type: other

text:
Dr. Kőhalmi László: A társadalomra veszélyesség fogalma a büntető anyagi kódexekben « ujbtk.hu – Az új Btk. magyarázata
 Kezdőlap » Szakcikkek » Dr. Kőhalmi László: A társadalomra veszélyesség fogalma a büntető anyagi kódexekben
 Dr. Kőhalmi László: A társadalomra veszélyesség fogalma a büntető anyagi kódexekben
 A társadalomra veszélyesség a Büntető Törvénykönyv bűncselekmény-fogalmának talán legtöbbet vitatott fogalmi eleme.[1] A bűncselekmény-fogalom a büntetőjog-tudomány egyik alapfogalma, hiszen – Földvári József szerint – jelentőségét az adja, hogy szinte valamennyi egyéb büntetőjogi fogalom a bűncselekmény fogalmához való viszonyától függően foglalja el helyét a tudományág rendszerében.[2]
 Az új. Btk. kodifikációs minőségének szempontjából kiemelkedő jelentőséget tulajdonítok a jogalkotói bűncselekmény-fogalom meghatározásának, s az elmúlt évek sikertelen kódexalkotási kísérletei is bizonyítják, hogy maga a törvényhozó is milyen nagy jelentőséget tulajdonított a bűncselekmény-fogalom precíz definiálásnak.
 A megalkotott „régi-új” új bűncselekmény-fogalom fogalmi ismérvei közül csak a társadalomra veszélyességre, mint a bűncselekmény-fogalom egyik differentia specifica-jára fókuszálok, de már a tanulmányom legelején világossá és félreérthetetlenné szeretném tenni, hogy helyes jogalkotói döntésnek tartom az 1978. évi IV. törvény bűncselekmény-fogalmának továbbvitelét és ezzel lényegében a szerves jogi kontinuitás megteremtését a két büntető anyagi kódex között.
 1. A Csemegi kódex
 Az 1878. évi V. törvénycikk 1. §-a szerint „Bűntettet vagy vétséget csak azon cselekmény képez, melyet a törvény annak nyilvánít.”[3]
 Klasszikus tankönyvében Finkey Ferencz e törvényi meghatározásról azt írja, hogy „bármily szabatos és gyakorlatilag teljesen kifogástalan körülírás, a büntetendő cselekmény lényegéről és ismérveiről nem mond semmit.”[4]
 Finkey a büntetendő cselekménynek három fogalmi ismérvét jelölte meg, melyek a következők: cselekmény, jogtalanság és (állam által) büntetéssel fenyegetettség, de megjegyzi, hogy annak van a szorosan vett fogalmi ismérvein kívül egy további ismérve: a társadalomellenesség. A büntetendő cselekmény ugyanis nem merő jogi fogalom, hanem egyszersmind társadalmi jelenség is, fogalmának kifejlődésében és felfogásában mindig a társadalom értékítélete az irányadó.[5]
 Irk Albert szerint a bűncselekmény mint „büntetőjogi műkifejezés, értékelt emberi magatartást jelent: bűnös, jogellenes, büntetéssel, illetve biztonsági rendszabállyal fenyegetett emberi cselekvést.”[6]
 Vámbéry Rusztem a bűncselekmény ismérveit a következőkben nevezi meg: a jogellenesség, a bűnösség (szándék vagy gondatlanság) és a büntetés.[7]
 Edvi Illés Károly értelmezésében a büntetendő cselekmény (delictum) „a pozitív törvény szempontjából cselekmény vagy mulasztás, melyre a közhatalom kriminális büntetést állapít meg. Az idők folyásában tehát az állam és a társadalom szükségleteihez képest megváltozik a határvonal, s amit ma büntetés alatt tilt az állam: azt legközelebb polgári bíró elé utalhatja.”[8]
 2. Az 1950. évi II. törvény
 A társadalomra veszélyesség fogalma – Hollán Miklós szavaival élve – az első szocialista félkódexben, a Btá.-ban jelent meg.[9] Az 1950. évi II. törvény 1. § (3) bekezdése szerint: „Bűntett az a társadalomra veszélyes cselekmény, amelyre a törvény büntetés kiszabását rendeli”.[10]
 A jogalkotó a társadalomra veszélyesség fogalmát a magyar büntető anyagi jog történelmében először az alábbi szöveggel kodifikálta: „A társadalomra veszélyes cselekmény minden olyan tevékenység, vagy mulasztás, amely a Magyar Népköztársaság állami, társadalmi vagy gazdasági rendjét, az állampolgárok személyét vagy jogait sérti vagy veszélyezteti.”[11]
 Timár István mai szemmel nézve meglehetősen doktriner véleménye szerint a Csemegi-kódex megelégedett a bűncselekmény „formál-logikai meghatározásával, nem határozta meg a büntetőjogszabályok feladatát, és ezzel álcázta a maga burzsoá osztálytartalmát. Ezzel szemben a mi új törvényünk amikor az összes büntetőtörvények közös alapvető feladatául a társadalomra veszélyes cselekményekkel szembeni védelem biztosítását tűzi ki, rögtön meg is mondja, hogy mit ért a társadalomra veszélyes cselekményen.”[12]
 Timár a Btá. bűncselekmény-fogalmának értelmezése kapcsán megjegyzi azt is, hogy a kódex a bírónak és az ügyésznek teszi kötelességévé az elkövetett cselekmény olyan szempontú vizsgálatát, hogy az a népi demokrácia társadalmára veszélyes-e vagy sem. „Ez a nagy feladat, amelyet a szocialista jellegű büntetőjog a jogalkalmazóra hárít és ez sokkal magasabbrendű, de nehezebb feladat is, mint a formál-logikai jogalkalmazás.”[13]
 Wiener A. Imre szerint a társadalomra veszélyesség filozófiai fogalmának törvényi meghatározása a szocialista büntetőjog ideológiai felsőbbrendűségét volt hivatva biztosítani.
 A Btá. három funkcióban szerepeltette a társadalomra veszélyességet: a bűntett fogalmának meghatározásában, a büntethetőséget kizáró tévedésben és a büntetőjogi szankció alkalmazásában.[14]
 3. Az 1961. évi V. törvény
 A Btá.-t követő, a Magyar Népköztársaság Büntető Törvénykönyvéről szóló 1961. évi V. törvény – mely már különös részi rendelkezéseket is tartalmazott – a bűncselekmény fogalmát lényegében a még hatályos büntető anyagi kódexünkkel megegyezően szabályozta, s a társadalomra veszélyesség fogalma is „Btk.-kompatiblis” volt.
 Az 1961. évi V. tv. 2. § (1) bekezdése szerint: „Bűntett az a társadalomra veszélyes cselekmény, amelyre a törvény büntetés kiszabását rendeli, és amelyet szándékosan vagy – ha a törvény a gondatlan elkövetést is bünteti – gondatlanul követnek el.”
 A kódex következőképpen definiálta a társadalomra veszélyesség fogalmát: „Társadalomra veszélyes cselekmény minden olyan tevékenység vagy mulasztás, amely a Magyar Népköztársaság állami, társadalmi vagy gazdasági rendjét, az állampolgárok személyét vagy jogait sérti vagy veszélyezteti.”[15]
 Békés Imre szerint a társadalomra veszélyesség arculata kettős: egyrészt politikai kategória, hiszen a társadalomra veszélyesség tartalmát az aktuális politikai berendezkedés érdekeinek veszélyeztetése, illetőleg az adott állam polgárai személyének vagy jogainak a veszélyeztetése szolgálja; másrészt a társadalomra veszélyesség fogalmának kialakításában a politikai tényeken felül részt vesznek konkréten mérhető, esetleg szemmel is észlelhető realitások.[16]
 A bűncselekménnyé nyilvánítással a tényleges társadalomra veszélyesség és a jogi értelemben vett társadalomra veszélyesség egymástól elkülönül. „A tényleges társadalomra veszélyesség a büntetőjog szempontjából érdektelenné válik... ám a jogi értelemben vett társadalomra veszélyesség is csak a jogellenesség közvetítésével tölti be szerepét.”[17]
 Kádár Miklós és Kálmán György „A büntetőjog általános tanai” c. monográfiájukban amellett érvelnek, hogy a szocialista büntetőjog-tudomány a társadalomra veszélyesség fogalmának alapulvételével képes a burzsoá büntetőjog-tudománytól eltérően materiális módon is meghatározni a bűntett fogalmát, s ezzel egyidejűleg a nullum crimen sine lege elvét is. „A szocialista büntető törvénykönyvek, közöttük a magyar Büntető Törvénykönyv is, tartalmilag írják körül a bűntett fogalmát. E tartalmi nézőpont a társadalomra veszélyesség... A törvény a bűncselekmény meghatározásának középpontjába azt az ismérvet állítja, hogy a cselekmény a dolgozók társadalmára veszélyes.”[18]
 A társadalomra veszélyességről azt kell eldönteni, hogy az csak tisztán büntetőjogi (objektív és szubjektív elemeket magában foglaló) vagy ennél szélesebb kategória. Kádár és Kálmán szerint a büntetőjogot a társadalomra veszélyes helyzetek közül az érdekli, „amely emberi magatartás következtében állt elő, és amely olyan fokban veszélyes a társadalomra, hogy ellene a jogi eszközök ultima ratioja, a büntetőjogi eszközök alkalmazása indokolt. Ez az állásfoglalás egyben azt jelenti, hogy a társadalomra veszélyesség objektív, mint jogi fogalom is szélesebb fogalom, mint annak büntetőjogi fogalma.... A magatartás társadalomra veszélyesség abban áll, hogy az a társadalomra nézve veszélyes következmények lehetőségét teremti meg, tehát végső alapját az általa előidézett, vagy célba vett eredményben leli. ”[19]
 A társadalomra veszélyességet eredményező „veszélyeztetésnek” három ismérve van:
 ● a cselekmény a fennálló hátrányos állapot megváltoztatásának bekövetkezését tegye valószínűvé;
 ● a kilátásba helyezett változás a társadalom szempontjából minősüljön hátrányosnak;
 ● a társadalom szempontjából hátrányosnak minősülő helyzet, állapot bekövetkezése a tanúsított magatartás következtében legyen valószínűsíthető.[20]
 Tokaji Géza a cselekmény társadalomra veszélyességéről megjegyzi, hogy az „ontológiai jellegű, életbeli, társadalmi jelenség, amely a jogi szabályozást történetileg és logikailag egyaránt megelőzi, amelyet tehát a dolog természeténél fogva nem a jog hoz létre, hanem amelyre a jog csupán reagál.”[21]
 A társadalomra veszélyesség bár dogmatikai szempontból mutat hasonlóságot a polgári büntetőjogban használt materiális jogellenesség fogalommal, de a kettő között alapvető eltérések is tapasztalhatók, melyek a következők:
 ● a társadalomra veszélyesség a cselekmény valóságos tartalmát fejezi ki, míg a materiális jogellenesség osztálytartalmú kategória;
 ● a polgári jogtudomány a formális jogellenességet egészíti ki a materiális jogellenességgel, s e jogellenességet általában értékkategóriaként interpretálja, a társadalomra veszélyesség a cselekmény kiindulópontja;
 ● a materiális jogellenesség a polgári büntető kódexekben általában nincs kodifikálva, s a bűncselekmény fogalmi ismérvkénti kezelése a tételes jog jogalkalmazó általi felülbírálását jelenti; a társadalomra veszélyesség a bűncselekmény-fogalom nélkülözhetetlen eleme és tételes jogilag is szabályozva van.[22]
 Viski László szerint valamennyi bűncselekmény megvalósulásának érdemi feltétele, hogy az társadalomra veszélyes legyen. „A törvényben írt tényállások megvalósítása jelzi a magatartás társadalomra veszélyességét, ugyanakkor mutatja a cselekmény jogellenességét is.”[23]
 Wiener A. Imre az 1961.évi V. törvényt joglogikailag következetesnek tartotta, mert a jogalkotó „a társadalomra veszélyességet nem tekintette önálló bűncselekmény-fogalmi elemnek, amelynek hiányát a bíróság megállapíthatta volna és erre a hiányra tényállásszerű cselekmény esetén felmentést alapozhatott volna.”[24]
 4. Az 1978. évi IV. törvény előkészítése
 Az 1978. évi IV. törvény, azaz a még 2013. július 1-jéig hatályos anyagi kódexünk kodifikációs előmunkálatai során az MTA Állam-és Jogtudományi Intézete a társadalomra veszélyesség meghatározására az alábbi szövegjavaslatot fogalmazta meg: „Társadalomra veszélyes minden olyan tevékenység vagy mulasztás, amely a Magyar Népköztársaság állami, társadalmi vagy gazdasági rendjét, az állampolgárok személyét vagy jogait sérti vagy veszélyezteti, illetőleg amely e jogtárgyak sértésére vagy veszélyeztetésére (vagy: amely ilyen sérelem vagy veszély előidézésére) irányul és arra alkalmas.”[25]
 A kodifikációs előmunkálatoknál elvi alapként az szolgált, hogy materiális bűncselekmény-fogalmat kell megalkotni és így nem lehet nélkülözni a társadalomra veszélyesség fogalmát sem. A kor teoretikusai szerint a társadalomra veszélyesség törvényben kodifikált fogalmának funkciói a büntetőjog osztálytartalmára történő közvetlen utalás mellett a következők:
 ● a társadalomra veszélyesség törvényi fogalmából kitűnik, hogy a törvényhozó mi miatt nyilvánít és nyilváníthat egyes magatartásokat bűncselekménnyé;
 ● a fogalom alapul vétele irányt szab a törvényhozónak abban a vonatkozásban, hogy milyen feltételek mellett foglalhat valamilyen tevékenységet vagy magatartást büntetőjogszabály diszpozíciójába;
 ● segítséget nyújt a jogalkalmazónak a jogszabály-értelmezés problémáinak eldöntésében, vagyis kétes esetekben – és elsősorban a törvényben nem szabályozott jogellenességet kizáró okoknál – útbaigazítást nyújt számunkra.[26]
 A társadalomra veszélyesség fogalmának kodifikálásánál a büntető-jogalkalmazás és -jogalkotás egyik alappillére kerül lerögzítésre, és így e fogalomnak mind elméleti, mind gyakorlati szempontból helytállónak, egyértelműnek és támadhatatlannal kell lennie – vélték a kor normaszövegezői.[27]
 A Kodifikációs Bizottság a társadalomra veszélyesség fogalma kapcsán a Koordinációs Bizottságnak az alábbi előterjesztést tette: a társadalomra veszélyes cselekmény fogalmát a törvény (1961. évi V. tv.) jelenleg is meghatározza, közvetlenül a bűncselekmény fogalmát követően. Ez a megoldás továbbra is helyesnek látszik. A meghatározás tartalmilag is időtállónak bizonyult, legfeljebb kisebb módosítása kerülhet szóba.
 A szakirodalomban továbbá vita folyik arról, hogy a társadalomra veszélyesség valamely cselekménynek csak az objektív elemeit jellemzi-e vagy szubjektív elemek is szerepet játszanak a társadalomra veszélyesség jellegének és fokának kialakításában.[28]
 A Koordinációs Bizottság a Kodifikációs Bizottság előterjesztésével egyetértett és a társadalomra veszélyesség, mint bűncselekmény fogalmi ismérv megtartása mellett foglalt állást.
 5. A hatályos Btk.
 A büntetőjog elmélete tradicionálisan megkülönböztetést tesz az alaki (formális) és a materiális jogellenesség között.[29] A formálisan jogellenességen – Balogh Ágnes szerint – a normaszegést, a jogszabállyal való ellentétességet értették: a lényege tehát, hogy a cselekmény elkövetését valamilyen jogszabály tiltja vagy előírja.[30]
 A materiális jogellenesség tana szerint az a magatartás jogellenes, amely valamely jogrend által védett érdeket, értéket sért vagy veszélyeztet. Ez a fogalom-meghatározás már indokát adja annak, hogy a törvényhozó miért nyilvánít valamely cselekményt bűncselekménnyé. Ilyen értelmezés mellett a formális jogellenesség a tényállásszerűséggel, míg a materiális jogellenesség a társadalomra veszélyesség fogalmával azonosítható. „Erre tekintettel a jogirodalomban elterjedt nézet szerint indokolatlan a két kategória (jogellenesség, társadalomra veszélyesség) párhuzamos használata: A magyar anyagi büntetőjogban a társadalomra veszélyesség egyúttal a tételes jogban használt fogalom is, ezért alkalmazása általában elsőbbséget élvez”– állapítja meg Balogh Ágnes[31]
 A társdalomra veszélyesség fogalmának értelmezése alapvetően az egyes szerzőknek a bűncselekmény-fogalmának tartott eltérő fogalmi ismérveiből fakadnak.[32]
 Békés Imre szerint a társadalomra veszélyesség kettős jelentésű fogalom: egyrészt beszélhetünk a jogalkotói értelemben vett társadalomra veszélyességről, másrészt a jogalkalmazói értelemben vett társadalomra veszélyességről. „Napjainkban a társadalomra veszélyesség fogalom jelentősége megingott, tény, hogy a Btk. 10. § (1) és (2) bekezdése tartalmazza, továbbá a büntetés kiszabása körében a 83. § is utal rá.... Ellenben azáltal, hogy a 2006. évi LI. törvény 2006. július 1. napjától a Btk. 28. §-t is és a Btk. 36. §-t is hatályon kívül helyezte – a társadalomra veszélyesség fogalma megszűnt jogalkalmazási kategória lenni.”[33]
 Lényegében hasonló véleményt fejt ki büntetőjogi tankönyvében Blaskó Béla, mikor leírja, hogy a társadalomra veszélyesség értékelése jelentőséggel bír a jogalkotás és a jogalkalmazás területén is. „A jogalkotó számára a cselekménytípusok absztrakt társadalomra veszélyességének felismerése iránymutatóként szolgál a büntetendővé nyilvánításhoz.... Az adott társadalomban az adott időszakban meglévő értékrendek alapján dönt a törvényhozó, hogy az egyes magatartástípusok tekintetében milyen szinten vonja meg azt az „objektív zsinórmértéket”, amelynek meghaladása esetén a társadalomra veszélyes magatartás elleni védekezéshez büntetőjogi eszközöket kell igénybe venni.”[34]
 Földvári József szerint a társadalomra veszélyesség a bűncselekmény fogalmának egyrészt objektív, másrészt tartalmi jellegű ismérve. „Objektív jellegű, mert a cselekmény sajátossága, függetlenül az elkövető személyétől. Tartalmi, mivel választ ad arra a kérdésre, hogy miért nyilvánította bűncselekménnyé a kérdéses cselekményt a törvényhozó.”[35] Hangsúlyozza továbbá, hogy a törvény szerint a cselekmény társadalomra veszélyességéről van szó és forogjon fenn bármilyen nagyfokú szubjektív társadalomra veszélyesség[36], ez önmagában, társadalomra veszélyes konkrét magatartás nélkül, semmiféle büntetőjogi következményt nem vonhat maga után.[37]
 Györgyi Kálmán szerint, ha „a jogalkotót instruáló illetve a pedagógiai vagy népnevelő funkcióitól eltekintünk, a társadalomra veszélyességnek egyetlen dogmatikai szerepe marad, az, hogy alapul szolgáljon a büntetőjogi felelősség kizárására tényállásszerű, de jogellenességet kizáró ok által nem érintett cselekmény esetében.”[38] A társadalomra veszélyességnek, mint bűncselekmény-fogalmi ismérvnek a használatát azért is tartja károsnak, mert „lehetőséget ad az ún. „jogalkalmazói kegyelmi tevékenységnek”.[39]
 Nagy Ferenc a társadalomra veszélyességet kodifikált materiális jogellenességként értelmezi. Véleménye szerint „a társadalomra veszélyesség jellegét és fokát alapvetően a megtámadott jogi tárgy (tárgyak) jelentősége és az azt (azokat) ért sérelem vagy veszély mértéke határozza (határozzák) meg”.[40]
 Vaskuti András szerint a társadalomra veszélyesség általános tartalmát a Btk. 10. § (2) bekezdése határozza meg. „A Btk. Különös Részében írt elkövetési magatartások (jogellenes és büntetendő cselekmények) absztrakt módon veszélyesek a társadalomra, azonban a konkrét cselekmény elbírálása során a büntetőügyekben eljáró hatóságoknak és bíróságoknak minden esetben vizsgálniuk kell, hogy az adott magatartás egyáltalán veszélyes-e, illetve, hogy milyen fokban veszélyes a társadalomra”.[41]
 Wiener A. Imre kritikát fogalmaz meg a bűncselekmény általános fogalmában szereplő társadalomra veszélyesség kategóriáját illetően, mivel hatályos kódexünk nem tesz mást, mint az 1961. évi V. törvényben leírt bűncselekmény-fogalom fogalmi ismérveit veszi át, csak rosszabb felépítésben. „Az általános bűncselekmény-fogalomban szereplő társadalomra veszélyesség a jogalkotó számára a bűncselekménnyé nyilvánítás indokát jelenti, és – ha nem tulajdonítunk a jelzők sorrendjének fontosságot – jogpolitikai deklaráció.” [42] Wiener szerint a Btk.-ban a társadalomra veszélyességet szabályozó rendelkezések ellentmondásosak és kifejezetten szemben állnak a jogbiztonság joglogikai követelményével.[43]
 6. Jogirodalmi vélemények a társadalomra veszélyességről
 A társadalomra veszélyességnek mint a bűncselekmény fogalmi ismérvének a megtartása vagy éppen kiiktatása folyamatosan napirenden volt az elmúlt tíz évben napvilágot látott különböző büntető anyagi kódex tervezetekben.
 A jogirodalomban többségi álláspontba kerültek a társadalomra veszélyesség fogalmát elvető nézetek.
 Györgyi Kálmán szerint „nem indokolja a társadalomra veszélyességnek a bűncselekmény-fogalmában való megtartását, hogy ezzel az elemmel magyarázzuk meg a törvényben nem szabályozott objektív büntethetőséget kizáró okok létjogosultságát, mivel ezen büntethetőséget kizáró körülmények nem a törvényen, hanem a joggyakorlat és a büntetőjog-elmélet kölcsönhatása (kölcsönös hivatkozása) alapján alakultak ki.”[44]
 Gellér Balázs a társadalomra veszélyességet mint a jogalkotót irányító fogalmat teljesen feleslegesnek tartja, „ezt a szerepet – az alkotmányjog és a strassburgi Emberi jogi Bíróság joggyakorlatával összhangban – a kriminalizációs kötelezettség és a kriminalizációs lehetőség fogalmainak kell átvenniük.”[45]
 Hollán Miklós kiváló tanulmányában azzal érvvel, hogy amennyiben a társadalomra veszélyesség a törvényi bűncselekmény-fogalomban megjelenik, akkor az nagyfokú csábítást jelent annak közvetlen alkalmazására. „Ez nem jelenti a materiális jogelleneség-fogalom kodifikálásának szükségességét, mivel ezen kategória a szükséges bűncselekménytani funkciókat a szokásjog segítségével és a jogértelmezés körében is el tudja látni”.[46]
 Nagy Ferenc álláspontja az, hogy a cselekmény társadalomra veszélyességének bűncselekmény-fogalmi kategóriaként való fenntartása de lege ferenda nem kívánatos, hiszen „a társdalomra veszélyesség igazából nem dogmatikai, hanem inkább szociológiai fogalom, amelynek értelmezése, büntetőjogi megítélése távolról sem volt egységes a korábbi időszakban és jelenleg sem mind a szakirodalomban, mind a hazai bírói gyakorlatban.”[47] Fontos szempont továbbá az is, hogy a nyugat-európai szabályozási trendnek sem megfelelő kategória a társadalomra veszélyesség.[48]
 Pokol Béla szerint a materiális jogellenesség az állampárti időkben a diktatórikus központi államakarattal szemben a jogászság egyik szellemi fogódzóját is jelenthette, „ha a központilag diktált törvényi szöveghez képest utólag a materiális jogellenesség, vagy más megfogalmazásban a társadalomra veszélyesség kategóriája révén bírói és jogtudósi felülbírálásra nyílt lehetőség. Egy többpártrendszerű pluralista demokráciában azonban, ahol egy-egy ciklus után az állampolgárok milliói leválthatják a kormányt, és a törvényhozás fő szabály szerint jogtudósi közösség bevonása mellett történik, ezek az okok nem állnak fenn. Számomra tehát a demokrácia és kiszámítható jog és jogbiztonság központi értékei miatt a felvilágosodás valamikori követelményei éppúgy állnak, mint akkor, így a formális jogellenesség mellett egy parttalanná tevő materiális jogellenesség bevezetése problémákat jelent.”[49]
 Tóth Mihály egyszerre pragmatikus és tudományos igényű tanulmányában arra hívja fel a jogalkotó figyelmét, hogy társadalomra veszélyességet nem egyszerű feladat „temetni”, hiszen sem a büntethetőséget kizáró okok rendszerének áttekintése, sem a „jogellenesség” konkrét fogalmának egyes tényállásokba emelése eddig nem volt képes megoldani a tényállásszerű ám nyilvánvalóan teljesen veszélytelen – gyakorlatilag semmiféle káros következménnyel nem járó – magatartások kezelését.[50]
 Wiener A. Imre szerint az új törvényben következetesen el kell választani a materiális jogellenesség hiányára és a csekély súlyú cselekmény elbírálására vonatkozó szabályozást.[51]
 A szakirodalomban kisebbséginek tekinthető nézet hívei ugyanakkor a társadalomra veszélyesség kategóriájának fenntartása mellett érvelnek.
 Berkes György szerint „...a hatályos Btk. reálisan számot vet a törvényhozás korlátaival. Mert bárhogyan határozza is meg a Különös Rész az egyes bűncselekmények törvényi tényállását, mégis előfordulhatnak (kivételesen) olyan tényállásszerű cselekmények, amelyek nem sértik vagy veszélyeztetik az adott bűncselekmény jogi tárgyát, és ezért nem veszélyesek a társadalomra....az újabb bírói gyakorlat a hatályos Btk. szabályozásának megfelelően alakul, és ezt a szabályozást de lege ferenda is helyesnek tartom.”[52]
 Földvári József az ún. tartalmi bűncselekmény-fogalmat előnyösebbnek tekinti a formálissal szemben, s a bűncselekmény-fogalom fogalmi ismérvei között a társdalomra veszélyesség használatát helyesebbnek tartja a jogellenességgel szemben. „A jogellenesség szó használata ugyanis aligha jelenthetne eligazítást is a társadalom tagjai számára a tekintetben, milyen jellegű cselekmények elkövetésétől tartózkodjanak; erre a társadalomra veszélyességre (károsságra) történő utalás alkalmas.”[53]
 Jogbiztonsági szempontok miatt tartja szükségesnek Újvári Ákos a társadalomra veszélyességnek, mint „kodifikált generálklauzulának” a kodifikálását, hiszen vannak olyan, a jogalkotó által előre nem látható helyzetek, amelyekre nézve konkrét felelősséget kizáró szabály nem alkotható.[54] Ujvári szerint a társadalomra veszélyesség fogalma jogalkotói elhatározástól függően kiiktatható a pozitív jogból, de csak akkor, ha a jogalkotó gondoskodik az alapul fekvő élethelyzetek örvényes kezelhetőségéről.[55]
 Ugyancsak hasonlóan érvel Belovics Ervin, aki szerint „leszögezhető, hogy a jelenleg hatályos törvény bűncselekmény fogalmán nyugvó azon jogalkalmazói gyakorlat, amely szerint a felmentő ítéletet a jogalkalmazó közvetlenül alapíthatja a bűncselekmény egyik fogalmi elemének, nevezetesen a társadalomra veszélyességnek a hiányára, a jogbiztonságot nem veszélyezteti, és a bíróságok csak rendkívül ritka esetben alapítják felmentő rendelkezésüket ezen logikai konstrukcióra.”[56]
 Földesi Tamás a társadalmi veszélyesség kategóriáját a jövőben is a bűncselekmény elengedhetetlen részének tekinti. „Ha megpróbáljuk közös nevezőre hozni, hogy mitől állandóak bizonyos büntetőjogi normák és bűncselekmények, illetve mitől változnak mások, akkor óhatatlanul egy többféle jelzővel ellátható és esetleg más szavakkal kifejezhető fogalomra bukkanunk, nevezetesen arra, hogy a bűncselekmények a társadalomra és a társadalmat alkotó egyének számára – ha különböző mértékben is, de egyaránt – veszélyesek.”[57]
 A társadalomra veszélyesség kategóriája, bár kétségtelenül a szocialista büntetőjogban futott be nagy szabályozási karriert, azonban – amint arra Irk Ferenc is rámutatott – korántsem a szocializmus „felfedezése.”[58]
 Mészáros Ádám a társadalomra veszélyességet absztrakte jogalkotási, konkrétan pedig jogalkalmazási kategóriának tartja. „Az előbbi értelmében magyarázatot ad a büntető jogalkotás miértjére, de csupán abban az értelemben, hogy bűncselekmény absztrakte csak olyan cselekmény lehet, amely sérti vagy veszélyezteti a védett jogi tárgyakat. Mint láttuk, a társadalomra veszélyesség nem a bűncselekmény differentia specifica-ja, mert a társadalomra veszélyes jelzővel (a fogalmat alapul véve) más jogág által szabályozott cselekmény is rendelkezhet. Jogalkalmazási értelmében pedig – a Btk. indokolásából is kitűnően, és az előzőek értelmében – a társadalomra veszélyesség jelenleg a bűncselekmény valódi, a többi fogalmi elemmel egyenrangú fogalmi eleme. Ebből következően amennyiben a konkrét cselekményből hiányzik a társadalomra veszélyesség, azaz nem sért vagy veszélyeztet jogi tárgyat, nem lehet(ne) kétséges a bűncselekmény hiányának megállapítása.”[59]
 Földesi Tamás helyesen állapítja meg, hogy a „társadalomra veszélyesség kategóriájának szükségessége körüli eszmecserében tulajdonképpen a jogpozitivista felfogás áll szemben antijogpozitvistával.”[60] A jogpozitivista koncepció meg kívánja tisztítani a jogot minden változatában a jogon kívüli elemektől. A jogpozitivista felfogás hibája – azon téves tétel mellett, hogy a jogból kiiktatandó minden nem jogi elem pl. erkölcsi, politikai tényezők stb. – az, hogy a jogellenesség csak legalitást ad a bűncselekmény-fogalom számára, de legitimitást semmiképpen sem, mivel nem ad választ arra, hogy a jog miért éppen azt a magatartást kriminalizálja.[61]
 Földesi egészen addig elmegy okfejtésében, hogy szerinte csak a társadalomra veszélyesség ad választ arra, hogy mely cselekményt szabad, kell, érdemes üldözni. E megállapítást a magam részéről annyival finomítanám, hogy kétségtelenül a társdalomra veszélyesség választ ad a kriminalizálási miértre, azonban elméletileg elképzelhetőnek tartom más jogpozitivista kifejezés használatát is.
 A társadalomra veszélyességnek nemcsak a jogalkotásnál, hanem a jogalkalmazásnál is fontos a szerepe. Újvári szerint a társadalomra veszélyességnek a büntetőjogi felelősség differenciálásában és a büntetés kiszabásán is van jelentősége.[62]
 Balogh Ágnes szerint a „társadalomra veszélyesség a cselekményt jellemző objektív kategória. Egy magatartás nem önmagában veszélyes a társadalomra, hanem attól függően tekintjük hasznosnak vagy károsnak, hogy milyen következményeket idézett vagy idézhet elő. Veszélyesnek azokat a cselekményeket tekintjük, amelyek következményeképpen a társadalom érdekei szempontjából hátrányosabb helyzet áll elő, mint amilyen a tanúsítása előtti volt.”[63]
 Balogh szerint a társadalomra veszélyesség tartalmának változása miatt új cselekmények kriminalizációja válhat szükségessé, illetve a korábban bűncselekményként értékelt magatartások dekriminalizációjára kerülhet sor. „A társadalomra veszélyesség jogalkotói értékelése tehát – a politikai, gazdasági, társadalmi, kulturális életben végbement változásokat figyelembe véve – korszakonként változik.”[64]
 7. A társadalomra veszélyesség fogalma az új Büntető Törvénykönyvben
 A társdalomra veszélyesség egy ideig vesztésre állt a különböző Btk.-tervezetekben, hiszen nem szerepelt a szövegszerű javaslatokban (Pl. egy 2008 szeptemberi Btk.-változat szövege így szólt: „Bűncselekmény az a büntetni rendelt tevékenység vagy mulasztás, amely jogellenes, és amelyet szándékosan vagy – ha e törvény a gondatlan elkövetést is bünteti – gondatlanságból követnek el.”[65] )
 A KIM Büntetőjogi Kodifikációs Főosztályát vezető Miskolczi Barna körüli szakértői csoport azonban a korábbiaktól eltérően azt az álláspontot képviselte, hogy a társadalomra veszélyesség olyan kategória, mely továbbvitelre érdemes és alkalmas.
 Az 1978. évi IV. törvény 10. § (2) bekezdése szerint: „Társadalomra veszélyes cselekmény az a tevékenység vagy mulasztás, amely Magyarország állami, társadalmi vagy gazdasági rendjét, az állampolgárok személyét vagy jogait sérti vagy veszélyezteti.”
 A T/6958 számú törvényjavaslat 4. § (2) bekezdése szerint:„Társadalomra veszélyes cselekmény az a tevékenység vagy mulasztás, amely mások személyét vagy jogait, illetve Magyarország Alaptörvény szerinti társadalmi, gazdasági, állami rendjét sérti, vagy veszélyezteti.”
 Az új Büntető Törvénykönyv indokolása szerint a büntető törvénynek meg kell határoznia a bűncselekmény fogalmát, mert ezzel teremti meg a szabályozás szilárd elvi alapjait, és így mozdítja elő leghatékonyabban a helyes gyakorlat kialakulását. Az új kódex bűncselekmény-fogalma megegyezik az 1978. évi IV. törvényben szabályozottakkal, amelynek elemei: a tényállásszerűség (büntetni rendeltség), a társadalomra veszélyesség, és a bűnösség (szándékosság vagy gondatlanság). „Ezen elemek közül csak a társadalomra veszélyesség definíciója változik kisebb mértékben: előbb az egyéni jogok, másodsorban Magyarország Alaptörvény szerinti rendjének sérelme, illetve veszélyeztetése jelenik meg a felsorolásban.”
 A fent leírtakból is kiderült, hogy a társdalomra veszélyesség megítélése meglehetősen ellentmondásos a jogirodalomban.
 Amint Belovics Ervin egyik tanulmányában kifejtette: „a kérdést érzelmi alapon is megközelítő szerzők a terminológia használatát szimbolikus jelentőségű értékválasztásnak is tekintik, választásnak a jogállam vagy önkényuralom, az 1871. évi német vagy az 1926. évi szovjet-orosz Btk., Franz von Liszt vagy Pasukanisz között. Valójában azonban sem az elmélet, sem a gyakorlat képviselőinek nincs választási lehetősége. Mindaddig ugyanis, amíg a hatályos Büntető Törvénykönyv tartalmazza a bűncselekmény fogalmát, illetve amíg ennek egyik eleme a társadalomra veszélyesség, annak használatától eltekinteni nem lehet.”[66]
 Hasonlóan magvas gondolatokat fogalmaz meg Erdősy Emil is, hiszen véleménye szerint az elméleti szakembereknek koncepcióik felállításakor figyelembe kellene venniük a büntető jogszabály rendelkezéseit is.[67]
 Belovics továbbá hivatkozik arra is, hogy a társadalomra veszélyesség, mint bűncselekmény fogalmi ismérv teljes hiányát a hatályos jogalkalmazói joggyakorlat megállapítja, és ez esetben a tényállásszerű cselekmény megvalósítóját a bíróság – mert a bűncselekmény egyik fogalmi ismérve hiányzik – felmenti. „Erre azonban csupán akkor kerülhet sor, ha nincs a Büntető Törvénykönyvben megtalálható vagy a bírói gyakorlat által kidolgozott konkrét, a társadalomra veszélyesség hiányára visszavezethető büntetendőséget kizáró ok. Ezt a jogalkalmazói gyakorlatot a magam részéről nem tartom a jogállamisággal összeegyeztethetetlennek, mivel ezen jogalkalmazói gyakorlat a büntetőjogi felelősséget szűkíti, és így a terhelt felmentésére biztosít lehetőséget, az olyan atípusos esetekben, amikor sem törvényes, sem törvényfeletti kizáró ok nincs, azonban az adott cselekmény éppen atípusos volta miatt érdeket, értéket azért sért vagy veszélyeztet, hogy egy fontosabb érdeket, értéket mentsen.” [68]
 Véleményem szerint a fenti érvelés helytálló, ahhoz mindössze a következőket tenném hozzá:
 ● a társadalomra veszélyességnek, mint a bűncselekmény-fogalom egyik fogalmi ismérvének a léte jogalkotói aktus függvénye;
 ● a társadalomra veszélyességből felesleges ideológiai-politikai kategóriát kreálni, azaz indokolatlan azért száműzni a Btk.-ból, mert ún. szovjet szellemi örökség, de legalább annyira hibás a formális bűncselekmény-fogalmat fetisizálni;
 ● a társadalomra veszélyesség „polgárjogot” szerzett kategóriának számít a hazai joggyakorlatban.
 A társadalomra veszélyesség szocialista felhangja napjainkra átértékelődött és politikai szempontból neutrálissá vált. A rendszerváltozás után több mint két évtizeddel arra hivatkozni, hogy a társdalomra veszélyesség kategóriájának a bűncselekmény-fogalomban tartása valamiféle bírósági önkényhez vezetne, véleményem szerint nem más, mint a bírói kar kiskorúsítása. A büntetőeljárásban egyébiránt a törvényesség szempontjából a „szűk keresztmetszet” nem az anyagi, hanem az eljárási jogszabályok esetlegese megsértése.
 Balogh Ágnes – Kőhalmi László: Büntetőjog I. Általános Rész, 2. átdolgozott kiadás, Dialóg Campus Kiadó, Budapest–Pécs, 2007.
 Balogh Ágnes – Gál István László – Hornyák Szabolcs – Kőhalmi László – Nagy Zoltán – Tóth Mihály: Magyar Büntetőjog Általános Rész (Szerk.: Balogh Ágnes – Tóth Mihály). Osiris Kiadó. Budapest, 2010.
 Belovics Ervin – Békés Imre – Busch Béla – Gellér Balázs – Margitán Éva – Molnár Gábor – Sinku Pál: Büntetőjog Általános Rész, harmadik, hatályosított kiadás, szerk.: Busch Béla, HVG-ORAC Lap-és Könyvkiadó Kft., Budapest, 2006.
 Belovics Ervin: Az érték-érdek összeütközések, mint a büntetendőséget kizáró okok (doktori értekezés), témavezető: Tóth Mihály tanszékvezető egyetemi tanár, Pécs, 2007. PTE Állam-és Jogtudományi Kar Doktori Iskola
 Belovics Ervin: A jogellenesség és a társadalomra veszélyesség konfliktusa. Iustum Aequum Salutare III. 2007/3. 31–43. o.
 Berkes György: A társadalomra veszélyesség hiányának büntetőjogi értékelése. Magyar Jog 1999/12. 730–732. o.
 Békés Imre – Bogdál Zoltán – Györgyi Kálmán – Károly Endre – Molnár József – Pintér Jenő – Szük László: Büntetőjog Általános Rész, I. kötet, szerk.: Pintér Jenő, Kézirat, Tankönyvkiadó, Budapest, 1973.
 Blaskó Béla: Magyar Büntetőjog Általános Rész. Tankönyv. Harmadik, átdolgozott kiadás. Rejtjel Kiadó. Budapest, 2007.
 Bócz Endre: A személyi társadalomra veszélyesség, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó. Budapest, 1983.
 Edvi Illés Károly: A Magyar Büntetőtörvénykönyv Magyarázta, harmadik, teljesen átdolgozott kiadás. Első kötet. Révai Testvérek Irodalmi Intézete R.-T. Kiadása. Budapest, 1909.
 Erdősy Emil: Megjegyzések a hazai bűncselekmény koncepcióhoz. In: (Szerk.: Korinek László – Kőhalmi László – Herke Csongor): Emlékkönyv Ferencz Zoltán egyetemi adjunktus halálának 20. évfordulójára. Pécsi Tudományegyetem Állam-és Jogtudományi Kar. Pécs, 2004.
 Finkey Ferenc: A magyar büntetőjog tankönyve, negyedik, átdolgozott kiadás. Grill Károly Könyvkiadóvállalata. Budapest, 1914.
 Földvári József: A bűncselekmény fogalmáról – de lege ferenda. Magyar Jog 1999/1. 1–4. o.
 Földári József: Magyar Büntetőjog, Általános Rész, 7., átdolgozott kiadás. Osiris Kiadó. Budapest, 2003.
 Földesi Tamás: Gondolatok a társadalmi veszélyesség kategóriájának büntetőjogi szükségességéről. Belügyi Szemle. 2003/11–12. 115–122. o.
 Hollán Miklós: Megkésett búcsú a társadalomra veszélyességtől, Jogelméleti Szemle, 2003/4 (internet cím: http://jesz.ajk.lete.hu/holan16.html)
 Irk Albert: A magyar anyagi büntetőjog, 2., kiadás. Dunántúl Pécsi Egyetemi Könyvkiadó és Nyomda R.-T., Pécs, 1933.
 Irk Ferenc: Társadalomra veszélyesség – rendszerváltáson innen és túl, In: Ünnepi Tanulmányok II. HorváthTibor – az Ünnepelt 70. születésnapja tiszteletére (Szerk.: Farkas Ákos – Görgényi Ilona – Lévai Miklós) Bíbor Kiadó. Miskolc, 1997. 54–75. o.
 Kádár Miklós – Kálmán György: A büntetőjog általános tanai, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó. Budapest, 1966.
 Kiss Sándor – Lassó Gábor – Konnertné Huba Oívia – Máziné Szepesi Ezsébet – Ruzsás Róbert-Szebeni László – Székely Ákos – Varga Zoltán – Vaskuti András: A Büntető Törvénykönyv Magyarázata 1. (Szerk.: Jakucs Tamás) KJK–Kerszöv Jogi és Üzleti Kiadó Kft. Budapest, 2004.
 Kőhalmi László: Nekrológ a társadalomra veszélyességről. Rendészeti Szemle 2007.7–8. 145–158. o.
 Mészáros Ádám: Adalékok a jogellenesség – társadalomra veszélyesség kérdésköréhez. Jogelméleti Szemle 2008/4. (internet címe: http://jesz.ajk.elte.hu/2008_4.html)
 Nagy Ferenc: A Magyar Büntetőjog Általános Része. Korona Kiadó. Budapest, 2004.
 Nagy Ferenc: A bűncselekmény törvényi fogalmáról jogösszehasonlító kitekintéssel. In: Tanulmányok a Btk. Általános Részének kodifikációjához. HVG-ORAC Lap-és Könyvkiadó kft., Budapest, 2005. 41–48. o.
 Nagy Ferenc: Gondolatok és kérdések a jogellenesség és a jogi tárgy köréből. Jogelméleti Szemle 2008/4 (internet cím: http://jesz.ajk.elte.hu/2008_4.html)
 Pokol Béla: A jogellenesség és a jogi tárgy mint a büntetőjogi dogmatika kategóriái. Jogelméleti Szemle 2008/3. ( internet cím: http://jesz.ajk.elte.hu/2008_3.html)
 Timár István. Az 1950. évi II. tv. Egyes kérdései, Jogtudományi Közlöny 1950/6. 378–382. o.
 Tokaji Géza: Fejezetek A Büntetőjog Általános Része Köréből. második, bővített kiadás. Kézirat gyanánt. Szeged, 1976.
 Tóth Mihály: A bűncselekmény fogalma a Btk. Általános Részének terveztében. Az előadás elhangzott a Magyar Büntetőjogi Társaság rendezvényén, 2007. május 24-én. (internet cím: http://www.mbjt.hu/TothMihaly20070524.pdf)
 Ujvári Ákos: Gondolatok a társadalomra veszélyesség (materiális jogellenesség) jövőbeli sorsáról, Jogelméleti Szemle, 2003/1 (internet cím: http://jesz.ajk.lete.hu/ujvari13.html)
 Ujvári Ákos: Rövid reflexió Hollán Miklós: megkésett búcsú a társadalomra veszélyességtől című tanulmányához, Jogelméleti Szemle, 2004/4 (internet cím: http://jesz.ajk.lete.hu/ujvari20.html)
 Vámbéry Rusztem: Büntetőjog, Grill Károly Könyvkiadóvállalata. Budapest, 1913.
 Viski László: A veszélyeztetés mint materiális bűncselekmény, Állam-és Jogtudomány XI/1 (1968), 56–99. o.
 Wiener A. Imre: Elméleti alapok a Büntetőtörvény Általános Része kodifikálásához. MTA Jogtudományi Intézete, Közlemények (N° 12) Budapest, 2000.
 Wiener A. Imre: A BTK Általános Része de lege ferenda, Magyar Tudományos Akadémia Jogtudományi Intézete. Közlemén
 [1] Kőhalmi László: Nekrológ a társadalomra veszélyességről. Rendészeti Szemle 2007.7–8. 145–158.o. Jelen kézirat a hivatkozott tanulmány átdolgozott változata.
 [2] Földári József: Magyar Büntetőjog – Általános Rész. 7., átdolgozott kiadás. Osiris Kiadó. Budapest, 2003. 75.o.
 [3] Corpus Juris – HMJ-Complex DVD
 [4] Finkey Ferencz: A magyar büntetőjog tankönyve. Negyedik, átdolgozott kiadás. Grill Károly Könyvkiadóvállalata. Budapest, 1914. 196. o.
 [5] Finkey F. i.m. 201. o.
 [6] Irk Albert: A magyar anyagi büntetőjog. 2. kiadás. Dunántúl Pécsi Egyetemi Könyvkiadó és Nyomda R.-T., Pécs, 1933. 132.o.
 [7] Vámbéry Rusztem: Büntetőjog. Grill Károly Könyvkiadóvállalata. Budapest, 1913. 169. o.
 [8] Edvi Illés Károly: A Magyar Büntetőtörvénykönyv Magyarázata. Harmadik, teljesen átdolgozott kiadás. Első kötet. Révai Testvérek Irodalmi Intézete R.-T. Kiadása. Budapest, 1909. 3. o.
 [9] Hollán Miklós: Megkésett búcsú a társadalomra veszélyességtől. Jogelméleti Szemle 2003/4. 4. o. (internetcím: http://jesz.ajk.lete.hu/holan16.html)
 [10] A Btá. a bűncselekményeket bűntettekre és vétségekre osztotta fel, de az 1955. évi 17. számú törvényerejű rendelet a kihágásokat hatályon kívül helyezte a kódexből. („Kihágás az a társadalomra veszélyes tevékenység vagy mulasztás, amelyet jogszabály, rendőrségi rendelkezés vagy a törvénnyel, az Elnöki Tanács rendeletével, vagy a minisztertanács rendeletével erre felhatalmazott hatóság kihágássá nyilvánít.”)
 [11] 1950. évi II. törvény 1. §(2) bekezdés
 [12] Timár István. Az 1950. évi II. tv. egyes kérdései. Jogtudományi Közlöny 1950/ 6. 379. o.
 [13] Timár I. i.m. 380. o.
 [14] Wiener A. Imre: Elméleti alapok a Büntetőtörvény Általános Része kodifikálásához. MTA Jogtudományi Intézete. Közlemények (N° 12). Budapest, 2000. 51. o.
 [15] A miniszteri indokolás szerint: „A szocialista büntetőjog elsősorban a társadalomra veszélyesség alapján ítél afelől, vajon egy cselekmény – elvont vagy konkrét formában – büntetést érdemel-e vagy nem. Tehát a társadalomra veszélyesség az az elsődleges ismérv, amely a jogalkotót és a jogalkalmazót egyaránt eligazítja valamely cselekmény büntetőjogi értékelése tekintetében.”
 [16] Békés Imre: A bűncselekmény fogalma. IN: Békés Imre – Bogdál Zoltán – Györgyi Kálmán – Károly Endre – Molnár József – Pintér Jenő – Szük László: Büntetőjog Általános Rész. I. kötet (Szerk.: Pintér Jenő). Kézirat. Tankönyvkiadó. Budapest, 1973. 61–62. o.
 [17] Békés I. i.m. 67. o.
 [18] Kádár Miklós – Kálmán György: A büntetőjog általános tanai. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó. Budapest, 1966. 218–219.o.
 [19] Kádár M.-Kálmán Gy. i.m. 220–221.o.
 [20] Kádár M.-Kálmán Gy. i.m. 221. o.
 [21] Tokaji Géza: Fejezetek A Büntetőjog Általános Része Köréből. második, bővített kiadás. Kézirat gyanánt. Szeged, 1976. 31. o.
 [22] Tokaji G. i.m. 34–35. o.
 [23] Viski László: A veszélyeztetés mint materiális bűncselekmény. Állam-és Jogtudomány XI/1 (1968). 71. o.
 [24] Wiener A. I. i.m. 52–53. o.
 [25] Az 1978. évi IV. törvény (Btk.) előkészítése I. kötet. (Szerk.: László Jenő) Igazságügyi Minisztérium. Budapest, 1984. 164. o.
 [26] Ibid. 165–166. o.: A kodifikátorok szerint a társadalomra veszélyesség a felsoroltakon túl útbaigazítást ad a bűnösség egyes formáihoz megkívánt tudattartalom érdeme vonatkozásában. E megállapítással a magam részéről nem értek egyet.
 [27] Ibid. 166. o.
 [28] Ibid. 204–205. o.
 [29] Mészáros Ádám: Adalékok a jogellenesség – társadalomra veszélyesség kérdésköréhez. Jogelméleti Szemle 2008/4. (internet címe: http://jesz.ajk.elte.hu/2008_4.html)
 [30] Balogh Ágnes: A bűncselekmény fogalma, a bűntett és a vétség. In: Balogh Ágnes – Kőhalmi László: Büntetőjog I. Általános Rész, 2. átdolgozott kiadás. Dialóg Campus Kiadó. Budapest–Pécs, 2007. 32. o.
 [31] Balogh Á. i.m.: 32. o.
 [32] Balogh Á. i.m. 30–31. o.: Berkes György szerint a bűncselekmény fogalmi elemei: tényállásszerű, társadalomra veszélyes (összefoglaló elnevezéssel: büntetendő), bűnös cselekmény. Földvári József szerint a bűncselekmény-fogalom ismérvei: cselekmény, társadalomra veszélyesség, tényállásszerűség (büntetni rendeltség), bűnösség. Békés Imre szerint a bűncselekmény: társadalomra veszélyes, bűnös és büntetendő cselekmény. Nagy Ferenc szerint a bűncselekmény fogalmi elemei: cselekmény, tényállásszerű (diszpozíciószerű), (büntető)jogellenes, bűnös.
 [33] Békés Imre: A bűncselekmény tana. In: Belovics Ervin – Békés Imre – Busch Béla – Gellér Balázs –-Margitán Éva – Molnár Gábor – Sinku Pál: Büntetőjog Általános Rész harmadik, hatályosított kiadás (Szerk.: Busch Béla). HVG-ORAC Lap-és Könyvkiadó Kft. Budapest, 2006. 81. o.
 [34] Blaskó Béla: Magyar Büntetőjog Általános Rész. Tankönyv. Harmadik, átdolgozott kiadás. Rejtjel Kiadó. Budapest, 2007. 149. o.
 [35] Földvári J. i.m. 79. o.
 [36] Bócz Endre: A személyi társadalomra veszélyesség. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó. Budapest, 1983. 384. o.: „I. A személyi társadalomra veszélyesség. 1. nem jogi – még kevésbé büntetőjogi –, hanem társadalomfilozófiai fogalom, s a személyiség dinamikájának értékelő jellemzésére szolgál a személyiség és társadalmi környezet közötti kölcsönviszony általános leírásában.”
 [37] Sajnálatos tendencia kezd kialakulni, elsősorban az Egyesült Államokból kiindulva – és már egyes európai teoretikusoknál is elfogadásra talált – a büntető jogalkotás és jogalkalmazás terén a szubjektív társadalomra veszélyességet illetően. A terrorveszélyre hivatkozva, vélt vagy valós terroristának minősített személyekkel szemben anélkül, hogy bármilyen kriminális tettet elkövettek volna büntetőjogi jogkövetkezményeket (ellenség-büntetőjog) alkalmaznak az állami szervek.
 [38] Györgyi Kálmán véleménye. In: Wiener A. Imre: Elméleti alapok a Büntetőtörvény Általános Része kodifikálásához. MTA Jogtudományi Intézete. Közlemények (N° 12). Budapest, 2000. 60. o.
 [39] Györgyi K. i.m. 60. o.
 [40] Nagy Ferenc: A Magyar Büntetőjog Általános Része. Korona Kiadó. Budapest, 2004. 193–194. o.
 [41] Vaskuti András: A bűncselekmény és elkövetői. In: Kiss Sándor – Lassó Gábor – Konnertné Huba Oívia – Máziné Szepesi Ezsébet – Ruzsás Róbert – Szebeni László – Székely Ákos – Varga Zoltán –Vaskuti András: A Büntető Törvénykönyv Magyarázata 1., (Szerk.: Jakucs Tamás) KJK–Kerszöv Jogi és Üzleti Kiadó Kft., Budapest, 2004. 59–60. o.: Vaskuti András lényegében a Földvári József-féle bűncselekmény-fogalmat fogadja el.
 [42] Wiener A. I. i.m. 53. o.
 [43] Wiener a. I. i.m. 55. o.: „... mert a törvény rendelkezései ellentmondanak atekintetben, hogy a társadalomra veszélyesség mértéke csak büntetéskiszabási tényezőként szerepel-e a törvényben, vagy a társadalomra veszélyesség olyan önálló bűncselekmény-fogalmi elem, amelynek hiánya érinti a büntetőjogi felelősséget is. Ez az ellentmondás a jogbiztonság lényegére vonatkozik. A büntetőjogi felelősségrevonás kérdésében – a döntés csak igen-nem lehet, értve ez alatt a materiális jogellenességet kizáró okokban való döntést is.”
 [44] Györgyi K. i.m. 62. o.
 [45] Gellér Balázs véleménye. In: Wiener A. Imre: Elméleti alapok a Büntetőtörvény Általános Része kodifikálásához, MTA Jogtudományi Intézete. Közlemények (N° 12). Budapest, 2000. 59–60. o.
 [46] Hollán M. i.m. 16. o.
 [47] Nagy Ferenc: A bűncselekmény törvényi fogalmáról jogösszehasonlító kitekintéssel. In: Tanulmányok a Btk. Általános Részének kodifikációjához. HVG-ORAC Lap-és Könyvkiadó Kft. Budapest, 2005. 47. o.
 [48] Nagy F. i.m. 47. o.
 [49] Pokol Béla: A jogellenesség és a jogi tárgy mint a büntetőjogi dogmatika kategóriái. Jogelméleti Szemle 2008/3. ( internet cím: http://jesz.ajk.elte.hu/2008_3.html)
 [50] Tóth Mihály: A bűncselekmény fogalma a Btk. Általános Részének terveztében. Az előadás elhangzott a Magyar Büntetőjogi Társaság rendezvényén, 2007. május 24-én. (internet cím: http://www.mbjt.hu/TothMihaly20070524.pdf)
 [51] Wiener A. Imre: A Btk. Általános Része de lege ferenda. Magyar Tudományos Akadémia Jogtudományi Intézete, Közlemények (No 17), Budapest, 2003. 41. o.
 [52] Berkes György: A társadalomra veszélyesség hiányának büntetőjogi értékelése. Magyar Jog 1999/12. 730–731. o.
 [53] Földvári József: A bűncselekmény fogalmáról – de lege ferenda. Magyar Jog 1999/1. 4. o.
 [54] Ujvári Ákos: Rövid reflexió Hollán Miklós: megkésett búcsú a társadalomra veszélyességtől című tanulmányához, Jogelméleti Szemle 2004/4. (internet cím: http://jesz.ajk.lete.hu/ujvari20.html)
 [55] Ujvári Á. i.m 3. o.
 [56] Belovics Ervin: Az érték-érdek összeütközések, mint a büntetendőséget kizáró okok (doktori értekezés), témavezető: Tóth Mihály tanszékvezető egyetemi tanár, Pécs, 2007. PTE Állam-és Jogtudományi Kar Doktori Iskola. 199. o.
 [57] Földesi Tamás: Gondolatok a társadalmi veszélyesség kategóriájának büntetőjogi szükségességéről. Belügyi Szemle 2003/11–12. 116. o.: Megítélésem szerint Földesi a „társadalmi veszélyesség” kategóriáját a „társadalomra veszélyesség” fogalmával azonos értelemben használja.
 [58] Irk Ferenc: Társadalomra veszélyesség – rendszerváltáson innen és túl. In: Ünnepi Tanulmányok II. Horváth Tibor – az Ünnepelt 70. születésnapja tiszteletére (Szerk.: Farkas Ákos – Görgényi Ilona – Lévai Miklós) Bíbor Kiadó. Miskolc, 1997. 55–56. o.
 [59] Mészáros Á. i.m.
 [60] Földesi T. i.m. 119. o.
 [61] Földesi T. i.m.119. o.
 [62] Ujvári Ákos: Gondolatok a társadalomra veszélyesség (materiális jogellenesség) jövőbeli sorsáról. Jogelméleti Szemle 2003/1 (internet cím: http://jesz.ajk.lete.hu/ujvari13.html)
 [63] Balogh Ágnes: A bűncselekmény fogalma. In: Balogh Ágnes – Gál István László – Hornyák Szabolcs – Kőhalmi László – Nagy Zoltán – Tóth Mihály: Magyar Büntetőjog Általános Rész (Szerk.: Balogh Ágnes – Tóth Mihály). Osiris Kiadó. Budapest, 2010. 85. o.
 [64] Balogh Á. i.m. 86. o.
 [65] Nagy Ferenc: Gondolatok és kérdések a jogellenesség és a jogi tárgy köréből. Jogelméleti Szemle 2008/4 (internet cím: http://jesz.ajk.elte.hu/2008_4.html)
 [66] Belovics Ervin: A jogellenesség és a társadalomra veszélyesség konfliktusa. Iustum Aequum Salutare III. 2007/3. 42. o. „Eddig az időpontig azonban legfeljebb az képezheti vita tárgyát, hogy a társadalomra veszélyesség fogalma megegyezik-e tartalmilag a materiális jogellenesség fogalmával.”
 [67] Erdősy Emil: Megjegyzések a hazai bűncselekmény koncepcióhoz. IN: (Szerk.: Korinek László – Kőhalmi László – Herke Csongor): Emlékkönyv Ferencz Zoltán egyetemi adjunktus halálának 20. évfordulójára. Pécsi Tudományegyetem Állam-és Jogtudományi Kar. Pécs, 2004. 49. o.
 [68] Belovics E. i.m. 43. o.


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 15.5.2017
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 C 151/7
 Domstolens dom (sjunde avdelningen) av den 16 mars 2017 (begäran om förhandsavgörande från Corte suprema di cassazione – Italien) – Agenzia delle Entrate mot Marco Identi
 (Mål C-493/15) (1)
 ((Begäran om förhandsavgörande - Beskattning - Mervärdesskatt - Artikel 4.3 FEU - Sjätte direktivet - Statligt stöd - Skuldsaneringsförfarande för fysiska personer i personlig konkurs (esdebitazione) - Skulder avseende mervärdesskatt som inte kan drivas in))
 (2017/C 151/10)
 Rättegångsspråk: italienska
 Hänskjutande domstol
 Corte suprema di cassazione
 Parter i målet vid den nationella domstolen
 Klagande: Agenzia delle Entrate
 Motpart: Marco Identi
 Domslut
 Unionsrätten, i synnerhet artikel 4.3 FEU och artiklarna 2 och 22 i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund, samt reglerna på området för statligt stöd, ska tolkas så, att de inte utgör hinder mot att skulder avseende mervärdesskatt fastställs inte kunna drivas in i enlighet med nationell lagstiftning, såsom den som är aktuell i det nationella målet, som föreskriver ett förfarande för skuldsanering varigenom en domstol under vissa förutsättningar kan fastställa att en fysisk persons skulder, som ännu inte har betalats när insolvensförfarandet avseende nämnda person har avslutats, inte kan drivas in.
 (1) EUT C 406, 7.12.2015.


type: legislation

text:
 EUROOPAN KOMISSIO
 Bryssel 3.7.2017
 COM(2017) 359 final
 2017/0149(NLE)
 Ehdotus
 NEUVOSTON PÄÄTÖS
 Alankomaille, Kroatialle, Portugalille ja Romanialle annettavasta luvasta hyväksyä Euroopan unionin edun mukaisesti San Marinon liittyminen yksityisoikeuden alaa koskevaan vuoden 1980 Haagin yleissopimukseen kansainvälisestä lapsikaappauksesta
 PERUSTELUT
 1.EHDOTUKSEN TAUSTA
 •Ehdotuksen perustelut ja tavoitteet
 Yksityisoikeuden alaa koskevalla 25 päivänä lokakuuta 1980 tehdyllä Haagin yleissopimuksella kansainvälisestä lapsikaappauksesta (jäljempänä ’vuoden 1980 yleissopimus’) pyritään palauttamaan ennalleen aiemmin vallinnut tilanne eli varmistamaan, että lapsi, joka on luvattomasti viety toiseen valtioon tai jätetty palauttamatta toisesta valtiosta, palautetaan pikaisesti asuinvaltioonsa. Yleissopimuksen on tähän mennessä ratifioinut 97 maata, joiden joukossa ovat myös kaikki EU:n jäsenvaltiot, ja sen toiminta perustuu sopimuspuolten nimeämien keskusviranomaisten väliseen yhteistyöhön.
 Lapsikaappauksien estäminen on olennainen osa EU:n politiikkaa, jonka tavoitteena on edistää lapsen oikeuksia. Sen vuoksi Euroopan unioni pyrkii kansainvälisellä tasolla aktiivisesti parantamaan vuoden 1980 yleissopimuksen soveltamista ja kehottaa myös kolmansia valtioita liittymään sopimukseen.
 San Marino talletti vuoden 1980 yleissopimusta koskevan liittymiskirjan 14. joulukuuta 2006. Vuoden 1980 Haagin yleissopimus tuli San Marinon osalta voimaan 1. maaliskuuta 2007.
 Vuoden 1980 yleissopimus on jo voimassa San Marinon ja useimpien EU:n jäsenvaltioiden (23) välillä. Ainoastaan Alankomaat, Kroatia, Portugali, Romania ja Tanska eivät ole vielä hyväksyneet San Marinon liittymistä vuoden 1980 yleissopimukseen.
 Vuoden 1980 yleissopimuksen 38 artiklan 4 kohdassa määrätään, että yleissopimusta sovelletaan vain liittyjävaltion ja sellaisten sopimusvaltioiden välisissä suhteissa, jotka ovat antaneet selityksen liittymisen hyväksymisestä.
 Komissio pyysi asiasta lausuntoa Euroopan unionin tuomioistuimelta, joka vahvisti EU:n yksinomaisen toimivallan hyväksyä kolmannen valtion liittyminen vuoden 1980 yleissopimukseen.
 Euroopan unionin tuomioistuimen 14. lokakuuta 2014 antamassa lausunnossa 1/13 vahvistetaan, että sen hyväksyminen, että kolmas valtio liittyy Haagissa vuonna 1980 tehtyyn yksityisoikeuden alaa koskevaan yleissopimukseen kansainvälisestä lapsikaappauksesta, kuuluu Euroopan unionin yksinomaiseen toimivaltaan.
 Tuomioistuimen mukaan on tarpeen vahvistaa, että asiassa sovelletaan yhtenäisiä sääntöjä EU:ssa ja vältetään tilanne, jossa jäsenvaltiot toimivat eri tavoin (eriytetty yhdentyminen).
 Euroopan unionilla on yksinomainen ulkoinen toimivalta kansainvälisissä lapsikaappausasioissa, joten päätös siitä, hyväksytäänkö San Marinon liittyminen yleissopimukseen, on tehtävä EU:n tasolla neuvoston päätöksellä. Niiden jäsenvaltioiden, jotka eivät ole vielä hyväksyneet San Marinon liittymistä yleissopimukseen, olisi sen vuoksi Euroopan unionin edun mukaisesti annettava selityksensä liittymisen hyväksymisestä.
 Jos Alankomaat, Kroatia, Portugali ja Romania hyväksyvät San Marinon liittymisen, vuoden 1980 yleissopimusta voitaisiin soveltaa San Marinon ja kaikkien EU:n jäsenvaltioiden paitsi Tanskan välillä.
 •Yhdenmukaisuus muiden alaa koskevien politiikkojen säännösten kanssa
 Vuoden 1980 yleissopimus vastaa kansainvälisten lapsikaappausten osalta neuvoston asetusta N:o 2201/2003
 1
 (joka tunnetaan Bryssel II a asetuksena), joka on EU:n oikeudellisen yhteistyön kulmakivi avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa.
 Yksi asetuksen tärkeimmistä tavoitteista on estää lapsikaappaukset jäsenvaltioiden välillä ottamalla käyttöön menettelyjä, joilla varmistetaan lapsen pikainen palauttaminen tämän asuinjäsenvaltioon. Sen vuoksi Bryssel II a asetuksen 11 artiklaan on sisällytetty vuoden 1980 yleissopimuksessa vahvistettu menettely. Asetuksella myös täydennetään yleissopimusta. Lisäksi asetuksessa selvennetään joitakin seikkoja, muun muassa lapsen kuulemista, tuomion antamisen määräaikaa palauttamispyynnön jättämisen jälkeen ja lapsen palauttamatta jättämisen perusteita. Asetus sisältää myös säännöksiä, jotka koskevat eri jäsenvaltioissa annettuja ristiriitaisia palauttamista ja palauttamatta jättämistä koskevia tuomioita.
 EU tukee kansainvälisesti kolmansien valtioiden liittymistä vuoden 1980 yleissopimukseen, jotta jäsenvaltiot voivat luottaa, että kansainvälisiin lapsikaappauksiin sovelletaan yhteistä sääntelykehystä.
 Kesäkuun 2015 ja joulukuun 2016 välisenä aikana on jo annettu kymmenen neuvoston päätöstä, joilla hyväksytään kymmenen kolmannen maan (Marokko, Singapore, Venäjän federaatio, Albania, Andorra, Seychellit, Armenia, Korean tasavalta, Kazakstan ja Peru) liittyminen vuoden 1980 yleissopimukseen kansainvälisestä lapsikaappauksesta.
 2
 •Yhdenmukaisuus unionin muiden politiikkojen kanssa
 Tämän ehdotuksen ilmeisenä yleisenä tavoitteena on suojella lapsen oikeuksia Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 3 artiklan mukaisesti. Vuoden 1980 yleissopimus luotiin suojelemaan lasta kaappausten haitallisilta vaikutuksilta ja varmistamaan, että lapsi pystyy ylläpitämään yhteyksiä kumpaankin vanhempaansa esimerkiksi turvaamalla tapaamisoikeuden käyttäminen.
 On syytä mainita myös yhteys siihen, että sovittelun käyttöä perheasioita koskevien rajat ylittävien riita-asioiden ratkaisemisessa pyritään edistämään. Tietyistä sovittelun näkökohdista siviili- ja kauppaoikeuden alalla annettua direktiiviä
 3
 sovelletaan myös perheoikeuden alalla Euroopan yhteisellä oikeudenkäyttöalueella. Myös vuoden 1980 yleissopimuksella kannustetaan ratkaisemaan perheasioita koskevat riita-asiat sovintoteitse. Yksi vuoden 1980 yleissopimukseen perustuvista, kansainvälistä yksityisoikeutta käsittelevän Haagin konferenssin julkaisemista hyvien toimintatapojen oppaista käsittelee sovittelua lasta koskevien perhesuhteisiin liittyvien kansainvälisten riitojen ratkaisemisessa silloin, kun asia kuuluu yleissopimuksen soveltamisalaan. Opas on käännetty Euroopan komission aloitteesta kaikille EU:n virallisille kielille (englantia ja ranskaa lukuun ottamatta) sekä arabiaksi tarkoituksena tukea vuoropuhelua sellaisten valtioiden kanssa, jotka eivät vielä ole ratifioineet yleissopimusta, ja löytää konkreettisia tapoja ratkaista kansainvälisistä lapsikaappauksista aiheutuvat ongelmat silloin, kun on kyse maista, jotka eivät ole ratifioineet yleissopimusta.
 4
 2.OIKEUSPERUSTA, TOISSIJAISUUSPERIAATE JA SUHTEELLISUUSPERIAATE
 •Oikeusperusta
 Päätös koskee kansainvälistä sopimusta, joten sovellettava oikeusperusta on Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 218 artikla yhdessä 81 artiklan 3 kohdan kanssa. Neuvosto tekee ratkaisunsa yksimielisesti Euroopan parlamenttia kuultuaan.
 Asetus (EY) N:o 2201/2003 sitoo Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja Irlantia, ja ne osallistuvat näin ollen tämän päätöksen hyväksymiseen ja soveltamiseen.
 Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja Euroopan unionin toiminnasta tehtyyn sopimukseen liitetyssä, Tanskan asemasta tehdyssä pöytäkirjassa N:o 22 olevien 1 ja 2 artiklan mukaisesti Tanska ei osallistu tämän päätöksen hyväksymiseen, päätös ei sido Tanskaa eikä sitä sovelleta Tanskaan.
 •Suhteellisuusperiaate
 Ehdotuksen laatimisessa on noudatettu samaa asiaa koskevissa, jo hyväksytyissä neuvoston päätöksissä noudatettuja suuntaviivoja eikä ehdotuksessa ylitetä sitä, mikä on tarpeen yhtenäisen EU:n toiminnan tavoitteen saavuttamiseksi kansainvälisissä lapsikaappauksissa, koska sillä varmistetaan, että kaikki EU:n jäsenvaltiot hyväksyvät tietyssä määräajassa San Marinon liittymisen vuoden 1980 yleissopimukseen.
 3.JÄLKIARVIOINTIEN, SIDOSRYHMIEN KUULEMISTEN JA VAIKUTUSTENARVIOINTIEN TULOKSET
 •Sidosryhmien kuuleminen
 Alankomaat, Kroatia, Portugali ja Romania ilmoittivat olevansa valmiit hyväksymään San Marinon liittymisen vuoden 1980 yleissopimukseen komission kysyessä niiden mielipidettä.
 Asiantuntijakokouksessa 24. huhtikuuta 2017 käydyissä keskusteluissa kävi ilmi, että jäsenvaltiot eivät – tässä vaiheessa – vastusta sitä, että Alankomaat, Kroatia, Portugali ja Romania hyväksyvät San Marinon liittymisen vuoden 1980 yleissopimukseen.
 •Asiantuntijatiedon keruu ja käyttö
 Komissio ja jäsenvaltioiden asiantuntijat olivat sitä mieltä, että kyseisen kolmannen maan tilannetta ei tarvitse erikseen arvioida, koska vuoden 1980 yleissopimus on jo voimassa 23 jäsenvaltion kanssa.
 Jäsenvaltioiden asiantuntijat eivät ilmoittaneet minkäänlaisista ongelmista vuoden 1980 yleissopimuksen soveltamisessa San Marinon osalta.
 •Vaikutustenarviointi
 Ehdotuksesta ei sen luonteen vuoksi ole tehty erityistä vaikutustenarviointia, kuten ei tehty niistä kymmenestä vastaavasta vuosina 2015 ja 2016 hyväksytystä neuvoston päätöksestä, jotka koskevat useiden kolmansien maiden liittymistä vuoden 1980 yleissopimukseen. San Marinon tilanteen arvioimista pidettiin joka tapauksessa turhana, koska vuoden 1980 yleissopimus on jo voimassa San Marinon ja 23 EU:n jäsenvaltion välillä ja koska Alankomaat, Kroatia, Portugali ja Romania olivat valmiit hyväksymään San Marinon liittymisen siihen.
 4.
 TALOUSARVIOVAIKUTUKSET
 Ehdotetulla päätöksellä ei ole vaikutuksia talousarvioon.
 5.LISÄTIEDOT
 •Toteuttamissuunnitelmat, seuranta, arviointi ja raportointijärjestelyt
 Ehdotus koskee pelkästään luvan antamista Alankomaille, Kroatialle, Portugalille ja Romanialle, jotta ne voivat hyväksyä San Marinon liittymisen vuoden 1980 yleissopimukseen. Sen täytäntöönpanon valvonta rajoittuu siihen, että jäsenvaltiot noudattavat selityksen sanamuotoa ja selityksen tallettamisen määräaikaa sekä ilmoittavat selityksen tallettamisesta komissiolle kyseisen neuvoston päätöksen mukaisesti.
 2017/0149 (NLE)
 Ehdotus
 NEUVOSTON PÄÄTÖS
 Alankomaille, Kroatialle, Portugalille ja Romanialle annettavasta luvasta hyväksyä Euroopan unionin edun mukaisesti San Marinon liittyminen yksityisoikeuden alaa koskevaan vuoden 1980 Haagin yleissopimukseen kansainvälisestä lapsikaappauksesta
 EUROOPAN UNIONIN NEUVOSTO, joka
 ottaa huomioon Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja erityisesti sen 81 artiklan 3 kohdan yhdessä sen 218 artiklan kanssa,
 ottaa huomioon Euroopan komission ehdotuksen,
 ottaa huomioon Euroopan parlamentin lausunnon
 5
 ,
 sekä katsoo seuraavaa:
 1)
 Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 3 artiklan mukaisesti Euroopan unioni on asettanut yhdeksi tavoitteekseen lapsen oikeuksien suojelun edistämisen. Toimenpiteet lasten suojelemiseksi luvattomilta pois viemisiltä tai palauttamatta jättämisiltä muodostavat olennaisen osan tätä toimintapolitiikkaa.
 2)
 Neuvosto hyväksyi asetuksen (EY) N:o 2201/2003
 6
 , jäljempänä ’Bryssel II a -asetus’, jolla pyritään suojelemaan lapsia luvattoman pois viemisen tai palauttamatta jättämisen haitallisilta vaikutuksilta ja jossa vahvistetaan menettelyt, joilla pyritään turvaamaan lapsen pikainen palauttaminen siihen valtioon, jossa lapsen asuinpaikka on, ja jolla pyritään varmistamaan tapaamisoikeus ja oikeus lapsen huoltoon.
 3)
 Bryssel II a -asetus täydentää ja vahvistaa 25 päivänä lokakuuta 1980 tehtyä yksityisoikeuden alaa koskevaa Haagin yleissopimusta kansainvälisestä lapsikaappauksesta, jäljempänä ’vuoden 1980 Haagin yleissopimus’, jolla luodaan sekä sopimusvaltioiden että keskusviranomaisten välinen kansainvälinen velvoite- ja yhteistyöjärjestelmä ja jolla pyritään turvaamaan luvattomasti muihin valtioihin vietyjen tai muista valtioista palauttamatta jätettyjen lasten pikainen palauttaminen.
 4)
 Kaikki unionin jäsenvaltiot ovat vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen osapuolia.
 5)
 Unioni kannustaa kolmansia valtioita liittymään vuoden 1980 Haagin yleissopimukseen ja tukee vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen asianmukaista täytäntöönpanoa osallistumalla yhdessä jäsenvaltioidensa kanssa muun muassa kansainvälistä yksityisoikeutta käsittelevän Haagin konferenssin säännöllisesti järjestämiin erityiskomissioihin.
 6)
 Unionin jäsenvaltioiden ja kolmansien valtioiden yhteisellä sääntelykehyksellä voitaisiin parhaiten ratkaista arkaluonteiset kansainväliset lapsikaappaukset.
 7)
 Vuoden 1980 Haagin yleissopimuksessa määrätään, että sitä sovelletaan vain liittyjävaltion ja sellaisten sopimusvaltioiden välisissä suhteissa, jotka ovat antaneet selityksen liittymisen hyväksymisestä.
 8)
 Vuoden 1980 Haagin yleissopimus ei salli alueellisten taloudellisen yhdentymisen järjestöjen, kuten unionin, liittyä siihen. Tämän vuoksi unioni ei voi liittyä yleissopimukseen eikä se voi tallettaa selitystä valtion liittymisen hyväksymisestä.
 9)
 Euroopan unionin tuomioistuimen lausunnon 1/13 mukaisesti vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen mukaiset selitykset liittymisen hyväksymisestä kuuluvat unionin yksinomaiseen ulkoiseen toimivaltaan.
 10)
 San Marino talletti vuoden 1980 Haagin yleissopimusta koskevan liittymiskirjansa 14 päivänä joulukuuta 2006. Vuoden 1980 Haagin yleissopimus tuli San Marinon osalta voimaan 1 päivänä maaliskuuta 2007.
 11)
 Kaikki jäsenvaltiot Alankomaita, Kroatiaa, Portugalia ja Romaniaa lukuun ottamatta ovat jo hyväksyneet San Marinon liittymisen vuoden 1980 Haagin yleissopimukseen. San Marinon tilanteen tarkastelu on osoittanut, että Alankomaat, Kroatia, Portugali ja Romania voivat unionin edun mukaisesti hyväksyä San Marinon liittymisen vuoden 1980 Haagin yleissopimukseen sen ehtojen mukaisesti.
 12)
 Sen vuoksi Alankomaille, Kroatialle, Portugalille ja Romanialle olisi unionin edun mukaisesti annettava lupa hyväksyä tämä liittyminen, ja ne olisi valtuutettava tallettamaan selityksensä San Marinon liittymisen hyväksymisestä tämän päätöksen mukaisesti. Unionin muut jäsenvaltiot ovat jo hyväksyneet San Marinon liittymisen vuoden 1980 Haagin yleissopimukseen, ja sen vuoksi niiden ei tule enää tallettaa uutta selitystä liittymisen hyväksymisestä, sillä jo talletettu selitys on edelleen voimassa kansainvälisen julkisoikeuden nojalla.
 13)
 Bryssel II a -asetus sitoo Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja Irlantia, ja ne osallistuvat näin ollen tämän päätöksen hyväksymiseen ja soveltamiseen.
 14)
 Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja Euroopan unionin toiminnasta tehtyyn sopimukseen liitetyssä, Tanskan asemasta tehdyssä pöytäkirjassa N:o 22 olevien 1 ja 2 artiklan mukaisesti Tanska ei osallistu tämän päätöksen hyväksymiseen, päätös ei sido Tanskaa eikä sitä sovelleta Tanskaan,
 ON HYVÄKSYNYT TÄMÄN PÄÄTÖKSEN:
 1 artikla
 1.
 Alankomaille, Kroatialle, Portugalille ja Romanialle annetaan lupa hyväksyä unionin edun mukaisesti San Marinon liittyminen 25 päivänä lokakuuta 1980 tehtyyn yksityisoikeuden alaa koskevaan Haagin yleissopimukseen kansainvälisestä lapsikaappauksesta, jäljempänä ’vuoden 1980 Haagin yleissopimus’.
 2.
 Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen jäsenvaltioiden on talletettava viimeistään ... [kaksitoista kuukautta tämän päätöksen hyväksymisestä] Euroopan unionin edun mukaisesti seuraavasti muotoiltu selitys siitä, että ne hyväksyvät San Marinon liittymisen vuoden 1980 Haagin yleissopimukseen:
 ”[JÄSENVALTION koko nimi] ilmoittaa hyväksyvänsä neuvoston päätöksen (EU) 2017/...* mukaisesti, että San Marino liittyy 25 päivänä lokakuuta 1980 tehtyyn yksityisoikeuden alaa koskevaan Haagin yleissopimukseen kansainvälisestä lapsikaappauksesta.”
 73.
 Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen jäsenvaltioiden on ilmoitettava neuvostolle ja komissiolle siitä, että ne ovat tallettaneet San Marinon liittymisen hyväksymistä koskevan selityksensä, ja toimitettava komissiolle selityksen teksti kahden kuukauden kuluessa sen tallettamisesta.
 2 artikla
 Niiden jäsenvaltioiden, jotka ovat jo tallettaneet selityksensä San Marinon vuoden 1980 Haagin yleissopimukseen liittymisen hyväksymisestä ennen tämän päätöksen hyväksymistä, ei tule tallettaa uusia selityksiä.
 3 artikla
 Tämä päätös tulee voimaan sitä päivää seuraavana päivänä, jona se julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä.
 4 artikla
 Tämä päätös on osoitettu Alankomaille, Kroatialle, Portugalille ja Romanialle.
 Tehty ...
 Neuvoston puolesta
 Puheenjohtaja
 (1)
 EUVL L 338, 23.12.2003, s. 31.
 (2)
 Neuvosto on antanut jo kymmenen päätöstä, joilla jäsenvaltioille annetaan lupa hyväksyä seuraavien maiden liittyminen vuoden 1980 yleissopimukseen: Andorra (neuvoston päätös (EU) 2015/1023, annettu 15 päivänä kesäkuuta 2015); Seychellit (neuvoston päätös (EU) 2015/2354, annettu 10 päivänä joulukuuta 2015); Venäjä (neuvoston päätös (EU) 2015/2355, annettu 10 päivänä joulukuuta 2015); Albania (neuvoston päätös (EU) 2015/2356, annettu 10 päivänä joulukuuta 2015); Singapore (neuvoston päätös (EU) 2015/1024, annettu 15 päivänä kesäkuuta 2015); Marokko (neuvoston päätös (EU) 2015/2357, annettu 10 päivänä joulukuuta 2015); Armenia (neuvoston päätös (EU) 2015/2358, annettu 10 päivänä joulukuuta 2015); Korean tasavalta (neuvoston päätös (EU) 2016/2313, annettu 8 päivänä joulukuuta 2016); Kazakstan (neuvoston päätös (EU) 2016/2311, annettu 8 päivänä joulukuuta 2016) ja Peru (neuvoston päätös (EU) 2016/2312, annettu 8 päivänä joulukuuta 2016).
 (3)
 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2008/52/EY, annettu 21 päivänä toukokuuta 2008, tietyistä sovittelun näkökohdista siviili- ja kauppaoikeuden alalla (EUVL L 136, 24.5.2008, s. 3).
 (4)
 https://www.hcch.net/en/publications-and-studies/details4/?pid=5568&dtid=3
 (5)
 EUVL C [...], [...], s. [...].
 (6)
 Neuvoston asetus (EY) N:o 2201/2003, annettu 27 päivänä marraskuuta 2003, tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta (EUVL L 338, 23.12.2003, s. 1).
 (7)
 EUVL: lisätään tämän päätöksen numero.


type: wikipedia

text:
 Narodenia
 5. marec – William Oughtred, anglický matematik († 1660)
 6. máj – Inocent X., pápež († 1655)
 14. december – Anna Dánska, škótska a anglická kráľovná ako manželka Jakuba I. († 1619)
 18. december – Mária Anna Bavorská, rakúska arcivojvodkyňa († 1616)
 Úmrtia
 30. máj – Karol IX., francúzsky kráľ (* 1550)
 27. jún – Giorgio Vasari, taliansky maliar a architekt (* 1511)
 4. december – Georg Rhaeticus, rakúsky matematik a astronóm (* 1514)
 13. december – Selim II., osmanský sultán (* 1524)
 1574


text:
 28.3.2018
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 86/32
 IZVEDBENA UREDBA KOMISIJE (EU) 2018/504
 z dne 7. marca 2018
 o spremembi Izvedbene uredbe (EU) št. 612/2013 o delovanju evidence gospodarskih subjektov in trošarinskih skladišč, z njimi povezanih statističnih podatkih in poročanju v skladu z Uredbo Sveta (EU) št. 389/2012 o upravnem sodelovanju na področju trošarin
 EVROPSKA KOMISIJA JE –
 ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije,
 ob upoštevanju Uredbe Sveta (EU) št. 389/2012 z dne 2. maja 2012 o upravnem sodelovanju na področju trošarin in o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 2073/2004 (1) in zlasti člena 22 Uredbe,
 ob upoštevanju naslednjega:
 (1)
 Priloga I k Izvedbeni uredbi Komisije (EU) št. 612/2013 (2) določa strukturo in vsebino sporočil v zvezi z vpisom gospodarskih subjektov in trošarinskih skladišč v nacionalne evidence in v centralno evidenco. Za izboljšanje kakovosti podatkov, ki se uporabljajo v teh sporočilih, bi bilo treba spremeniti tabele 1, 2 in 4 Priloge I k Izvedbeni Uredbi (EU) št. 612/2013.
 (2)
 V skladu s členom 22 Direktive Sveta 2008/118/ES (3) lahko v primeru gibanja energentov pod režimom odloga plačila trošarine po morju ali celinskih vodnih poteh pristojni organi odpremne države članice pošiljatelju dovolijo, da ob odpremi v osnutku elektronskega administrativnega dokumenta iz člena 21(2) navedene direktive izpusti podatke o prejemniku. V skladu z Uredbo (EU) št. 612/2013 lahko podatke o prejemniku izpusti samo imetnik trošarinskega skladišča. Zato je treba tudi omogočiti, da registrirani pošiljatelj pusti prazna polja o namembnem kraju v osnutku elektronskega administrativnega dokumenta v primeru gibanja energentov pod režimom odloga plačila trošarine po morju ali celinskih vodnih poteh, in sicer za uskladitev s členom 22 Direktive 2008/118/ES.
 (3)
 Obrazložitev v stolpcu F tabele 1 iz Priloge I k Izvedbeni Uredbi (EU) št. 612/2013 bi morala jasneje opredeliti podatkovni element „Urad prosilec“, in sicer za uskladitev z opredelitvijo iz Priloge II k Uredbi (ES) št. 684/2009.
 (4)
 Izvedbeno uredbo (EU) št. 612/2013 bi bilo zato treba ustrezno spremeniti.
 (5)
 Da se datum začetka uporabe te uredbe uskladi z datumom začetka uporabe nove različice računalniškega sistema, uvedenega z Odločbo št. 1152/2003/ES Evropskega parlamenta in Sveta (4), in državam članicam da na voljo dovolj časa, da se pripravijo na spremembe, ki izhajajo iz te uredbe, bi se ta morala uporabljati od 15. februarja 2018.
 (6)
 Ukrepi iz te uredbe so v skladu z mnenjem Odbora za trošarine –
 SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:
 Člen 1
 Priloga I k Izvedbeni uredbi (EU) št. 612/2013 se spremeni, kakor je določeno v Prilogi k tej uredbi.
 Člen 2
 Ta uredba začne veljati dvajseti dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije.
 Uporablja se od 15. februarja 2018.
 Ta uredba je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah.
 V Bruslju, 7. marca 2018
 Za Komisijo
 Predsednik
 Jean-Claude JUNCKER
 (1) UL L 121, 8.5.2012, str. 1.
 (2) Izvedbena uredba Komisije (EU) št. 612/2013 z dne 25. junija 2013 o delovanju evidence gospodarskih subjektov in trošarinskih skladišč, z njimi povezanih statističnih podatkih in poročanju v skladu z Uredbo Sveta (EU) št. 389/2012 o upravnem sodelovanju na področju trošarin (UL L 173, 26.6.2013, str. 9).
 (3) Direktiva Sveta 2008/118/ES z dne 16. decembra 2008 o splošnem režimu za trošarino in o razveljavitvi Direktive 92/12/EGS (UL L 9, 14.1.2009, str. 12).
 (4) Odločba št. 1152/2003/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. junija 2003 o informatizaciji gibanja in nadzora trošarinskih izdelkov (UL L 162, 1.7.2003, str. 5).
 PRILOGA
 Priloga I k Izvedbeni uredbi (EU) št. 612/2013 se spremeni:
 (1)
 tabeli 1 in 2 se nadomestita z naslednjim:
 „Tabela 1
 Splošni zahtevek
 (iz člena 4(5), člena 7(2) in člena 8(2))
 A
 B
 C
 D
 E
 F
 G
 1
 ATRIBUTI
 R
 a
 Vrsta zahtevka
 R
 Možne vrednosti so:
 2
 =
 zahtevek za izvleček referenčnih podatkov
 3
 =
 zahtevek za priklic referenčnih podatkov
 4
 =
 zahtevek za izvleček gospodarskih subjektov
 5
 =
 zahtevek za priklic gospodarskih subjektov
 6
 =
 zahtevek za seznam trošarinskih uradov
 7
 =
 zahtevek za seznam e-AD
 8
 =
 zahtevek za statistiko SEED
 n1
 b
 Ime sporočila zahtevka
 C
 —
 ‚R‘, če je <Vrsta zahtevka> ‚2‘ ali ‚3‘
 —
 sicer se ne uporablja
 (glej Vrsta zahtevka v polju 1a)
 Možne vrednosti so:
 ‚C_COD_DAT‘
 =
 skupni seznam oznak
 ‚C_PAR_DAT‘
 =
 skupni parametri sistema
 ‚ALL‘
 =
 za celotno strukturo
 a..9
 c
 Urad prosilec
 R
 (glej seznam oznak 5 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 an8
 d
 Identifikator korelacije zahtevka
 C
 —
 ‚R‘, če je <Vrsta zahtevka> ‚2‘, ‚3‘, ‚4‘, ‚5‘, ‚7‘ ali ‚8‘
 —
 sicer se ne uporablja
 (glej Vrsta zahtevka v polju 1a)
 Vrednost <Identifikator korelacije zahtevka> je edinstvena za vsako državo članico
 an..44
 e
 Začetni datum
 C
 Za 1 e in f:
 —
 ‚R‘, če je <Vrsta zahtevka> ‚3‘ ali ‚5‘
 —
 sicer se ne uporablja
 (glej Vrsta zahtevka v polju 1a)
 datum
 f
 Končni datum
 C
 datum
 g
 Enoten datum
 C
 —
 ‚R‘, če je <Vrsta zahtevka> ‚2‘ ali ‚4‘
 —
 sicer se ne uporablja
 (glej Vrsta zahtevka v polju 1a)
 datum
 2
 ZAHTEVEK ZA SEZNAM E-AD
 C
 —
 ‚R‘, če je <Vrsta zahtevka> ‚7‘
 —
 sicer se ne uporablja
 (glej Vrsta zahtevka v polju 1a)
 a
 Oznaka države članice
 R
 (glej seznam oznak 3 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 a2
 2.1
 KRITERIJ RA_PRIMARNO
 R
 99x
 a
 Oznaka vrste primarnega kriterija
 R
 Možne vrednosti so:
 1
 =
 ARC
 2
 =
 blagovna znamka proizvoda
 3
 =
 kategorije trošarinskih izdelkov gibanja
 4
 =
 (rezervirano)
 5
 =
 (rezervirano)
 6
 =
 (rezervirano)
 7
 =
 (rezervirano)
 8
 =
 mesto prejemnika
 9
 =
 mesto pošiljatelja
 10
 =
 mesto izdajatelja zavarovanja
 11
 =
 (rezervirano)
 12
 =
 mesto dobave
 13
 =
 mesto odpremnega trošarinskega skladišča
 14
 =
 mesto prevoznika
 15
 =
 oznaka KN proizvoda
 16
 =
 datum računa
 17
 =
 trošarinska številka prejemnika
 18
 =
 trošarinska številka pošiljatelja
 19
 =
 trošarinska številka izdajatelja zavarovanja
 20
 =
 (rezervirano)
 21
 =
 (rezervirano)
 22
 =
 trošarinska številka namembnega trošarinskega skladišča
 23
 =
 trošarinska številka odpremnega trošarinskega skladišča
 24
 =
 (rezervirano)
 25
 =
 oznaka trošarinskega izdelka
 26
 =
 čas poti
 27
 =
 namembna država članica
 28
 =
 odpremna država članica
 29
 =
 ime prejemnika
 30
 =
 ime pošiljatelja
 31
 =
 ime izdajatelja zavarovanja
 32
 =
 (rezervirano)
 33
 =
 ime mesta dobave
 34
 =
 ime odpremnega trošarinskega skladišča
 35
 =
 ime prevoznika
 36
 =
 številka računa
 37
 =
 poštna številka prejemnika
 38
 =
 poštna številka pošiljatelja
 39
 =
 poštna številka izdajatelja zavarovanja
 40
 =
 (rezervirano)
 41
 =
 poštna številka kraja dobave
 42
 =
 poštna številka odpremnega trošarinskega skladišča
 43
 =
 poštna številka prevoznika
 44
 =
 količina blaga (v podatkovnem nizu e-AD)
 45
 =
 lokalna referenčna številka, tj. serijska številka, ki jo dodeli pošiljatelj
 46
 =
 vrsta prevoza
 47
 =
 (rezervirano)
 48
 =
 (rezervirano)
 49
 =
 številka za DDV prejemnika
 50
 =
 (rezervirano)
 51
 =
 številka za DDV prevoznika
 52
 =
 sprememba namembnega kraja (zaporedna številka >= 2)
 n..2
 2.1.1
 VREDNOST RA_PRIMARNO
 O
 99x
 a
 Vrednost
 R
 an..255
 3
 ZAHTEVEK_STA
 C
 —
 ‚R‘, če je <Vrsta zahtevka> ‚8‘
 —
 sicer se ne uporablja
 (glej Vrsta zahtevka v polju 1a)
 a
 Vrsta statističnih podatkov
 R
 Možne vrednosti so:
 1
 =
 aktivni in neaktivni gospodarski subjekti
 2
 =
 predvidena prenehanja veljavnosti
 3
 =
 gospodarski subjekti po vrsti in trošarinska skladišča
 4
 =
 trošarinska dejavnost
 5
 =
 spremembe trošarinskih dovoljenj
 n1
 3.1
 Oznaka SEZNAM DRŽAV ČLANIC
 R
 99x
 a
 Oznaka države članice
 R
 (glej seznam oznak 3 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 a2
 4
 OBDOBJE_STA
 C
 —
 ‚R‘, če je <Vrsta zahtevka> ‚8‘
 —
 sicer se ne uporablja
 (glej Vrsta zahtevka v polju 1a)
 a
 Leto
 R
 n4
 b
 Semester
 C
 Za 4b, c in d:
 Naslednja tri podatkovna polja so neobvezna in izključujoča:
 —
 <Semester>
 —
 <Četrtletje>
 —
 <Mesec>
 tj., če je podano eno izmed teh podatkovnih polj, se drugi dve podatkovni polji ne uporabljata.
 Možni vrednosti sta:
 1
 =
 prvi semester
 2
 =
 drugi semester
 n1
 c
 Četrtletje
 C
 Možne vrednosti so:
 1
 =
 prvo četrtletje
 2
 =
 drugo četrtletje
 3
 =
 tretje četrtletje
 4
 =
 četrto četrtletje
 n1
 d
 Mesec
 C
 Možne vrednosti so:
 1
 =
 januar
 2
 =
 februar
 3
 =
 marec
 4
 =
 april
 5
 =
 maj
 6
 =
 junij
 7
 =
 julij
 8
 =
 avgust
 9
 =
 september
 10
 =
 oktober
 11
 =
 november
 12
 =
 december
 n..2
 5
 ZAHTEVEK_REF
 C
 —
 ‚R‘, če je <Vrsta zahtevka> ‚2‘ ali ‚3‘
 —
 sicer se ne uporablja
 (glej Vrsta zahtevka v polju 1a)
 a
 Zastavica skupnih meril za oceno tveganja
 O
 Možni vrednosti sta:
 0
 =
 ne ali ne drži
 1
 =
 da ali drži
 n1
 5.1
 Oznaka SEZNAM OZNAK
 O
 99x
 a
 Zahtevan seznam oznak
 O
 Možne vrednosti so:
 1
 =
 merske enote
 2
 =
 vrste dogodkov
 3
 =
 vrste dokazov
 4
 =
 (rezervirano)
 5
 =
 (rezervirano)
 6
 =
 oznake jezikov
 7
 =
 države članice
 8
 =
 oznake držav
 9
 =
 oznake za embalažo
 10
 =
 razlogi za nezadovoljiv prejem ali poročilo o kontroli
 11
 =
 razlogi za prekinitev
 12
 =
 (rezervirano)
 13
 =
 načini prevoza
 14
 =
 prevozne enote
 15
 =
 vinorodne cone
 16
 =
 oznake dejavnosti v zvezi z grozdjem in vinom
 17
 =
 kategorije trošarinskih izdelkov
 18
 =
 trošarinski izdelki
 19
 =
 oznake KN
 20
 =
 korespondenčna oznaka KN – trošarinski izdelek
 21
 =
 razlogi za preklic
 22
 =
 razlogi za opozorilo ali zavrnitev e-AD
 23
 =
 pojasnitve zamude
 24
 =
 (rezervirano)
 25
 =
 osebe, ki pošljejo poročilo o dogodku
 26
 =
 razlogi za zavrnitev
 27
 =
 razlogi za zapozneli rezultat
 28
 =
 ukrepi upravnega sodelovanja
 29
 =
 razlogi za zahtevek za upravno sodelovanje
 30
 =
 (rezervirano)
 31
 =
 (rezervirano)
 32
 =
 (rezervirano)
 33
 =
 (rezervirano)
 34
 =
 razlogi, zakaj ukrep upravnega sodelovanja ni mogoč
 35
 =
 razlogi za zavrnitev splošnega zahtevka
 36
 =
 (rezervirano)
 37
 =
 razlogi za zahtevo po preverjanju gibanja
 38
 =
 ukrepi preverjanja gibanja
 n..2
 Tabela 2
 Postopki v evidenci gospodarskih subjektov
 (iz člena 3(3), člena 4(2) in (3) ter člena 6(3))
 A
 B
 C
 D
 E
 F
 G
 1
 ATRIBUTI
 R
 a
 Vrsta sporočila
 R
 Možne vrednosti so:
 1
 =
 posodobitev gospodarskih subjektov (uradno obvestilo o spremembah v CD/RD)
 2
 =
 razširjanje posodobitev gospodarskih subjektov
 3
 =
 priklic gospodarskih subjektov
 4
 =
 izvleček gospodarskih subjektov
 n1
 b
 Identifikator korelacije zahtevka
 C
 —
 ‚R‘, če je <Vrsta sporočila> ‚3‘ ali ‚4‘
 —
 sicer se ne uporablja
 (glej Vrsta sporočila v polju 1a)
 Vrednost <Identifikator korelacije zahtevka> je edinstvena za vsako državo članico
 an..44
 2
 DOVOLJENJE GOSPODARSKEGA SUBJEKTA
 O
 999999x
 a
 Trošarinska številka gospodarskega subjekta
 R
 (glej seznam oznak 1 v Prilogi II)
 <Trošarinska številka gospodarskega subjekta> mora biti enotna na seznamu <DOVOLJENJE GOSPODARSKEGA SUBJEKTA>.
 an13
 b
 Številka DDV
 O
 an..14
 c
 Datum začetka dovoljenja
 R
 datum
 d
 Datum prenehanja dovoljenja
 O
 datum
 e
 Oznaka vrste subjekta
 R
 Možne vrednosti so:
 1
 =
 imetnik trošarinskega skladišča
 2
 =
 registrirani prejemnik
 3
 =
 registrirani pošiljatelj
 Vrednosti podatkovnega elementa <Oznaka vrste subjekta> ni mogoče spremeniti po ustvaritvi DOVOLJENJE GOSPODARSKEGA SUBJEKTA
 n1
 f
 Referenčna številka trošarinskega urada
 R
 (glej seznam oznak 5 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 an8
 2.1
 UKREP
 R
 a
 Postopek
 R
 Možne vrednosti so:
 C
 =
 ustvari
 U
 =
 posodobi
 I
 =
 razveljavi
 a1
 b
 Datum aktivacije
 C
 —
 ‚R‘, če je <Postopek> ‚C‘ ali ‚U‘
 —
 sicer ‚O‘
 (glej Postopek v polju 2.1 a)
 Če <Datum aktivacije> ni vnesen, se šteje, da je datum aktivacije postopka ‚razveljavi‘ datum, na katerega se postopek ‚razveljavi‘ vključi v centralni register.
 datum
 c
 Odgovoren upravljavec podatkov
 O
 an..35
 2.2
 IME IN NASLOV
 R
 99x
 a
 Ime
 R
 an..182
 b
 NAD_LNG
 R
 (glej seznam oznak 1 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 a2
 2.2.1
 NASLOV
 R
 a
 Ime ulice
 R
 an..65
 b
 Hišna številka
 O
 an..11
 c
 Poštna številka
 R
 an..10
 d
 Mesto
 R
 an..50
 e
 Oznaka države članice
 R
 (glej seznam oznak 3 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 a2
 2.3
 Oznaka VLOGA SUBJEKTA
 O
 9x
 a
 Oznaka vloga subjekta
 R
 Možni vrednosti sta:
 1
 =
 lahko izvaja neposredno dobavo
 2
 =
 lahko pusti prazna polja o namembnem kraju v skladu s členom 22 Direktive 2008/118/ES.
 Sklopi <Vrsta subjekta / Oznaka vloge subjekta> so naslednji:
 VRSTA OP/OR/ VLOGA OP/OR
 IM. TROŠ. SKLAD.
 REG. PREJEMNIK
 REG. POŠILJATELJ
 Lahko izvaja neposredno dobavo
 X
 X
 Lahko pusti prazna polja o namembnem kraju v skladu s členom 22 Direktive 2008/118/ES
 X
 X
 n1
 2.4
 Oznaka KATEGORIJA TROŠARINSKIH IZDELKOV
 C
 Prisotna mora biti vsaj ena podatkovna skupina <oznaka KATEGORIJA TROŠARINSKIH IZDELKOV> ali <oznaka TROŠARINSKI IZDELEK>
 999x
 a
 Oznaka kategorije trošarinskih izdelkov
 R
 (glej seznam oznak 3 v Prilogi II)
 <Oznaka kategorije trošarinskih izdelkov> mora biti enotna na seznamu <oznaka KATEGORIJA TROŠARINSKIH IZDELKOV> v istem seznamu <DOVOLJENJE GOSPODARSKEGA SUBJEKTA> ali <TROŠARINSKO SKLADIŠČE>
 a1
 2.5
 Oznaka TROŠARINSKI IZDELEK
 C
 Prisotna mora biti vsaj ena podatkovna skupina <oznaka KATEGORIJA TROŠARINSKIH IZDELKOV> ali <oznaka TROŠARINSKI IZDELEK>
 999x
 a
 Oznaka trošarinskega izdelka
 R
 (glej Seznam oznak 11 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 <Oznaka kategorije trošarinskih izdelkov> v <Oznaka trošarinskega izdelka> ne sme obstajati na istem seznamu <DOVOLJENJE GOSPODARSKEGA SUBJEKTA> ali <TROŠARINSKO SKLADIŠČE>
 <Oznaka trošarinskega izdelka> mora biti enotna na seznamu <oznaka TROŠARINSKI IZDELEK> na istem seznamu <DOVOLJENJE GOSPODARSKEGA SUBJEKTA>, <TROŠARINSKO SKLADIŠČE> ALI <ZAČASNO DOVOLJENJE>
 an..4
 2.6
 (UPORABA) TROŠARINSKEGA SKLADIŠČA
 C
 —
 ‚R‘, če je <Oznaka vrste subjekta> ‚imetnik trošarinskega skladišča‘
 —
 sicer se ne uporablja
 (glej Oznaka vrste subjekta v polju 2e)
 99x
 a
 Sklic trošarinskega skladišča
 R
 (glej Seznam oznak 1 v Prilogi II)
 ‚Sklic trošarinskega skladišča‘ je ena izmed vrednosti <TROŠARINSKO SKLADIŠČE. Sklic trošarinskega skladišča>, tako da je vsaj ena aktivna različica z intervalom veljavnosti, ki je navzkrižen intervalu veljavnosti <DOVOLJENJE GOSPODARSKEGA SUBJEKTA>, vsaj en dan za datumom aktivacije zadnjega
 <Sklic trošarinskega skladišča> mora biti enoten na seznamu <TROŠARINSKO SKLADIŠČE>.
 an13
 3
 TROŠARINSKO SKLADIŠČE
 O
 999999x
 a
 Sklic trošarinskega skladišča
 R
 (glej seznam oznak 1 v Prilogi II)
 <Sklic trošarinskega skladišča> mora biti enoten na seznamu <TROŠARINSKO SKLADIŠČE>.
 ‚Sklic trošarinskega skladišča‘ je enak kot ena izmed vrednosti <(UPORABA) TROŠARINSKEGA SKLADIŠČA. Sklic trošarinskega skladišča> v eni ali več podatkovnih skupinah <DOVOLJENJE GOSPODARSKEGA SUBJEKTA> vrste ‚imetnik trošarinskega skladišča‘, ki prav tako izpolnjuje pravilo 204
 an13
 b
 Datum začetka veljavnosti
 R
 datum
 c
 Datum prenehanja veljavnosti
 O
 datum
 d
 Referenčna številka trošarinskega urada
 R
 (glej seznam oznak 5 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 an8
 3.1
 UKREP
 R
 a
 Postopek
 R
 Možne vrednosti so:
 C
 =
 ustvari
 U
 =
 posodobi
 I
 =
 razveljavi
 a1
 b
 Datum aktivacije
 C
 —
 ‚R‘, če je <Postopek> ‚C‘ ali ‚U‘
 —
 sicer ‚O‘
 (glej Postopek v polju 3.1 a)
 Če <Datum aktivacije> ni vnesen, se šteje, da je datum aktivacije postopka ‚razveljavi‘ datum, na katerega se postopek ‚razveljavi‘ vključi v centralni register.
 datum
 c
 Odgovoren upravljavec podatkov
 O
 an..35
 3.2
 IME IN NASLOV
 R
 99x
 a
 Ime
 R
 an..182
 b
 NAD_LNG
 R
 (glej seznam oznak 1 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 a2
 3.2.1
 NASLOV
 R
 a
 Ime ulice
 R
 an..65
 b
 Hišna številka
 O
 an..11
 c
 Poštna številka
 R
 an..10
 d
 Mesto
 R
 an..50
 e
 Oznaka države članice
 R
 (glej seznam oznak 3 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 a2
 3.4
 Oznaka KATEGORIJE TROŠARINSKIH IZDELKOV
 C
 Prisotna mora biti vsaj ena podatkovna skupina <oznaka KATEGORIJA TROŠARINSKIH IZDELKOV> ali <oznaka TROŠARINSKI IZDELEK>
 999x
 a
 Oznaka kategorije trošarinskih izdelkov
 R
 (glej seznam oznak 3 v Prilogi II)
 <Oznaka kategorije trošarinskih izdelkov> mora biti enotna na seznamu <oznaka KATEGORIJA TROŠARINSKIH IZDELKOV> v istem seznamu <DOVOLJENJE GOSPODARSKEGA SUBJEKTA> ali <TROŠARINSKO SKLADIŠČE>
 an1
 3.5
 Oznaka TROŠARINSKI IZDELEK
 C
 Prisotna mora biti vsaj ena podatkovna skupina <oznaka KATEGORIJA TROŠARINSKIH IZDELKOV> ali <oznaka TROŠARINSKI IZDELEK>
 999x
 a
 Oznaka trošarinskega izdelka
 R
 (glej seznam oznak 11 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 <Oznaka kategorije trošarinskih izdelkov> v <Oznaka trošarinskega izdelka> ne sme obstajati na istem seznamu <DOVOLJENJE GOSPODARSKEGA SUBJEKTA> ali <TROŠARINSKO SKLADIŠČE>
 <Oznaka trošarinskega izdelka> mora biti enotna na seznamu <oznaka TROŠARINSKI IZDELEK> na istem seznamu <DOVOLJENJE GOSPODARSKEGA SUBJEKTA>, <TROŠARINSKO SKLADIŠČE> ALI <ZAČASNO DOVOLJENJE>
 an..4
 4
 ZAČASNO DOVOLJENJE
 O
 999999x
 a
 Sklic začasnega dovoljenja
 R
 (glej seznam oznak 2 v Prilogi II)
 an13
 b
 Referenčna številka urada za izdajo
 R
 (glej seznam oznak 5 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 an8
 c
 Datum poteka veljavnosti
 R
 datum
 d
 Zastavica začasnega dovoljenja, ki ga je mogoče ponovno uporabiti
 R
 Možni vrednosti sta:
 0
 =
 ne ali ne drži
 1
 =
 da ali drži
 n1
 e
 Številka DDV
 O
 an..14
 f
 Datum začetka dovoljenja
 R
 datum
 g
 Zastavica Mali proizvajalec vina
 O
 Možni vrednosti sta:
 0
 =
 ne ali ne drži
 1
 =
 da ali drži
 n1
 4.1
 UKREP
 R
 a
 Postopek
 R
 Možne vrednosti so:
 C
 =
 ustvari
 U
 =
 posodobi
 I
 =
 razveljavi
 a1
 b
 Datum aktivacije
 C
 —
 ‚R‘, če je <Postopek> ‚C‘ ali ‚U‘
 —
 sicer ‚O‘
 (glej Postopek v polju 4.1 a)
 Če <Datum aktivacije> ni vnesen, se šteje, da je datum aktivacije postopka ‚razveljavi‘ datum, na katerega se postopek ‚razveljavi‘ vključi v centralni register.
 datum
 c
 Odgovoren upravljavec podatkov
 O
 an..35
 4.2
 GOSPODARSKI SUBJEKT pošiljatelj
 R
 a
 Trošarinska številka gospodarskega subjekta
 C
 —
 ‚R‘, če vrednost <Začasno dovoljenje – zastavica Mali proizvajalec vina> manjka ali ne drži
 —
 sicer ‚O‘
 Za GOSPODARSKI SUBJEKT pošiljatelj
 Obstoječi identifikator <Trošarinska številka gospodarskega subjekta> v nizu <DOVOLJENJE GOSPODARSKEGA SUBJEKTA>
 <Oznaka vrste subjekta> vrednosti <GOSPODARSKI SUBJEKT>, na katero se sklicuje, mora biti:
 —
 ‚imetnik trošarinskega skladišča‘ ALI
 —
 ‚registrirani pošiljatelj‘
 an13
 b
 Ime gospodarskega subjekta
 R
 an..182
 c
 Ime ulice
 R
 an..65
 d
 Hišna številka
 O
 an..11
 e
 Poštna številka
 R
 an..10
 f
 Mesto
 R
 an..50
 g
 NAD_LNG
 R
 (glej seznam oznak 1 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 a2
 4.3
 PODROBNOSTI O ZAČASNEM DOVOLJENJU
 R
 999x
 a
 Oznaka trošarinskega izdelka
 R
 (glej seznam oznak 11 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 <Oznaka trošarinskega izdelka> mora biti enotna na seznamu <oznaka TROŠARINSKI IZDELEK> na istem seznamu <DOVOLJENJE GOSPODARSKEGA SUBJEKTA>, <TROŠARINSKO SKLADIŠČE> ALI <ZAČASNO DOVOLJENJE>
 Če je <Začasno dovoljenje – Mali proizvajalec vina> prisoten in Drži potem, mora biti
 <Oznaka trošarinskega izdelka>:
 —
 ‚W200‘; ALI
 —
 ‚W300‘
 an..4
 b
 Količina
 R
 n..15,3
 4.4
 IME IN NASLOV
 R
 99x
 a
 Ime
 R
 an..182
 b
 NAD_LNG
 R
 (glej Prilogo II, Seznam oznak 1 v Uredbi (ES) št. 684/2009)
 a2
 4.4.1
 NASLOV
 R
 a
 Ime ulice
 R
 an..65
 b
 Hišna številka
 O
 an..11
 c
 Poštna številka
 R
 an..10
 d
 Mesto
 R
 an..50
 e
 Oznaka države članice
 R
 (glej seznam oznak 3 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 a2“
 (2)
 tabela 4 se nadomesti z naslednjim:
 „Tabela 4
 Statistika SEED
 (iz člena 7(2))
 A
 B
 C
 D
 E
 F
 G
 1
 ATRIBUTI
 R
 a
 Identifikator korelacije zahtevka
 R
 Vrednost <Identifikator korelacije zahtevka> je edinstvena za vsako državo članico
 an..44
 2
 OBDOBJE_STA
 R
 a
 Leto
 R
 n4
 b
 Semester
 C
 Za 2b, c in d:
 Naslednja tri podatkovna polja so neobvezna in izključujoča:
 —
 <Semester>
 —
 <Četrtletje>
 —
 <Mesec>
 tj., če je podano eno izmed teh podatkovnih polj, se drugi dve podatkovni polji ne uporabljata.
 Možni vrednosti sta:
 1
 =
 prvi semester
 2
 =
 drugi semester
 n1
 c
 Četrtletje
 C
 Možne vrednosti so:
 1
 =
 prvo četrtletje
 2
 =
 drugo četrtletje
 3
 =
 tretje četrtletje
 4
 =
 četrto četrtletje
 n1
 d
 Mesec
 C
 Možne vrednosti so:
 1
 =
 januar
 2
 =
 februar
 3
 =
 marec
 4
 =
 april
 5
 =
 maj
 6
 =
 junij
 7
 =
 julij
 8
 =
 avgust
 9
 =
 september
 10
 =
 oktober
 11
 =
 november
 12
 =
 december
 n..2
 3
 STA_NA_DČ
 O
 99x
 a
 Oznaka države članice
 R
 (glej seznam oznak 3 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 a2
 b
 Število aktivnih gospodarskih subjektov
 O
 n..15
 c
 Število neaktivnih gospodarskih subjektov
 O
 n..15
 d
 Število bližnjih iztekov
 O
 n..15
 e
 Število trošarinskih skladišč
 O
 n..15
 f
 Število sprememb trošarinskih dovoljenj
 O
 n..15
 3.1
 VRSTA_SUBJEKTA
 O
 9x
 a
 Oznaka vrste subjekta
 R
 Možne vrednosti so:
 1
 =
 imetnik trošarinskega skladišča
 2
 =
 registrirani prejemnik
 3
 =
 registrirani pošiljatelj
 n1
 b
 Število gospodarskih subjektov
 R
 n..15
 3.2
 DEJAVNOST_ KATEGORIJE_ TROŠARINSKEGA_ IZDELKA
 O
 9x
 a
 Oznaka kategorije trošarinskih izdelkov
 R
 (glej seznam oznak 3 v Prilogi II)
 a1
 b
 Število gospodarskih subjektov
 R
 n..15
 3.3
 DEJAVNOST_TROŠARINSKEGA_IZDELKA
 O
 9999x
 a
 Oznaka trošarinskega izdelka
 R
 (glej seznam oznak 11 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 an..4
 b
 Število gospodarskih subjektov
 R
 n..15
 4
 STA_VSE_DČ
 O
 a
 Skupno število aktivnih gospodarskih subjektov
 O
 n..15
 b
 Skupno število neaktivnih gospodarskih subjektov
 O
 n..15
 c
 Skupno število bližnjih iztekov
 O
 n..15
 d
 Skupno število trošarinskih skladišč
 O
 n..15
 e
 Skupno število sprememb trošarinskih dovoljenj
 O
 n..15
 4.1
 VRSTA_SUBJEKTA_VSE_ DČ
 O
 9x
 a
 Oznaka vrste subjekta
 R
 Možne vrednosti so:
 1
 =
 imetnik trošarinskega skladišča
 2
 =
 registrirani prejemnik
 3
 =
 registrirani pošiljatelj
 n1
 b
 Skupno število gospodarskih subjektov
 R
 n..15
 4.2
 DEJAVNOST_ KATEGORIJE_ TROŠARINSKEGA_ IZDELKA_VSE_DČ
 O
 9x
 a
 Oznaka kategorije trošarinskih izdelkov
 R
 (glej seznam oznak 3 v Prilogi II)
 a1
 b
 Skupno število gospodarskih subjektov
 R
 n..15
 4.3
 DEJAVNOST_TROŠARINSKEGA_IZDELKA_VSE_DČ
 O
 9999x
 a
 Oznaka trošarinskega izdelka
 R
 (glej seznam oznak 11 v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 684/2009)
 an..4
 b
 Skupno število gospodarskih subjektov
 R
 n..15“