta ratio, ki je uveljavljen v sistemih precedenčnega prava, pa v celoti velja tudi za naš pravni prostor, če se kot ustavna zahteva določi prepoved samovoljnega odstopa od uveljavljene sodne prakse. Če se torej sodna praksa uveljavlja kot pomemben pravni vir, je nujno, da se v naš pravni prostor prenese tudi doktrina o razlikovanju med ratio decidendi in obiter dictum. Ustavno sodišče je to te potrdilo:
 ... in tudi sicer problematika zveze med absolutno bistvenimi kršitvami postopka in možnostjo spremembe sodbe za odločitev v tisti zadevi ni bila bistvena. Omenjeno pravno stališče je tedaj sodišče izreklo obiter dictum, kar tudi z vidika učinkov v zvezi s pravico iz 22. člena Ustave ne more imeti takšnih učinkov, kot jih imajo pravna stališča sodišča, na katerih sodba temelji (ratio decidendi).54
 34Glede na hierarhijo sodišč po njihovi stvarni in funkcionalni pristojnosti je razumljivo, da ustavni pritožnik ne more uspeti z argumentom, da npr. sodba višjega sodišča odstopa od uveljavljene sodne prakse sodišč prve stopnje (okrajnih in okrožnih) ali da sodba vrhovnega sodišča odstopa od prakse, kakršna se je uveljavila pred višjimi sodišči:
 35Pomen "argumenta precedensa" je Ustavno sodišče potrdilo tudi z uveljavitvijo zahteve, da se mora (instančno) sodišče v obrazložitvi svoje odločitve (načelno) opredeliti do navedbe stranke o tem, da izpodbijana sodba odstopa od uveljavljene sodne prakse. Problematika odstopa od sodne prakse se tudi na ta način povezuje z zahtevo po ustrezni obrazložitvi sodne odločbe:
 57 Sklep Up 203/01 z dne 25.4.2002.
 36Predstavljena stališča Ustavnega sodišča utemeljujejo sklep, da prek ustavne zahteve po enakem varstvu pravic tudi sodna praksa postaja pomemben pravni vir. Splošno je mogoče ugotoviti, da se kontinentalno in anglosaško pravo tudi glede pomena sodne prakse približujeta. Sodni praksi sicer ni mogoče pripisati absolutne vezanosti in nespremenljivosti, zato ni nedopusten vsak, pač pa le arbitraren odstop od sodne prakse. Iz tega izhaja, da mora sodišče odstop od sodne prakse posebej in natančno utemeljiti (kar predvsem predpostavlja, da sodno prakso pozna). V nasprotju z mejami, ki jih ob preizkusu ustavne pritožbe ustavno sodišče ne sme preseči, je stališče, da naj ustavno sodišče ob ugotovitvi odstopa od sodne prakse preizkuša, katera odločitev je pravilna (zakonita). Še toliko bolj nesprejemljivo pa bi bilo stališče, da za ugoditev ustavni pritožbi brez nadaljnjih pogojev zadošča že izkaz odstopa od uveljavljene sodne prakse. Takšnega pomena sodna praksa niti v precedenčnem sistemu nima in ga, če ne želimo zatreti pravnega razvoja, tudi ne sme imeti. Razumljivo je, da je lahko Ustavno sodišče v relativno kratkem času, v katerem odloča o ustavnih pritožbah, izoblikovalo le izhodišča - ta so pretežno ustrezna. Določnejšo doktrino pa bo moralo (kot tudi sodišča, ki odločajo v pravdnem postopku) še oblikovati; potrebno bo npr. odgovoriti na vprašanje, kako razlikovati med ratio decidendi in obiter dictum; kako opredeliti, kdaj so primeri istovrstni; kako razmejiti, kdaj je sodna praksa "utečena".
 Aleš Galič, « Argument precedensa ali stališče Ustavnega sodišča RS o prepovedi samovoljnega odstopa od sodne prakse », Revus [Online], 1 | 2003, Online since 19 June 2013, connection on 16 December 2017. URL : http://journals.openedition.org/revus/1431 ; DOI : 10.4000/revus.1431
 docent na Pravni fakulteti v Ljubljani
 10.4000/revus.1431


type: legislation

text:
 1.6.2017
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 L 141/28
 BESCHLUSS (EU) 2017/937 DER EUROPÄISCHEN ZENTRALBANK
 vom 23. Mai 2017
 zur Ernennung von Leitern von Arbeitseinheiten für den Erlass von delegierten Beschlüssen über die Bedeutung der beaufsichtigten Unternehmen (EZB/2017/17)
 DAS DIREKTORIUM DER EUROPÄISCHEN ZENTRALBANK —
 gestützt auf den Vertrag über die Arbeitsweise der Europäischen Union,
 gestützt auf die Satzung des Europäischen Systems der Zentralbanken und der Europäischen Zentralbank, insbesondere auf Artikel 11.6,
 gestützt auf den Beschluss (EU) 2017/933 der Europäischen Zentralbank vom 16. November 2016 über den allgemeinen Rahmen für die Übertragung von Entscheidungsbefugnissen in Bezug auf Rechtsinstrumente im Zusammenhang mit Aufsichtsaufgaben (EZB/2016/40) (1), insbesondere auf Artikel 4 und Artikel 5,
 gestützt auf den Beschluss (EU) 2017/934 der Europäischen Zentralbank vom 16. November 2016 über die Übertragung von Beschlüssen über die Bedeutung der beaufsichtigten Unternehmen (EZB/2016/41) (2), insbesondere auf Artikel 2,
 gestützt auf den Beschluss EZB/2004/2 vom 19. Februar 2004 zur Verabschiedung der Geschäftsordnung der Europäischen Zentralbank (3), insbesondere auf Artikel 10,
 in Erwägung nachstehender Gründe:
 (1)
 Zur Bewältigung der erheblichen Anzahl der durch die Europäische Zentralbank (EZB) in Wahrnehmung ihrer Aufsichtsaufgaben zu erlassenden Beschlüsse wurde ein Verfahren zum Erlass spezifischer delegierter Beschlüsse eingerichtet.
 (2)
 Eine Befugnisübertragung wird wirksam mit dem Erlass eines Beschlusses, durch welchen das Direktorium einen oder mehrere Leiter von Arbeitseinheiten ernennt, Entscheidungen auf der Basis einer Befugnisübertragung zu treffen.
 (3)
 Die Bedeutung der Befugnisübertragung und die Zahl der Adressaten, an die delegierte Beschlüsse zu richten sind, sollten vom Direktorium bei der Ernennung der Leiter von Arbeitseinheiten berücksichtigt werden.
 (4)
 Die Vorsitzende des Aufsichtsgremiums wurde zu den Leitern von Arbeitseinheiten, an die die Befugnis zum Erlass von Beschlüssen über die Bedeutung von beaufsichtigten Unternehmen delegiert werden sollte, gehört —
 HAT FOLGENDEN BESCHLUSS ERLASSEN:
 Artikel 1
 Delegierte Beschlüsse zur Einstufung eines beaufsichtigten Unternehmens innerhalb einer bedeutenden beaufsichtigten Gruppe als bedeutend bzw. nicht mehr als bedeutend oder zur Namensänderung eines bedeutenden beaufsichtigten Unternehmens
 Delegierte Beschlüsse im Sinne des Artikels 3 Absätze 1, 2 oder 4 des Beschlusses (EU) 2017/934 (EZB/2016/41) werden wie folgt durch einen der folgenden Leiter von Arbeitseinheiten erlassen:
 a)
 den Generaldirektor der Generaldirektion Mikroprudenzielle Aufsicht I, wenn die Beaufsichtigung des betreffenden beaufsichtigten Unternehmens oder der betreffenden beaufsichtigten Gruppe durch die Generaldirektion Mikroprudenzielle Aufsicht I erfolgt,
 b)
 den Generaldirektor der Generaldirektion Mikroprudenzielle Aufsicht II, wenn die Beaufsichtigung des betreffenden beaufsichtigten Unternehmens oder der betreffenden beaufsichtigten Gruppe durch die Generaldirektion Mikroprudenzielle Aufsicht II erfolgt, oder
 c)
 im Fall der Verhinderung eines Generaldirektors durch den jeweiligen Stellvertretenden Generaldirektor.
 Artikel 2
 Delegierte Beschlüsse zur Beendigung der Einstufung als ein bedeutendes beaufsichtigtes Unternehmen oder eine bedeutende beaufsichtigte Gruppe
 Delegierte Beschlüsse im Sinne des Artikels 3 Absatz 3 des Beschlusses (EU) 2017/934 (EZB/2016/41) werden durch den Generaldirektor der Generaldirektion Mikroprudenzielle Aufsicht III erlassen oder im Falle der Verhinderung des Generaldirektors durch den Stellvertretenden Generaldirektor sowie durch einen der folgenden Leiter von Arbeitseinheiten erlassen:
 a)
 den Generaldirektor der Generaldirektion Mikroprudenzielle Aufsicht I, wenn die Beaufsichtigung des betreffenden beaufsichtigten Unternehmens oder der betreffenden beaufsichtigten Gruppe durch die Generaldirektion Mikroprudenzielle Aufsicht I erfolgt,
 b)
 den Generaldirektor der Generaldirektion Mikroprudenzielle Aufsicht II, wenn die Beaufsichtigung des betreffenden beaufsichtigten Unternehmens oder der betreffenden beaufsichtigten Gruppe durch die Generaldirektion Mikroprudenzielle Aufsicht II erfolgt, oder
 c)
 im Fall der Verhinderung eines Generaldirektors durch den jeweiligen Stellvertretenden Generaldirektor.
 Artikel 3
 Inkrafttreten
 Dieser Beschluss tritt am zwanzigsten Tag nach seiner Veröffentlichung im Amtsblatt der Europäischen Union in Kraft.
 Geschehen zu Frankfurt am Main am 23. Mai 2017.
 Der Präsident der EZB
 Mario DRAGHI
 (1) Siehe Seite 14 dieses Amtsblatts..
 (2) Siehe Seite 18 dieses Amtsblatts.
 (3) ABl. L 80 vom 18.3.2004, S. 33.


text:
Cette page présente la en Pro D2.
 Entraîneurs
 Johann Authier : manager
 Jean-François Coux : trois-quarts
 Scott Newlands: défense
 La saison
 Pré-saison
 Récit de la saison sportive
 Effectif

 Calendrier et résultats
 Classement de la saison régulière
 |}
 Attribution des points : victoire sur tapis vert : 5, victoire : 4, match nul : 2, défaite : 0, forfait : -2 ; plus les bonus (offensif : 3 essais de plus que l'adversaire ; défensif : défaite par 5 points d'écart ou moins; les deux bonus peuvent se cumuler).
 Règles de classement :
 1. points terrain (bonus compris) ; 2. points terrain obtenus dans les matchs entre équipes concernées ; 3. différence de points sur l'ensemble des matchs ; 4. différence de points dans les matchs entre équipes concernées ; 5. différence entre essais marqués et concédés dans les matchs entre équipes concernées ; 6. nombre de points marqués sur l'ensemble des matchs ; 7. différence entre essais marqués et concédés ; 8. nombre de forfaits n'ayant pas entraîné de forfait général ; 9. place la saison précédente.
 Liens externes
 Notes et références
 Notes
 Références
 2020-2021
 Valence Romans


text:
 Avis juridique important
 |
 52001PC0184(01)
 Förslag till Rådets Beslut om undertecknandet på Europeiska gemenskapens vägnar av ett Europa-Medelhavsavtal om upprättandet av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater och Arabrepubliken Egypten /* KOM/2001/0184 slutlig */
 Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr 304 E , 30/10/2001 s. 0001 - 0001
 Förslag till RÅDETS BESLUT om undertecknandet på Europeiska gemenskapens vägnar av ett Europa-Medelhavsavtal om upprättandet av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater och Arabrepubliken Egypten(framlagda av Komissionen)MOTIVERING1. Bifogade förslag utgör de rättsliga instrumenten för undertecknandet och ingåendet av ett Europa-Medelhavsavtal om upprättandet av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Arabrepubliken Egypten, å andra sidan, nämligen:i) Förslag till ett rådsbeslut om undertecknandet av avtalet.ii) Förslag till ett beslut av rådet och kommissionen om ingåendet av avtalet. 2. Egyptens förbindelser med Europeiska gemenskapen täcks för närvarande av det samarbetsavtal som undertecknades i Bryssel den 18 januari 1977, som ändrats genom efterföljande protokoll. Samarbetsrådet EU-Egypten enades om att hålla en rad sonderande samtal om ett nytt avtal, och dessa samtal inleddes 1994. Rådet antog sina förhandlingsdirektiv i december 1994 och kommissionen inledde formellt förhandlingarna i januari 1995. Processen gick mycket långsamt framåt och inte mindre än tio reviderade textutkast producerades under de fyra och ett halvt år som förhandlingarna varade. 3. Efter avsevärd press från EG och ordförandeskapet på Egypten att göra framsteg i processen enades de båda förhandlingsparterna efter två intensiva förhandlingsomgångar i juni 1999 om ett slutgiltigt paket. Detta paket godkändes av rådet (allmänna frågor) den 21 juni 1999. EG betraktade vid den tidpunkten förhandlingarna som avslutade och förklarade sig beredd att parafera det slutliga utkastet. 4. Även på egyptisk sida betraktade man förhandlingarna som avslutade men dröjde 18 månader med paraferingen, eftersom man hade svårt att uppnå konsensus i regeringen. Under denna period gjordes ett ministerbesök i Bryssel i syfte att lägga fram en formell begäran om ett klarläggande av en rad frågor, vilket också skedde i vederbörlig ordning. På egyptisk sida förklarade man sig slutligen den 22 januari 2001 beredd att gå vidare och det slutliga utkastet paraferades av båda parterna i Bryssel den 26 januari 2001.5. Med det föreslagna associeringsavtalet mellan EU och Egypten inleds en ny era i de bilateratala förbindelserna som kommer att befästa det Europa-Medelhavspartnerskap som inleddes genom Barcelonaförklaringen 1995. Det kommer att bidra till fred och säkerhet i regionen och kommer att stimulera handel och ekonomiska förbindelser mellan Egypten och EU och mellan Egypten och dess Medelhavspartner.6. Det nya associeringsavtalet mellan EU och Egypten blir ett i raden av i stort sett likalydande avtal mellan EU och länderna i regionen. Avtalet som har sin utgångspunkt i Barcelonaförklaringen från 1995 utgör grunden för ett nytt Europa-Medelhavspartnerskap omfattande säkerhet och ekonomiska och sociala förbindelser. 7. Associeringsavtalet inriktas på följande huvudelement:-En politisk, ekonomisk, social och kulturell dialog med Egypten.-Bestämmelser om utökat regionalt samarbete, inbegripet skapandet av ett regionalt frihandelsområde i Europa-Medelhavsområdet.-Upprättandet av ett frihandelsområde mellan Europeiska gemenskapen och Egypten med utvidgade medgivanden för jordbruksprodukter och avskaffande av tullar på industriprodukter inom 12-15 år efter avtalets ikraftträdande.-Bestämmelser i fråga om rörlighet för personer, etableringsrätt och tillhandahållande av tjänster, och om betalningar, konkurrens och rörlighet för kapital. -Bestämmelser om ekonomiskt och finansiellt samarbete på en mängd områden.-Bestämmelser om inrättandet av ett associeringsråd som skall övervaka genomförandet av avtalet samt av en associeringskommitté. -Associeringsrådet skall vidta åtgärder för att främja samarbetet mellan Europaparlamentet och egyptiska folkförsamlingen.8. Kommissionen får efter parafering av texten till det föreslagna avtalet be rådet att formellt godkänna resultatet av förhandlingarna och inleda de förfaranden som krävs för avtalets undertecknande. Kommissionen lägger också fram ett förslag till beslut om tillstånd för rådet och kommissionen att ingå avtalet efter dess undertecknande.9. Förfarandena för undertecknande och ingående av avtalet skiljer sig åt Europeiska gemenskaperna emellan (Europeiska gemenskapen och Europeiska kol- och stålgemenskapen).a) När det gäller undertecknandet föreskrivs i artikel 300.2 första stycket första meningen i EG-fördraget att ett separat beslut av rådet skall fattas när det gäller undertecknandet av avtalet på Europeiska gemenskapens vägnar. En liknande rättsakt krävs inte enligt EKSG-fördraget.b) När det gäller ingåendet av avtalet gäller följande:-Rådet skall i enlighet med artikel 310 i fördraget ingå avtalet på Europeiska gemenskapens vägnar med Europaparlamentets samtycke.-Kommissionen skall i enlighet med artikel 95 i EKSG-fördraget ingå avtalet på Europeiska kol- och stålgemenskapens vägnar med rådets enhälliga samtycke och efter samråd med rådgivande kommittén.10. I överensstämmelse med ovanstående föreslår kommissionen att rådet i) fattar beslut om undertecknandet av avtalet på Europeiska gemenskapens vägnar,ii) ingår avtalet på Europeiska gemenskapens vägnar och ger sitt samtycke till och godkännande av EKSG:s ingående av avtalet.Avtalet kommer att träda i kraft först sedan det har ratificerats av samtliga medlemsstater.Förslag till RÅDETS BESLUT om undertecknandet på Europeiska gemenskapens vägnar av ett Europa-Medelhavsavtal om upprättandet av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater och Arabrepubliken EgyptenEUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR BESLUTAT FÖLJANDEmed beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 310 jämförd med artikel 300.2 första stycket första meningen i detta, med beaktande av kommissionens förslag [1], och[1] EGT C ...av följande skäl:(1) Förhandlingarna med Egypten om ett Europa-Medelhavsavtal om upprättandet av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Arabrepubliken Egypten, å andra sidan, har avslutats.(2) Under förutsättning att avtalet senare ingås bör det därför undertecknas på Europeiska gemenskapens vägnar.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Enda artikelUnder förutsättning att avtalet senare ingås bemyndigas rådets ordförande härmed att utse de personer som skall ha befogenhet att på Europeiska gemenskapens vägnar underteckna Europa-Medelhavsavtalet om upprättandet av en associering mellan Europeiska gemenskaperna och deras medlemsstater, å ena sidan, och Arabrepubliken Egypten, å andra sidan.Utfärdat i Bryssel den, På rådets vägnar Ordförande