type: other

text:
Den fartglade hotelkarl – U.1964.806H
 Højesterets dom i sag 244/1963. Refereret af andre i U.1964.806H.
 Dom afsagt af Højesteret med 11 dommere.
 Dissens: Dissens med dommerstemmerne 7-4 om, hvorvidt ansvaret skulle begrænses eller bortfalde i medfør af den dagældende bestemmelse i forsikringsaftalelovens § 25, stk. 1, 2. pkt.
 Tema: Erstatningsret, ansvar for motorkøretøjer, principalansvar, regres.
 En hotelgæst havde overladt tændingsnøglen til sin bil til en hotelkarl, så denne kunne køre bilen i hotellets garage og køre den frem næste dag. Hotelkarlen, der ikke havde erhvervet kørekort, valgte dog at køre en tur i bilen, hvorunder han ved et sammenstød forvoldte skade på hotelgæstens bil og på en fremmed bil. Forsikringsselskabet, hvori hotelgæstens bil var ansvars- og kaskoforsikret, dækkede begge skader og gjorde efterfølgende regres gældende mod hotelejeren. Højesteret fandt, at hotelejeren ikke kunne ifalde ansvar efter Danske Lov 3-19-2 for den skade, der blev påført den fremmede bil, hvorimod hotelejeren blev ansvarlig for skaden på hotelgæstens bil i henhold til DL 3-19-2, da bilen havde været i hotellets varetægt.
 I dansk ret gælder den almindelige regel, at en arbejdsgiver hæfter for det erstatningsansvar, som hans arbejdstager måtte pådrage sig for culpøse, skadegørende handlinger forårsaget under udførelsen af sit hverv for arbejdsgiveren. Dette princip om principalansvar er lovfæstet i Danske Lov 3-19-2. Principalansvaret er en ansvarsskærpelse i forhold til det almindelige culpaansvar, da arbejdsgiveren ifalder ansvar for sine ansattes culpøse skadegørende handlinger inden for arbejdstiden, uanset om arbejdsgiveren selv har handlet uagtsomt eller ej.
 Principalansvaret efter DL 3-19-2 finder anvendelse både i og uden for kontraktforhold, men ansvaret har ikke samme rækkevidde. Uden for kontraktforhold hæfter arbejdsgiveren ikke for arbejdstagerens skadegørende handlinger, hvis der er tale om en hel usædvanlig (abnorm) adfærd. Dette illustreres bl.a. af dommen U 1964.806 H.
 I afgørelsen fandt Højesteret, at hotelejeren efter DL 3-19-2 var ansvarlig for skaderne, som hotelkarlen påførte hotelgæstens bil, da der ved overdragelsen af bilen fra hotelgæsten til hotelkarlen var etableret en forvaringskontrakt (ansvar i kontraktforhold). Hotelejeren var derimod ikke ansvarlig for den skade, som hotelkarlen påførte den fremmede bil ved påkørslen (ansvar uden for kontraktforhold).
 På baggrund af denne afgørelse samt afgørelserne U 1953.69 H og U 1955.517 H kan retstilstanden for hotellers ansvar for skader, som hotellets ansatte forvolder under kørsel med gæsters køretøjer, beskrives på følgende måde:
 Hvis kørslen sker på hotelgæstens anmodning er hotelejeren ansvarlig for skader på gæstens køretøj i medfør af principalansvaret i kontraktforhold, jf. DL 3-19-2. Ved skader på tredjemands person eller ting er gæsten, og ikke hotelejeren, derimod ansvarlig efter reglen i færdselslovens § 101, stk. 1, jf. § 104, stk. 1.
 Hvis kørslen derimod foretages uberettiget, er hotelejeren ligeledes ansvarlig for skader forvoldt på hotelgæstens bil i medfør af principalansvaret i kontraktforhold efter DL 3-19-2. Ved skader på tredjemands person eller ting er det hverken hotelejeren eller hotelgæsten, der bærer ansvaret, men derimod den ansatte på hotellet. I nærværende sag var det derfor hotelkarlen, der endeligt måtte bære ansvaret for skaden på det fremmede køretøj, men Højesteret kunne ikke gøre hotelkarlen ansvarlig, da hotelkarlen ikke var indstævnt i sagen.
 For en mere uddybende gennemgang af afgørelsen og dens problemstillinger kan man med fordel læse artiklen ”En dom om motorforsikringens regres og om forholdet mellem ansvar i og uden for kontrakt” af P. Spleth trykt i U 1965B.17.
 I dommen trykt i U 1964.806 H behandlede Højesteret spørgsmålet om, hvorvidt en hotelejer kunne gøres ansvarlig efter Danske Lov 3-19-2 for de skader, som en hotelkarl, der ikke havde kørekort, havde påført en hotelgæsts bil og en tredjemands bil ved sin uberettigede kørsel i gæstens bil.
 Højesteret fandt, at der ved overdragelsen af bilen fra hotelgæsten til hotelkarlen var etableret et forvaringsforhold (ansvar i kontraktforhold), hvorfor hotelejeren ifaldt ansvar efter DL 3-19-2's regel om principalansvar i kontraktforhold. Hotelejeren ifaldt derimod ikke ansvar for den skade, som hotelkarlen påførte tredjemands bil ved påkørslen, da der var tale om et ansvar uden for kontraktforhold. Højesteret fandt, at hotelejeren ikke skulle bære ansvaret for hotelkarlens abnorme handling.
 Retstilstanden for hotellers ansvar for skader, som hotellets ansatte måtte forvolde under kørsel med gæsters køretøjer, kan derfor opsummeres på følgende måde:
 Hvis kørslen til gengæld foretages uberettiget, er hotelejeren ligeledes ansvarlig for skader forvoldt på hotelgæstens bil i medfør af principalansvaret i kontraktforhold efter DL 3-19-2, men ved skader på tredjemands person eller ting er det hverken hotelejeren eller hotelgæsten, der bærer ansvaret, men derimod den ansatte på hotellet.


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 17.3.2012
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 L 78/13
 ROZPORZĄDZENIE WYKONAWCZE KOMISJI (UE) NR 233/2012
 z dnia 16 marca 2012 r.
 w sprawie wykonania rozporządzenia (WE) nr 999/2001 Parlamentu Europejskiego i Rady w zakresie zatwierdzenia zmienionego krajowego programu kontroli trzęsawki w Danii
 (Tekst mający znaczenie dla EOG)
 KOMISJA EUROPEJSKA,
 uwzględniając Traktat o funkcjonowaniu Unii Europejskiej,
 uwzględniając rozporządzenie (WE) nr 999/2001 Parlamentu Europejskiego i Rady z dnia 22 maja 2001 r. ustanawiające zasady dotyczące zapobiegania, kontroli i zwalczania niektórych przenośnych gąbczastych encefalopatii (1), w szczególności jego załącznik VIII rozdział A sekcja 1 lit. b) ppkt (iii),
 a także mając na uwadze, co następuje:
 (1)
 Rozporządzenie (WE) nr 999/2001 ustanawia przepisy dotyczące zapobiegania, kontroli i zwalczania pasażowalnych encefalopatii gąbczastych u zwierząt. Przewiduje ono zatwierdzanie krajowych programów kontroli trzęsawki przedłożonych przez państwa członkowskie, jeśli programy te spełniają pewne kryteria ustanowione w tym rozporządzeniu.
 (2)
 Rozporządzeniem Komisji (WE) nr 546/2006 z dnia 31 marca 2006 r. wykonującym rozporządzenie (WE) nr 999/2001 Parlamentu Europejskiego i Rady w odniesieniu do krajowych programów kontroli trzęsawki owiec i dodatkowych gwarancji oraz ustanawiającym odstępstwo od pewnych wymogów decyzji 2003/100/WE i uchylającym rozporządzenie (WE) nr 1874/2003 (2) zatwierdzono m.in. krajowy program kontroli trzęsawki w Danii i ustanowiono dodatkowe gwarancje dotyczące gospodarstw i urzędowe ograniczenia dotyczące przemieszczania owiec i kóz w pewnych warunkach.
 (3)
 W dniu 25 listopada 2011 r. Dania przedłożyła do zatwierdzenia Komisji zmieniony krajowy program kontroli trzęsawki, który spełnia kryteria ustanowione w rozporządzeniu (WE) nr 999/2001. Od 2003 r. wszystkie padłe owce i kozy w wieku powyżej 18 miesięcy były w Danii badane na trzęsawkę i nie wykryto żadnego przypadku klasycznej trzęsawki. Zmiana krajowego programu kontroli trzęsawki w Danii ma zatem na celu ograniczenie liczby testów przeprowadzanych rocznie, z obecnego badania wszystkich padłych owiec i kóz w wieku powyżej 18 miesięcy do minimum wymaganego zgodnie z rozporządzeniem (WE) nr 999/2001.
 (4)
 Ze względu na obecną korzystną sytuację epidemiologiczną w Danii należy zatwierdzić zmieniony krajowy program kontroli trzęsawki tego państwa członkowskiego.
 (5)
 Zmieniony krajowy program kontroli trzęsawki nie będzie miał wpływu na handel, ponieważ dodatkowe gwarancje i urzędowe ograniczenia dotyczące przemieszczania ustanowione w rozporządzeniu (WE) nr 546/2006 nie ulegną zmianom. W związku z tym niniejsze rozporządzenie należy stosować bezzwłocznie.
 (6)
 Środki przewidziane w niniejszym rozporządzeniu są zgodne z opinią Stałego Komitetu ds. Łańcucha Żywnościowego i Zdrowia Zwierząt,
 PRZYJMUJE NINIEJSZE ROZPORZĄDZENIE:
 Artykuł 1
 Niniejszym zatwierdza się zmieniony krajowy program kontroli trzęsawki przedłożony Komisji przez Danię w dniu 25 listopada 2011 r.
 Artykuł 2
 Niniejsze rozporządzenie wchodzi w życie następnego dnia po jego opublikowaniu w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej.
 Niniejsze rozporządzenie wiąże w całości i jest bezpośrednio stosowane we wszystkich państwach członkowskich.
 Sporządzono w Brukseli dnia 16 marca 2012 r.
 W imieniu Komisji
 José Manuel BARROSO
 Przewodniczący
 (1) Dz.U. L 147 z 31.5.2001, s. 1.
 (2) Dz.U. L 94 z 1.4.2006, s. 28.


text:
Presidente: DORONZO ADRIANA Relatore: RIVERSO ROBERTO Data pubblicazione: 04/03/2020
 La Corte d’appello di Roma, con la sentenza n.5934/2017, in accoglimento del gravame dell’INPS ed in riforma della pronuncia impugnata, rigettava il ricorso proposto da G.M. inteso ad ottenere il riconoscimento del beneficio contributivo previsto dall’art.13, comma 8 della legge 257/1992 per i lavoratori esposti all’amianto per oltre un decennio;
 sosteneva la Corte che la domanda giudiziale proposta da G.M. con il ricorso depositato il 2 marzo 2009 fosse stata azionata ben oltre il termine di decadenza di tre anni e trecento giorni previsto dall’art.47, comma 2 D.P.R. n. 639/1970, computato a far tempo dalla domanda amministrativa all’INPS del 12.6.2003 avverso tale sentenza ha proposto ricorso per cassazione G.M. con un motivo al quale ha resistito l’INPS con controricorso;
 è stata comunicata alle parti la proposta del giudice relatore unitamente al decreto di fissazione dell'adunanza camerale;
 con l’unico motivo di ricorso viene dedotta la violazione dell’art.47, comma 2 D.P.R. n. 639/1970 in materia di decadenza dall’azione giudiziale per conseguire prestazioni previdenziali, atteso che nel caso in cui la domanda amministrativa sia presentata, come nella specie, da soggetto già pensionato, la stessa risulta diretta esclusivamente all’incremento della prestazione pensionistica già in godimento , con inapplicabilità della decadenza in argomento, secondo la distinzione operata dalle Sezioni Unite n. 12720 del 2009;
 il ricorso è manifestamente infondato alla stregua della giurisprudenza consolidata; ed invero, secondo l’indirizzo interpretativo, qui condiviso, che - con precipuo riferimento alla disciplina della decadenza in materia di azione giudiziale volta a conseguire i c.d. benefici contributivi di cui all’art 13 comma 8 della legge 257/1992 e succ. mod. - si è sviluppato, a partire dal 2008 (con la sentenza n. 12685/2018), e via via consolidato, attraverso molte pronunce (anche di manifesta infondatezza, cfr., in particolare, Cass. sent. nn. 3605, 4695 e 6382 del 2012; ord. nn. 7138, 8926, 12052 del 2011, n. 1629 del 2012 e n. 11400 del 2012; n. 9416/2014), la stessa disciplina della decadenza in discorso (anche prima della modifica apportata all’art. 47 del dpr cit. con l’introduzione del 6° comma da parte del d.l. n.98/2011 convertito in legge 15 luglio 2011, n. 111) si applica a tutte le tipologie di azioni aventi ad oggetto il riconoscimento del beneficio contributivo per esposizione ad amianto; “siano esse promosse da pensionati ovvero da soggetti non titolari di alcuna pensione” (Cass. ordinanza 9416/2014).
 La tesi risulta giustificata, per un verso, in quanto i benefici previdenziali non attengono alla rivalutatone dei ratei di pensione, ma soltanto alla rivalutazione dei contributi (sentenza n. 12685/2008). E, per altro verso, poiché si tratta di prestatone previdenziale autonoma ancorché dotata di una sua indubbia strumentalità ai fini del conseguimento e/o dell’aumento delle prestazioni pensionistiche (Cass. 14531/2012, 4409/2014, 14472/2012, 11093/2012, Cass. 3605/2012).
 Ne consegue, perciò, che ai benefici contributivi in questione non possa riconoscersi l’esenzione dal regime decadenziale che prima della novellazione dell’art. 47 del dpr 639/1970 (operata dal d.l. n.98/2011 convertito in legge 15 luglio 2011 n. 111 cit.) veniva invece riconosciuta nei casi di azioni in materia di adeguamento delle prestazioni pensionistiche già riconosciute in un importo inferiore a quello dovuto (secondo la giurisprudenza delle Sezioni Unite, sentenza n. 6491/1996 e n. 12720/2009).
 Come già detto, tale indirizzo, secondo la giurisprudenza di questa Corte, vale sia per i lavoratori pensionati sia per quelli non pensionati (Cass. n. 1269/2012, n. 14472/2012) in quanto la disciplina della decadenza ex art. 47 dpr cit si applica anche alla rideterminazione, per sopravvenuto mutamento della posizione contributive, dell’esposto già pensionato.
 Il ricorso va quindi dichiarato inammissibile ex art 360 bis c.p.c.. Le spese seguono la soccombenza come in dispositivo in favore dell'INPS.
 Non si provvede sulle spese nei confronti della parte resistente che non ha svolto sostanziale attività difensiva.
 Avuto riguardo all’esito del giudizio sussistono i presupposti processuali per il raddoppio del contributo unificato, ove dovuto, di cui all’art 13 , comma 1 quater, dpr n. 115/2002.
 Dichiara l'inammissibilità del ricorso; condanna il ricorrente al pagamento delle processuali in favore dell’INPS che liquida in complessivi € 1800 di cui € 1600 per compensi professionali, oltre al 15% di spese generali ed accessori di legge. Ai sensi dell’art. 13 , comma 1 quater del dpr n. 115 del 2002, dà atto della sussistenza dei presupposti processuali per il versamento, da parte del ricorrente, dell’ulteriore importo a titolo di contributo unificato, pari a quello, se dovuto, per il ricorso a norma del comma 1 bis, dello stesso art. 13. Così deciso in Roma all’adunanza camerale del 25/09/2019


type: contracts

text:
 Avis juridique important
 |
 21987A0219(01)
 Zweiter Briefwechsel zur Ergänzung des Abkommens zwischen der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft und Neuseeland über den Handel mit Hammel-, Lamm- und Ziegenfleisch mit einer Vereinbarung betreffend Absatz 1 der Klausel 2 dieses Abkommens
 Amtsblatt Nr. L 050 vom 19/02/1987 S. 0028 - 0029
 ***** ZWEITER BRIEFWECHSEL zur Ergänzung des Abkommens zwischen der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft und Neuseeland über den Handel mit Hammel-, Lamm- und Ziegenfleisch mit einer Vereinbarung betreffend Absatz 1 der Klausel 2 dieses Abkommens Schreiben Nr. 1 Herr . . . . . .! Ich beehre mich, auf den am 12. Juli 1984 unterzeichneten Briefwechsel zur Ergänzung des Abkommens zwischen der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft und Neuseeland über den Handel mit Hammel-, Lamm- und Ziegenfleisch mit einer Vereinbarung betreffend Absatz 1 der Klausel 2 dieses Abkommens sowie auf die Notwendigkeit, die in diesem Briefwechsel genannten Mengen für 1987 und 1988 festzusetzen, Bezug zu nehmen. Gemäß dem genannten Briefwechsel und nach Konsultationen der Gemeinschaft über die Kommission bestätige ich folgendes: - Für Frankreich entsprechen die für 1987 und 1988 festgesetzten Mengen den für das Vorjahr festgesetzten Mengen zuzueglich 10 %. - Für Irland werden die Mengen für 1987 und 1988 zu gegebener Zeit nach dem Verfahren der Klausel 10 des Abkommens festgesetzt. Ich schlage vor, daß dieses Schreiben und Ihr Schreiben mit der Bestätigung, daß sein Inhalt für die Gemeinschaft annehmbar ist, eine Vereinbarung bilden, die Bestandteil des Abkommens zwischen Neuseeland und der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft ist. Genehmigen Sie, Herr . . . . . ., den Ausdruck meiner ausgezeichnetsten Hochachtung. Für die Regierung Neuseelands Schreiben Nr. 2 Herr . . . . . .! Ich beehre mich, den Eingang Ihres heutigen Schreibens mit folgendem Wortlaut zu bestätigen: »Ich beehre mich, auf den am 12. Juli 1984 unterzeichneten Briefwechsel zur Ergänzung des Abkommens zwischen der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft und Neuseeland über den Handel mit Hammel-, Lamm- und Ziegenfleisch mit einer Vereinbarung betreffend Absatz 1 der Klausel 2 dieses Abkommens sowie auf die Notwendigkeit, die in diesem Briefwechsel genannten Mengen für 1987 und 1988 festzusetzen, Bezug zu nehmen. Gemäß dem genannten Briefwechsel und nach Konsultationen der Gemeinschaft über die Kommission bestätige ich folgendes: - Für Frankreich entsprechen die für 1987 und 1988 festgesetzten Mengen den für das Vorjahr festgesetzten Mengen zuzueglich 10 %. - Für Irland werden die Mengen für 1987 und 1988 zu gegebener Zeit nach dem Verfahren der Klausel 10 des Abkommens festgesetzt. Ich schlage vor, daß dieses Schreiben und Ihr Schreiben mit der Bestätigung, daß sein Inhalt für die Gemeinschaft annehmbar ist, eine Vereinbarung bilden, die Bestandteil des Abkommens zwischen Neuseeland und der Europäischen Wirtschaftsgemeinschaft ist." Ich beehre mich, Ihnen zu bestätigen, daß der Inhalt dieses Schreibens, einschließlich des Vorschlags im letzten Absatz, für die Gemeinschaft annehmbar ist. Genehmigen Sie, Herr . . . . . ., den Ausdruck meiner ausgezeichnetsten Hochachtung. Im Namen des Rates der Europäischen Gemeinschaften


text:
 EUROOPA KOMISJON
 Brüssel,6.2.2017
 COM(2017) 72 final
 2017/0026(NLE)
 Ettepanek:
 NÕUKOGU OTSUS
 narkootiliste ainete komisjoni 60. istungil Euroopa Liidu nimel võetava seisukoha kohta seoses ainete lisamisega 1961. aasta narkootiliste ainete ühtsesse konventsiooni, mida on muudetud 1972. aasta protokolliga, ning 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni
 SELETUSKIRI
 1.ETTEPANEKU TAUST
 •Ettepaneku põhjused ja eesmärgid
 ÜRO narkootiliste ainete komisjon (CND) ajakohastab korrapäraselt ainete loetelu, mis on lisatud ÜRO 1961. aasta narkootiliste ainete ühtsele konventsioonile, mida on muudetud 1972. aasta protokolliga (ÜRO 1961. aasta konventsioon),
 1
 ning ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsioonile (ÜRO 1971. aasta konventsioon),
 2
 võttes aluseks soovitused, mille on andnud Maailma Terviseorganisatsioon (WHO), keda nõustab narkosõltuvuse eksperdikomisjon.
 ÜRO 1961. aasta konventsiooni ja ÜRO 1971. aasta konventsiooni on allkirjastanud kõik ELi liikmesriigid. Euroopa Liit ei ole kõnealuste konventsioonide osaline.
 Narkootiliste ainete komisjon on ÜRO Majandus- ja Sotsiaalnõukogu (ECOSOC) komisjon, mille ülesanded ja volitused on sätestatud muu hulgas ÜRO 1961. aasta konventsioonis ja ÜRO 1971. aasta konventsioonis. Sellesse komisjoni kuulub 53 ECOSOCi valitud ÜRO liikmesriiki. 12 liikmesriiki on praegu komisjoni hääleõiguslikud liikmed
 3
 . Liidul on narkootiliste ainete komisjonis vaatleja staatus.
 WHO esitas 2. detsembril 2016 ÜRO peasekretärile soovituse
 4
 lisada konventsioonidele lisatud nimekirjadesse kümme uut ainet. Ainult ühe aine, MDMB-CHMICA suhtes on juba käimas ELi tasandi kontrollimeetmete kehtestamise menetlus. Nõukogu otsuse 2005/387/JSK (uusi psühhoaktiivseid aineid käsitleva teabe vahetuse, riski hindamise ja kontrolli kohta)
 5
 artikli 6 lõigete 2, 3 ja 4 kohaselt Euroopa Narkootikumide ja Narkomaania Seirekeskuse (EMCDDA) poolt läbi viidud riskihindamise aruandele tuginedes esitas komisjon 31. augustil 2016 ettepanku kehtestada MDMB-CHMICA suhtes üleliidulised kontrollimeetmed
 6
 .
 ÜRO 1961. ja 1971. aasta konventsioonidele lisatud nimekirjade muutmine mõjutab kõigi liikmesriikide puhul otseselt liidu õiguse kohaldamisala uimastikontrolli valdkonnas. Nõukogu 25. oktoobri 2004. aasta raamotsuse 2004/757/JSK (millega kehtestatakse miinimumeeskirjad ebaseadusliku uimastiäri kuriteokoosseisu ja karistuste kohta)
 7
 artiklis 1 on sätestatud, et kõnealuses raamotsuses tähendab mõiste „uimastid“ kõiki aineid, mis on hõlmatud kas ÜRO 1961. aasta konventsiooniga või ÜRO 1971. aastakonventsiooniga. Raamotsust 2004/757/JSK kohaldatakse seetõttu ÜRO 1961. ja 1971. aasta konventsioonidele lisatud nimekirjades loetletud ainete suhtes. Seega mõjutab kõnealustele konventsioonidele lisatud nimekirjade iga muutus otseselt ELi ühiseid eeskirju ja muudab nende kohaldamisala ELTL artikli 3 lõike 2 tähenduses. Seejuures ei ole oluline, kas kõnealuse aine suhtes kohaldatakse juba ELi tasandi kontrolli nõukogu otsuse 2005/387/JSK (uusi psühhoaktiivseid aineid käsitleva teabe vahetuse, riski hindamise ja kontrolli kohta) alusel.
 Kui narkootiliste ainete komisjonil paluda teha otsus ainete lisamise kohta, on vaja, et liikmesriigid valmistaksid ette komisjoni kohtumise, jõudes nõukogus ühisele seisukohale. Liidu vaatlejastaatuse piiratuse tõttu peaksid sellist seisukohta väljendama narkootiliste ainete komisjonis ühiselt liidu huvides tegutsevad liikmesriigid, kes on praegu kõnealuse komisjoni liikmed. Liit ei ole ÜRO 1961. aasta konventsiooni ja ÜRO 1971. aasta konventsiooni osaline ega saa narkootiliste ainete komisjonis hääletada.
 Seepärast teeb komisjon ettepaneku 13.–17. märtsini 2017 Viinis toimuval narkootiliste ainete komisjoni 60. istungil Euroopa Liidu nimel võetava seisukoha kohta seoses ainete lisamisega ÜRO 1961. aasta konventsiooni ja ÜRO 1971. aasta konventsiooni.
 2.ÕIGUSLIK ALUS, SUBSIDIAARSUS JA PROPORTSIONAALSUS
 •Õiguslik alus
 Käesoleva ettepaneku õiguslik alus on Euroopa Liidu toimimise lepingu (ELi toimimise leping) artikli 83 lõige 1 koostoimes artikli 218 lõikega 9.
 ELi toimimise lepingu artikli 83 lõikes 1 on ebaseaduslik uimastikaubandus määratletud kui üks piiriülese kuriteo liik ning sellega antakse Euroopa Parlamendile ja nõukogule volitused kehtestada miinimumeeskirjad kuritegude ja karistuste määratlemiseks ebaseadusliku uimastikaubanduse valdkonnas.
 ELi toimimise lepingu artikli 218 lõiget 9 kohaldatakse olenemata sellest, kas liit on asjaomase asutuse liige või asjaomase lepingu osaline. Narkootiliste ainete komisjon on kõnealuse artikli tähenduses „lepingus sätestatud organ“, kuna tegemist on asutusega, millele on ÜRO 1961. aasta konventsiooni ja ÜRO 1971. aasta konventsiooniga antud eriülesanded.
 Ainete lisamist käsitlevad narkootiliste ainete komisjoni otsused on ELi toimimise lepingu artikli 218 lõike 9 tähenduses „õigusliku toimega aktid“. ÜRO 1961. ja 1971. aasta konventsioonide kohaselt on narkootiliste ainete komisjoni otsused automaatselt siduvad, välja arvatud juhul, kui lepinguosaline on ettenähtud tähtaja jooksul esitanud otsuse ECOSOCile läbivaatamiseks
 8
 . Kõnealuses küsimuses tehtavad ECOSOCi otsused on lõplikud. Ainete lisamist käsitlevatel narkootiliste ainete komisjoni otsustel on liidu õiguse ja eelkõige raamotsuse 2004/757/JSK alusel õiguslikud tagajärjed ka ELi õiguskorrale. ÜRO 1961. ja 1971. aasta konventsioonidele lisatud nimekirjade muutmine mõjutab otseselt kõnealuse liidu õigusakti kohaldamisala.
 Muutuv geomeetria
 Kooskõlas protokolli nr 36 (aluslepingutele lisatud protokoll üleminekusätete kohta) artikli 10 lõikega 4 teatas Ühendkuningriik, et ta ei aktsepteeri täielikke volitusi, mis on antud komisjonile ja Euroopa Kohtule seoses enne Lissaboni lepingu jõustumist vastu võetud kriminaalasjades tehtava politseikoostöö ja õigusalase koostöö valdkonna õigusaktidega. Sellest tulenevalt on alates 1. detsembrist 2014 lõpetatud Ühendkuningriigi suhtes raamotsuse 2004/757/JSK ja nõukogu otsuse 2005/387/JSK kohaldamine
 9
 .
 Kuna ainete lisamist käsitlevad narkootiliste ainete komisjoni otsused ei mõjuta ühiseid eeskirju ebaseadusliku uimastikaubanduse valdkonnas, mis on Ühendkuningriigile siduvad, ei osale kõnealune liikmesriik nõukogu otsuse vastuvõtmisel, millega kehtestatakse liidu nimel võetav seisukoht ainete lisamist käsitlevate otsuste vastuvõtmisel.
 •
 Subsidiaarsus
 Ei kohaldata.
 •
 Proportsionaalsus
 Ettepanek on proportsionaalne ega lähe kaugemale sellest, mis on vajalik eesmärkide saavutamiseks, kuna selles käsitletakse liidus probleeme tekitavaid uusi psühhoaktiivseid aineid.
 •Vahendi valik
 Nõukogu otsuse kasutamist on nõutud Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 218 lõikes 9, et kehtestada rahvusvahelises lepingus sätestatud organis liidu nimel võetavad seisukohad.
 2017/0026 (NLE)
 Ettepanek:
 NÕUKOGU OTSUS
 narkootiliste ainete komisjoni 60. istungil Euroopa Liidu nimel võetava seisukoha kohta seoses ainete lisamisega 1961. aasta narkootiliste ainete ühtsesse konventsiooni, mida on muudetud 1972. aasta protokolliga, ning 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni
 EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,
 võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, eriti selle artiklit 83 koostoimes artikli 218 lõikega 9,
 võttes arvesse Euroopa Komisjoni ettepanekut
 ning arvestades järgmist:
 (1)Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) 1961. aasta narkootiliste ainete ühtne konventsioon,
 10
 mida on muudetud 1972. aasta protokolliga,
 11
 jõustus 8. augustil 1975.
 (2)ÜRO 1961. aasta narkootiliste ainete ühtse konventsiooni (muudetud 1972. aasta protokolliga) artikli 3 kohaselt võib narkootiliste ainete komisjon otsustada lisada kõnealusele konventsioonile lisatud nimekirjadesse uusi aineid. Komisjon võib nimekirju muuta üksnes vastavalt Maailma Terviseorganisatsiooni (WHO) soovitustele, kuid ta võib ka otsustada WHO soovitatud muudatusi mitte sisse viia.
 (3)ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsioon jõustus 16. augustil 1976.
 (4)ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni artikli 2 kohaselt võib narkootiliste ainete komisjon WHO soovitustele tuginedes otsustada lisada kõnealusele konventsioonile lisatud nimekirjadesse uusi aineid või need sealt kustutada. Sellel komisjonil on laialdane kaalutlusõigus arvestada majanduslikke, sotsiaalseid, õiguslikke, halduslikke ja muid tegureid, kuid ta ei või käituda meelevaldselt.
 (5)Mõlemale konventsioonile lisatud nimekirjade muutmine mõjutab kõigi liikmesriikide puhul otseselt liidu õiguse kohaldamisala uimastikontrolli valdkonnas. Raamotsust 2004/757/JSK
 12
 kohaldatakse ainete suhtes, mis on loetletud ÜRO 1961. aasta narkootiliste ainete ühtsele konventsioonile ning ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsioonile lisatud nimekirjades. Seega mõjutab kõnealustele konventsioonidele lisatud nimekirjade iga muudatus otseselt liidu ühiseid eeskirju ja muudab nende kohaldamisala Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 3 lõike 2 tähenduses.
 (6)Narkootiliste ainete komisjon peaks oma 13.–17. märtsini 2017 Viinis toimuval 60. istungil langetama otsused kümne uue aine lisamise kohta konventsioonidele lisatud nimekirjadesse.
 (7)Euroopa Liit ei ole asjaomaste ÜRO konventsioonide osaline. Liidul on narkootiliste ainete komisjonis, kus hääleõigus on praegu 12 liikmesriigil, vaatleja staatus. Seepärast on vaja, et nõukogu volitaks liikmesriike väljendama liidu seisukohta seoses ainete lisamisega 1961. aasta narkootiliste ainete ühtsesse konventsiooni, mida on muudetud 1972. aasta protokolliga, ning 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni, kuna otsused uute ainete lisamise kohta konventsioonidele lisatud nimekirjadesse kuuluvad liidu ainupädevusse.
 (8)WHO esitas ÜRO peasekretärile 2. detsembril 2016 soovituse lisada kaks uut ainet ÜRO 1961. aasta narkootiliste ainete ühtse konventsiooni (mida on muudetud 1972. aasta protokolliga) I nimekirja ning kaheksa uut ainet ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (9)U-47700 (3,4-dikloro-N-(2-dimetüülamino-tsükloheksüül)-N-metüül-bensamiid) on WHO narkosõltuvuse eksperdikomisjoni hinnangul ühend, mille puhul esineb sarnane kuritarvitamise oht ning millel on sarnased tagajärjed kui sellistel kontrollitud opioididel nagu morfiin ja AH-7921, mis on kantud ÜRO 1961. aasta narkootiliste ainete ühtse konventsiooni I nimekirja. Selle aine puhul ei ole registreeritud raviotstarvet ning selle kasutamine on põhjustanud surmajuhtumeid. Leidub piisavalt tõendeid selle kohta, et seda kuritarvitatakse või selle kuritarvitamine on tõenäoline ning sellest võib saada rahvatervise ja sotsiaalne probleem, mis annaks alust kehtestada aine suhtes rahvusvaheline kontroll. Seega soovitab WHO kanda U-47700 ÜRO 1961. aasta narkootiliste ainete ühtse konventsiooni I nimekirja.
 (10)Euroopa Narkootikumide ja Narkomaania Seirekeskus jälgib ainet U-47700 kui uut psühhoaktiivset ainet kooskõlas nõukogu otsuse 2005/387/JSK
 13
 tingimustega. Ainet U-47700 on avastatud 14 liidu liikmesriigis. Seda müüakse turul avalikult. Seda on seostatud raskete kõrvalnähtude, sealhulgas surmajuhtumitega ning seda on käsitletud liidu varajase hoiatamise süsteemi saadetud rahvatervisega seotud hoiatuses.
 (11)Seetõttu peaksid liidu liikmesriigid võtma seisukoha kanda U-47700 ÜRO 1961. aasta narkootiliste ainete ühtse konventsiooni I nimekirja.
 (12)Butüürfentanüül (N-fenüül-N-[1-(2-fenüületüül)-4-piperidinüül]butaanamiid) on WHO narkosõltuvuse eksperdikomisjoni hinnangul ühend, mille puhul esineb sarnane kuritarvitamise oht ning millel on sarnased tagajärjed kui sellistel kontrollitud opioididel nagu morfiin ja fentanüül, mis on kantud ÜRO 1961. aasta narkootiliste ainete ühtse konventsiooni I nimekirja. Selle aine saab muuta ka fentanüüliks. Selle puhul ei ole registreeritud raviotstarvet ning selle kasutamine on põhjustanud surmajuhtumeid. Leidub piisavalt tõendeid selle kohta, et seda kuritarvitatakse või selle kuritarvitamine on tõenäoline ning see võib endast kujutada rahvatervise ja sotsiaalset probleemi, mis annaks alust kehtestada aine suhtes rahvusvaheline kontroll. Sestap soovitab WHO kanda butüürfentanüüli ÜRO 1961. aasta narkootiliste ainete ühtse konventsiooni I nimekirja.
 (13)Euroopa Narkootikumide ja Narkomaania Seirekeskus jälgib butüürfentanüüli kui uut psühhoaktiivset ainet kooskõlas nõukogu otsuse 2005/387/JSK tingimustega. Butüürfentanüüli on avastatud kuues liidu liikmesriigis. Seda on müüdud turul avalikult. Seda on seostatud tõsiste kõrvalnähtude, sealhulgas on see tuvastatud vähemalt ühe surmajuhtumiga seoses ning seda on käsitletud liidu varajase hoiatamise süsteemi saadetud rahvatervisega seotud hoiatuses.
 (14)Seetõttu peaksid liidu liikmesriigid võtma seisukoha kanda butüürfentanüül ÜRO 1961. aasta narkootiliste ainete ühtse konventsiooni I nimekirja.
 (15)4-metüületkatinooni ehk aine 4-MEC (2-(etüülamino)-1-(4-metüülfenüül) propaan-1-oon) kuritarvitamine kujutab endast WHO narkosõltuvuse eksperdikomisjoni hinnangul suurt ohtu rahvatervisele ja ühiskonnale. Aine raviotstarvet ei ole registreeritud. Eksperdikomisjon tõdes, et ainel on sarnane kuritarvitamise oht ning sarnased tagajärjed nagu ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja kantud ainetel. Ta arvas, et leidub piisavalt tõendeid selle kohta, et ainet 4-MEC kuritarvitatakse või selle kuritarvitamine on tõenäoline ja see kujutab endast rahvatervise ja sotsiaalset probleemi, mis annaks alust kehtestada aine suhtes rahvusvaheline kontroll. Seepärast soovitab WHO kanda aine 4-MEC ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (16)Euroopa Narkootikumide ja Narkomaania Seirekeskus jälgib ainet 4-MEC kui uut psühhoaktiivset ainet kooskõlas nõukogu otsuse 2005/387/JSK tingimustega. Ainet 4-MEC on avastatud 19 liidu liikmesriigis. Seda on müüdud turul avalikult. Seda on seostatud mõningate tõsiste kõrvalnähtude, sealhulgas surmajuhtumitega.
 (17)Seetõttu peaksid liidu liikmesriigid võtma seisukoha kanda 4-MEC ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (18)Etülooni (1-(2H-1,3-bensodioksool-5-üül)-2-(etüülamino)propaan-1-oon) kuritarvitamine kujutab endast WHO narkosõltuvuse eksperdikomisjoni hinnangul suurt ohtu rahvatervisele ja ühiskonnale. Aine raviotstarvet ei ole registreeritud. WHO narkosõltuvuse eksperdikomisjon tõdes, et etüloonil (1-(2H-1,3-bensodioksool-5-üül)-2-(etüülamino)propaan-1-oon) on sarnane kuritarvitamise oht ning sarnased tagajärjed nagu ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja kantud ainetel. Eksperdikomisjon arvas, et leidub piisavalt tõendeid selle kohta, et etülooni kuritarvitatakse või selle kuritarvitamine on tõenäoline, mis kujutab endast rahvatervise ja sotsiaalset probleemi, mis annaks alust kehtestada aine suhtes rahvusvaheline kontroll. Seepärast soovitab WHO kanda etülooni ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (19)Euroopa Narkootikumide ja Narkomaania Seirekeskus jälgib etülooni kui uut psühhoaktiivset ainet kooskõlas nõukogu otsuse 2005/387/JSK (uusi psühhoaktiivseid aineid käsitleva teabe vahetuse, riski hindamise ja kontrolli kohta) tingimustega. Etülooni on avastatud 19 ELi liikmesriigis. Seda on müüdud turul avalikult. Seda on seostatud mõningate tõsiste kõrvalnähtude, sealhulgas surmajuhtumitega.
 (20)Seetõttu peaksid liidu liikmesriigid võtma seisukoha kanda etüloon ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (21)Pentedrooni ehk α-metüülaminovalerofenoon (2-(metüülamino)-1-fenüülpentaan-1-oon) kuritarvitamine kujutab endast WHO narkosõltuvuse eksperdikomisjoni arvates suurt ohtu rahvatervisele ja ühiskonnale. Aine raviotstarvet ei ole registreeritud. Eksperdikomisjon tõdes, et ainel on sarnane kuritarvitamise oht ning sarnased kahjulikud tagajärjed nagu ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja kantud ainetel. Ta arvas, et leidub piisavalt tõendeid selle kohta, et pentedrooni kuritarvitatakse või selle kuritarvitamine on tõenäoline ja see kujutab endast rahvatervise ja sotsiaalset probleemi, mis annaks alust kehtestada aine suhtes rahvusvaheline kontroll. Seepärast soovitab WHO kanda pentedrooni ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (22)Euroopa Narkootikumide ja Narkomaania Seirekeskus jälgib pentedrooni kui uut psühhoaktiivset ainet kooskõlas nõukogu otsuse 2005/387/JSK tingimustega. Pentedrooni on avastatud 18 liidu liikmesriigis. Seda on müüdud turul avalikult. Seda on seostatud mõningate tõsiste kõrvalnähtude, sealhulgas surmajuhtumitega.
 (23)Seetõttu peaksid liidu liikmesriigid võtma seisukoha kanda pentedroon ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (24)Etüülfenidaadi ehk EPH (etüül fenüül(piperidiin-2-üül)atseetat) kuritarvitamine kujutab endast WHO narkosõltuvuse eksperdikomisjoni arvates suurt ohtu rahvatervisele ja ühiskonnale. Aine raviotstarvet ei ole registreeritud. Eksperdikomisjon tõdes, et ainel on sarnane kuritarvitamise oht ning sarnased kahjulikud tagajärjed nagu ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja kantud ainetel. Ta arvas, et leidub piisavalt tõendeid selle kohta, et etüülfenidaati kuritarvitatakse või see on tõenäoline, mis kujutab endast rahvatervise ja sotsiaalset probleemi, mis annaks alust kehtestada aine suhtes rahvusvaheline kontroll. Seepärast soovitab WHO kanda etüülfenidaadi ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (25)Euroopa Narkootikumide ja Narkomaania Seirekeskus jälgib etüülfenidaati kui uut psühhoaktiivset ainet kooskõlas nõukogu otsuse 2005/387/JSK tingimustega. Etüülfenidaati on tuvastatud 13 liidu liikmesriigis. Seda on müüdud turul avalikult. Seda on seostatud raskete kõrvalnähtude, sealhulgas pehmete kudede nakkuste ja surmajuhtumitega. Süstimisega seotud pehmete kudede nakkuseid on käsitletud liidu varajase hoiatamise süsteemi saadetud rahvatervisega seotud hoiatuses.
 (26)Seetõttu peaksid liidu liikmesriigid võtma seisukoha kanda etüülfenidaat ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (27)MPA ehk metiopropamiini (N-metüül-1-(tiofeen-2-üül)propaan-2-amiin) kuritarvitamine kujutab endast WHO narkosõltuvuse eksperdikomisjoni arvates suurt ohtu rahvatervisele ja ühiskonnale. Aine raviotstarvet ei ole registreeritud. Eksperdikomisjon tõdes, et ainel on sarnane kuritarvitamise oht ning sarnased kahjulikud tagajärjed nagu ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja kantud ainetel. Ta arvas, et leidub piisavalt tõendeid selle kohta, et metiopropamiini kuritarvitatakse või see on tõenäoline ja see kujutab endast rahvatervise ja sotsiaalset probleemi, mis annaks alust kehtestada aine suhtes rahvusvaheline kontroll. Seepärast soovitab WHO kanda metiopropamiini ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (28)Euroopa Narkootikumide ja Narkomaania Seirekeskus jälgib metiopropamiini kui uut psühhoaktiivset ainet kooskõlas nõukogu otsuse 2005/387/JSK tingimustega. Metiopropamiini on tuvastatud 17 liidu liikmesriigis. Seda on müüdud turul avalikult. Seda on seostatud raskete kõrvalnähtude, sealhulgas surmajuhtumitega.
 (29)Seetõttu peaksid liidu liikmesriigid võtma seisukoha kanda metiopropamiin ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (30)MDMB-CHMICA (N-{[1-(tsükloheksüülmetüül)-1H-indool-3-üül]karbonüül}-3-metüül-L-valinaat) kuritarvitamine kujutab endast WHO narkosõltuvuse eksperdikomisjoni arvates suurt ohtu rahvatervisele ja ühiskonnale. Aine raviotstarvet ei ole registreeritud. Eksperdikomisjon tõdes, et ainel on sarnane kuritarvitamise oht ning sarnased kahjulikud tagajärjed nagu ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja kantud ainetel. Ta arvas, et leidub piisavalt tõendeid selle kohta, et ainet MDMB-CHMICA kuritarvitatakse või see on tõenäoline ja see kujutab endast rahvatervise ja sotsiaalset probleemi, mis annaks alust kehtestada aine suhtes rahvusvaheline kontroll. Seepärast soovitab WHO kanda MDMB-CHMICA ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (31)Euroopa Narkootikumide ja Narkomaania Seirekeskuse poolt nõukogu otsuse 2005/387/JSK
 14
 artikli 6 lõigete 2, 3 ja 4 kohaselt läbi viidud hindamise ning 28. juulil 2016 komisjonile ja nõukogule esitatud riskihindamisaruande kohaselt kaasneb ainega MDMB-CHMICA väga suur ägeda mürgistuse oht, kuna selle toime on väga tugev ja nn seaduslikes uimastites esineb seda ühendit väga erinevates kogustes. Kaheksa liikmesriiki on registreerinud kokku 28 surma- ja 25 ägeda mürgistuse juhtumit, mis olid seotud MDMB-CHMICAga. Seetõttu esitas komisjon 31. augustil 2016 ettepanku kehtestada MDMB-CHMICA suhtes üleliidulised kontrollimeetmed
 15
 .
 (32)Seetõttu peaksid liidu liikmesriigid võtma seisukoha kanda MDMB-CHMICA ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (33)5F-APINACA ehk 5F-AKB-48 (N-(adamantaan-1-üül)-1-(5-fluoropentüül)-1H-indasool-3-karboksamiid) kuritarvitamine kujutab endast WHO narkosõltuvuse eksperdikomisjoni arvates suurt ohtu rahvatervisele ja ühiskonnale. Aine raviotstarvet ei ole registreeritud. Eksperdikomisjon tõdes, et ainel on sarnane kuritarvitamise oht ning sarnased kahjulikud tagajärjed nagu ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja kantud ainetel. Ta arvas, et leidub piisavalt tõendeid selle kohta, et ainet 5F-APINACA kuritarvitatakse või see on tõenäoline, mis kujutab endast rahvatervise ja sotsiaalset probleemi, mis annaks alust kehtestada aine suhtes rahvusvaheline kontroll. Seepärast soovitab WHO kanda aine 5F-APINACA ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (34)Euroopa Narkootikumide ja Narkomaania Seirekeskus jälgib ainet 5F-APINACA kui uut psühhoaktiivset ainet kooskõlas nõukogu otsuse 2005/387/JSK tingimustega. Ainet 5F-APINACA on tuvastatud 23 liidu liikmesriigis. Seda on müüdud turul avalikult. Seda on seostatud tõsiste kõrvalnähtude, sealhulgas surmajuhtumitega.
 (35)Seetõttu peaksid liidu liikmesriigid võtma seisukoha kanda 5F-APINACA ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (36)XLR-11 [1-(5-fluoropentüül)-1H-indool-3-üül](2,2,3,3-tetrametüültsüklopropüül) kuritarvitamine kujutab endast WHO narkosõltuvuse eksperdikomisjoni arvates suurt ohtu rahvatervisele ja ühiskonnale. Aine raviotstarvet ei ole registreeritud. Eksperdikomisjon tõdes, et ainel on sarnane kuritarvitamise oht ning sarnased kahjulikud tagajärjed nagu näiteks ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja kantud ainetel JWH-018 ja AM-2201. Ta arvas, et leidub piisavalt tõendeid selle kohta, et ainet XLR-11 kuritarvitatakse või see on tõenäoline ja see kujutab endast rahvatervise ja sotsiaalset probleemi, mis annaks alust kehtestada aine suhtes rahvusvaheline kontroll. Seepärast soovitab WHO kanda aine XLR-11 ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (37)Euroopa Narkootikumide ja Narkomaania Seirekeskus jälgib ainet XLR-11 kui uut psühhoaktiivset ainet kooskõlas nõukogu otsuse 2005/387/JSK tingimustega. Ainet XLR-11 on tuvastatud 17 liidu liikmesriigis. Seda on müüdud turul avalikult. Seda on seostatud mõningate tõsiste kõrvalnähtude, sealhulgas on see tuvastatud vähemalt ühe surmajuhtumiga seoses ning seda on käsitletud liidu varajase hoiatamise süsteemi saadetud rahvatervisega seotud hoiatuses.
 (38)Seetõttu peaksid liidu liikmesriigid võtma seisukoha kanda XLR-11 ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (39)Euroopa Liidu lepingule ja Euroopa Liidu toimimise lepingule lisatud protokolli nr 36 („Üleminekusätete kohta“) artikli 10 lõike 4 kohaselt on alates 1. detsembrist 2014 lõpetatud Ühendkuningriigi suhtes raamotsuse 2004/757/JSK ja nõukogu otsuse 2005/387/JSK kohaldamine. Seetõttu ei osale Ühendkuningriik käesoleva otsuse vastuvõtmisel,
 ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE:
 Artikkel 1
 Seisukoht, mille liikmesriigid võtavad liidu nimel 2017. aasta märtsis narkootiliste ainete komisjoni 60. istungil, kui kõnealusel asutusel palutakse võtta vastu otsused ainete lisamise kohta ÜRO 1961. aasta narkootiliste ainete ühtsele konventsioonile (muudetud 1972. aasta protokolliga) ja ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsioonile lisatud nimekirjadesse, peab olema kooskõlas käesoleva otsuse lisaga.
 Kõnealust seisukohta väljendavad liikmesriigid, kes on narkootiliste ainete komisjoni liikmed, tegutsedes ühiselt liidu huvides.
 Artikkel 2
 Käesolev otsus on adresseeritud liikmesriikidele kooskõlas aluslepingutega.
 Brüssel,
 Nõukogu nimel
 eesistuja
 (1)
 ÜRO lepingud, kd 978, nr 14152.
 (2)
 ÜRO lepingud, kd 1019, nr 14956.
 (3)
 Austria, Belgia, Horvaatia, Tšehhi Vabariik, Prantsusmaa, Saksamaa, Ungari, Itaalia, Madalmaad, Slovakkia, Hispaania, Ühendkuningriik.
 (4)
 2. detsembril 2016. aastal uuesti kokku kutsutud narkootiliste ainete komisjoni 59. istungil esitatud suuline avaldus; vt ka 38. narkosõltuvuse eksperdikomisjoni aruande väljavõte
 https://unodc.org/documents/commissions/CND/CND_Sessions/CND_59Reconvened/ECN72016_CRP13_V1610192.pdf
 .
 (5)
 ELT L 127, 20.5.2005, lk 32.
 (6)
 Ettepanek: nõukogu otsus uue psühhoaktiivse aine MDMB-CHMICA suhtes kontrollimeetmete kehtestamise kohta, 31. august 2016 (COM(2016) 548 (final)).
 (7)
 ELT L 335, 11.11.2004, lk 8.
 (8)
 ÜRO 1961. aasta konventsiooni artikli 3 lõige 7; ÜRO 1971. aasta konventsiooni artikli 2 lõige 7.
 (9)
 Vt komisjoni 1. detsembri 2014. aasta otsus 2014/858/EL, milles käsitletakse Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi teatamist oma soovist osaleda politseikoostöö ja kriminaalasjades tehtava õigusalase koostöö valdkonna liidu õigusaktides, mis on võetud vastu enne Lissaboni lepingu jõustumist ja mis ei ole Schengeni acquis’ osa (ELT L 345, 1.12.2014, lk 6). Punktid 29 ja 33 loetelus liidu õigusaktidest, mis on enne Lissaboni lepingu jõustumist võetud vastu kriminaalasjades tehtava politseikoostöö ja õigusalase koostöö valdkonnas ning mille kohaldamine Ühendkuningriigi suhtes lõpetatakse alates 1. detsembrist 2014 vastavalt protokolli nr 36 („Üleminekusätete kohta“) artikli 10 lõike 4 teisele lausele (ELT C 430, 1.12.2014, lk 17).
 (10)
 ÜRO lepingud, kd 978, nr 14152.
 (11)
 ÜRO lepingud, kd 1019, nr 14956.
 (12)
 Nõukogu 25. oktoobri 2004. aasta raamotsus 2004/757/JSK, millega kehtestatakse miinimumeeskirjad ebaseadusliku uimastiäri kuriteokoosseisu ja karistuste kohta (ELT L 335, 11.11.2004, lk 8).
 (13)
 Nõukogu otsus 2005/387/JSK uusi psühhoaktiivseid aineid käsitleva teabe vahetuse, riski hindamise ja kontrolli kohta (ELT L 127, 20.5.2005. lk 32).
 (14)
 ELT L 127, 20.5.2005, lk 32.
 (15)
 Ettepanek: nõukogu otsus uue psühhoaktiivse aine 2-[[1-(tsükloheksüülmetüül)-1H-indool-3-karbonüül]amino]-3,3-dimetüülbutaanhappe metüülestri (MDMB-CHMICA) suhtes kontrollimeetmete kehtestamise kohta (COM(2016) 548 (final)).
 ---documentbreak---
 EUROOPA KOMISJON
 Brüssel,6.2.2017
 COM(2017) 72 final
 LISA
 järgmise dokumendi juurde:
 Ettepanek: NÕUKOGU OTSUS,
 millega kehtestatakse narkootiliste ainete komisjoni 60. istungil Euroopa Liidu nimel võetav seisukoht seoses ainete lisamisega ÜRO 1961. aasta narkootiliste ainete ühtsesse konventsiooni, mida on muudetud 1972. aasta protokolliga, ning ÜRO 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni
 Narkootiliste ainete komisjoni liikmeks olevate ja ühiselt liidu huvides tegutsevate liikmesriikide poolt 2017. aasta märtsis narkootiliste ainete komisjoni 6. istungil võetav seisukoht seoses muudatustega teatavate ainete kontrolli ulatuses:
 (1)U-47700 tuleb lisada 1961. aasta narkootiliste ainete ühtse konventsiooni (muudetud 1972. aasta protokolliga) I nimekirja.
 (2)Butüürfentanüül tuleb lisada 1961. aasta narkootiliste ainete ühtse konventsiooni (muudetud 1972. aasta protokolliga) I nimekirja.
 (3)4-MEC (4-metüületkatinoon) tuleb lisada 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (4)Etüloon tuleb lisada 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (5)Pentedroon (α-metüülaminovalerofenoon) tuleb lisada 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (6)Etüülfenidaat (EPH) tuleb lisada 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (7)MPA (metiopropamiin) tuleb lisada 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (8)MDMB-CHMICA tuleb lisada 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (9)5F-APINACA (5F-AKB48) tuleb lisada 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.
 (10)XLR-11 tuleb lisada 1971. aasta psühhotroopsete ainete konventsiooni II nimekirja.


type: caselaw

jurisdiction: US

text:
 195 Md. 537 (1950)
 73 A.2d 892
 LEVY ET AL.
 v.
 AMERICAN MUTUAL LIABILITY INSURANCE COMPANY
 [No. 197, October Term, 1949.]
 Court of Appeals of Maryland.
 Decided June 8, 1950.
 The cause was argued before MARBURY, C.J., and DELAPLAINE, COLLINS, GRASON, HENDERSON, and MARKELL, JJ.
 Robert E. Coughlan, Jr., with whom were William Lovitt and Lord, Whip & Coughlan on the brief, for the appellants.
 Roszel C. Thomsen and Edward A. Supplee, with whom were Clark, Thomsen & Smith on the brief, for the appellee.
 MARBURY, C.J., delivered the opinion of the Court.
 This is a suit on an insurance policy brought by the appellants. A demurrer to the amended declaration was sustained by the trial court without leave to amend, and from a judgment in favor of the defendant for costs, the plaintiffs appealed.
 The policy sued on is what is known as a comprehensive crime policy, covering dishonesty of employees, burglary, theft, safe burglary, inside robbery, kidnapping, outside robbery, paymasters' robbery, destruction of or damage to monies and securities, money orders and counterfeit *540 paper currency, forgery of issued instruments and forgery of accepted instruments. This suit is brought under Clause A covering dishonesty of employees. That clause reads "To indemnify the insured for all loss of property due to the fraud or dishonesty of any of the insured's employees, whether acting alone or in collusion with others." It is not contended in this case that the loss sued for was not occasioned by the fraud or dishonesty of an employee. The key word, however, of Coverage A is "property". The policy contains definitions of certain words whenever used in the policy. One of these definitions is of the word "property", which is said to be "Money, securities, merchandise, furnishings, fixtures, equipment or other personal property owned by the insured or held by the insured as pledgee, bailee, trustee, custodian, or agent, whether or not the insured is legally liable for the loss or damage thereof."
 The facts alleged which it is contended render the appellee liable are these. The appellants are engaged in the business of selling shirts, uniforms, caps, etc. One of their full-time employees, who was on a straight salary basis, accepted an order for some uniform caps from a cab company, an established customer of the appellants. The appellants did not themselves manufacture these caps, and this employee placed the order with the appellant's regular source of supply. When they were ready, he had them billed to himself, took them to the cab company, received the money, paid the source of supply and retained the balance for his own use. Subsequently, he told the cab company that appellants could no longer supply them, but that he would, and later orders he had billed in his own name, and filled them in the same manner as he had in the first order. He then used this scheme as a pattern to divert to his own use other orders from other established customers of the appellants, by telling them that the appellants were no longer able to supply them, but that he could. The losses which the appellants claim, by reason of the diversion or appropriation of these contracts by their employee, *541 amount to in excess of $13,500. It appears that the employee received a salary in 1945 of $2,189.90, in 1946 this was increased to $2,898, in 1947, $3,080, and in 1948, up to August, when his actions were discovered, he had received $2,054.
 On these facts the appellants claim that they sustained a loss of property within the meaning of the policy. One theory is that they lost money which they would have received on the diverted contracts, or the personal property of the contracts themselves, and the other is that they lost the money they were paying the employee for his entire services during the period when the diversion occurred. It is not contended by the appellee that the actions of the employee were not fraudulent or dishonest, but it contends that no money or property owned by the insured was lost. The case, therefore, resolves itself into an inquiry what the definition of property in the policy means. Appellants urge that since the policy is a broad one, as indicated by its name, "Comprehensive Crime Policy", it was designed to fit all of the needs of people in business, and that it must, in the event of any doubt, be construed strictly against the insurance company. They cite in this connection, Hospital for the Women of Maryland v. United States Fidelity & Guaranty Co., 177 Md. 615, 11 A.2d 457, 128 A.L.R. 931, and Maryland Casualty Co. v. Fowler, 4 Cir., 31 F.2d 881, 63 A.L.R. 1375. But a policy is a contract, and these cases do not change the general rule that in the normal interpretation of contracts, the effort of the court is to ascertain the intent of the parties from the words used. Hart v. Hart, 165 Md. 77, 80, 166 A. 414; Norman v. Century Athletic Club, 193 Md. 584, 69 A.2d 466. The questions of interpretation against an insurer, and of abolition of the rule of strictissimi juris do not arise unless there is an ambiguity. Southern Surety Co. v. MacMillan Company, 10 Cir., 58 F.2d 541.
 It seems to be quite clear that, whether the word "profits" is used (as it was in the original declaration), or whether the word "proceeds" is used, as in the amended *542 one before us, what was actually lost by the appellants was the profit they would have made had their employee not engaged in competition with them, or the prospective profit they would have had in the diverted contracts. The Insurance Company did not insure them against the loss of all kinds of property, intangible or otherwise, but only against the loss of money, certain specified kinds of personal property or evidences of personal property, and "other personal property". Under the doctrine of ejusdem generis the words "other personal property" must be construed to mean property of the same nature and description as the particular kinds of property mentioned, and not choses in action for unlawful or fraudulent competition. Mayor and City Council of Baltimore v. Smith, 168 Md. 458, 177 A. 903; Smith v. Higinbothom, 187 Md. 115, 129, 130, 48 A.2d 754. This doctrine is applicable to contracts as well as to statutes, and has been applied to insurance policies. E.H. Emery & Co. v. American Insurance Company, 177 Iowa 4, 158 N.W. 748, 753. The insurance company did not insure the appellant against loss of profits. "* * * profits must be insured eo nomine". Couch, Cyclopedia of Insurance Law, Section 421; 4 Appleman, Insurance Law and Practices, § 2302, note 88.
 The salary paid to the employee during the period of his employment was not lost. It was based upon the work he actually did for the appellants, which must have been acceptable to them, because he received an increase each year until his diversions were discovered. He was not paid his salary for these contracts which he diverted, because the appellants knew nothing about them. He was paid for what he actually did for them and if he breached his contract, appellants' right of action against him was not property lost within the meaning of the contract of insurance.
 For the reasons stated the judgment must be affirmed.
 Judgment affirmed with costs.


text:
 1.7.2006
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 C 154/7
 Eelotsusetaotlus, mille esitas Commissione tributaria provinciale di Roma 27. märtsil 2006 — Leasys SpA
 versus
 Agenzia Entrate Ufficio Roma 7
 (Kohtuasi C-165/06)
 (2006/C 154/14)
 Kohtumenetluse keel: itaalia
 Eelotsusetaotluse esitanud kohus
 Commissione tributaria provinciale di Roma
 Põhikohtuasja pooled
 Hageja: Leasys SpA
 Kostja: Agenzia Entrate Ufficio Roma 7
 Eelotsuse küsimus
 Kas direktiivi nr 77/388/CEE (1) (muudetud direktiiviga nr 91/680/CEE (2)) artiklit 33 tuleb tõlgendada nii, et see keelab maksustada IRAP-iga (tootmistegevuse piirkondlik maks) toodangu sellise koguväärtuse, mis tuleneb tavapärasest iseseisvast ja kaupade tootmiseks või kaubavahetuseks või teenuste osutamiseks korraldatud tegevusest?
 (1) EÜT L 145, 13.06.1977, lk 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 23.
 (2) EÜT L 376, 31.12.1991, lk. 1; ELT eriväljaanne 09/01, lk 160.


type: wikipedia

text:
Marie Paillon, plus connue comme Mary Paillon, née le à Sedan (Ardennes) et morte à Oullins (Rhône), est une alpiniste et écrivaine française. Elle est connue pour ses ascensions avec et pour sa contribution à la Revue alpine et au Ladies' Alpine Club.
 Biographie
 Début de sa vie
 Marie Paillon est née dans une famille bourgeoise. Son père est chirurgien militaire en Algérie puis médecin attaché à l’hôpital de Sedan et enfin médecin de la compagnie des chemins de fer Paris-Lyon. Sa mère, Jeanne Paillon, est une alpiniste expérimentée avec des ascensions réussies du mont Blanc, du Cervin et du grand pic de Belledonne.
 Carrière
 Elle commence l'alpinisme avec sa mère et son frère, Maurice Paillon. Elle rencontre Katharine Richardson, une alpiniste anglaise, en 1888 lors de l'ascension de la Meije. Elles conviennent de grimper ensemble l'année prochaine, et finalement deviennent des amis proches et des compagnes de cordée régulières. Durant l'hiver 1890, ensemble, elles traversent la chaîne de Belledonne dans le Dauphiné, et en 1891 elles font la première ascension féminine de l'aiguille méridionale d'Arves. Elles gravissent la Meije Orientale avec le guide Émile Rey en 1893, réalisant ainsi la troisième ascension du pic par des femmes, et le mont Pelvoux en 1897. À la suite de leur expédition à Pelvoux, la vue de Marie Paillon commence à se détériorer. Elle et Katharine Richardson prennent leur retraite alpine car Richardson refuse de grimper sans Paillon. Les deux femmes s'installent ensuite ensemble dans la propriété familiale des Paillon à Oullins.
 A son entrée au Club Alpin Français, Marie Paillon modifie l’orthographe de son prénom en "Mary"
 Mary Paillon est devenue une écrivaine après sa retraite de l'escalade. Dans la période de 1895 à 1905, elle est l'une des trois femmes qui contribuent à la Revue alpine (éditée à l'époque par son frère) et est responsable de quatorze des dix-sept pièces écrites par des femmes. Elle écrit des biographies d'autres femmes alpinistes : Henriette d'Angeville, Richardson, Meta Brevoort et Isabelle Charlet-Straton. En 1910, Paillon est élu vice-présidente du Ladies' Alpine Club.
 Dernières années avant sa mort
 Après la mort de Katharine Richardson en 1927, Mary Paillon écrit dans une notice nécrologique que Katharine Richardson était « presque une sœur pour moi ». Mary Paillon est décédée en 1946 à l'âge de 98 ans, après avoir survécu à Katharine Richardson de 25 ans et ne s'être jamais mariée.
 Notes et références
 Bibliographie
 Alexandra Garriguenc, Marie Paillon, vue à travers ses écrits et ses papiers personnels : une bourgeoise alpiniste et féministe française (1848-1946)
 Alpiniste française
 Femme de lettres française
 Naissance en septembre 1848
 Décès en mai 1946
 Décès à 97 ans
 Naissance à Sedan
 Nom de plume


text:
 COMISIÓN DE LAS COMUNIDADES EUROPEAS
 Bruselas, 03.04.1996
 COM(96) 144 final
 Propuesta de
 DECISIÓN DEL CONSEJO
 por la que se autoriza al Reino de los Países Bajos a aplicar una medida de
 excepción a lo dispuesto en el artículo 11 de la Sexta Directiva (77/388/CEE) en
 materia de armonización de las legislaciones de los Estados miembros relativas a
 los impuestos sobre el volumen de negocios
 (presentada por la Comisión)
 ---pagebreak--- ---pagebreak--- EXPOSICIÓN DE MOTIVOS
 Mediante carta registrada en la Secretaría General de la Comisión el 13 de agosto de
 1993, el Gobierno neerlandés solicitó autorización, amparándose en lo previsto en el
 artículo 27 de la Sexta Directiva 77/388/CEE del Consejo, de 17 de mayo de 1977, en
 materia de armonización de las legislaciones de los Estados miembros relativas a los
 impuestos sobre el volumen de negocios - Sistema común del Impuesto sobre el Valor
 Añadido: base imponible uniforme1 , para aplicar, en el sector del arrendamiento
 inmobiliario, una medida de excepción a lo dispuesto en los artículos 11 y 20 de dicha
 Directiva.
 Conforme a lo establecido en el apartado 3 del artículo 27 de la Sexta Directiva, los
 demás Estados miembros fueron informados de la solicitud de los Países Bajos
 mediante carta de 13 de septiembre de 1993.
 Al objeto de combatir la evasión fiscal, el Gobierno neerlandés solicitó autorización
 para introducir en su legislación las siguientes disposiciones:
 ampliar a 20 años el período de regularización de las deducciones del IVA
 aplicado a los bienes inmuebles, en lugar de los 10 años previstos en el apartado
 2 del artículo 20 de la Sexta Directiva;
 establecer una base imponible mínima para los arrendamientos inmobiliarios
 sujetos al impuesto;
 establecer una base imponible mínima para la constitución de derechos reales
 limitados sobre bienes inmuebles.
 La Comisión estimó que, por un lado, estas medidas se apartaban de forma
 excesivamente radical de lo previsto en el artículo 11 de la Sexta Directiva, que
 constituye una disposición esencial del sistema común del IVA, y, por otro, eran
 desproporcionadas con respecto al objetivo perseguido.
 En consecuencia, dado que estas medidas suscitaban serias objeciones por su parte, la
 Comisión solicitó el 11 de noviembre de 1993, con arreglo a lo dispuesto en el
 apartado 4 del artículo 27 de la Sexta Directiva, que el Consejo examinase el caso.
 El Grupo de Asuntos Financieros del Consejo inició el examen de la solicitud
 neerlandesa en la reunión del 13 de octubre de 1994.
 DO n° L 145 de 13.6.1977, p. 1. Directiva modificada en último lugar por la Directiva 95/7/CE
 (DO n°L 102 de 5.5.1995, p. 18).
 ¿
 ---pagebreak--- Posteriormente, los Países Bajos expresaron el deseo de modificar la solicitud que
 habían presentado y mantener exclusivamente la solicitud relativa a la fijación de una
 base imponible mínima para la constitución de derechos reales sobre edificios o partes
 de edificios y el correspondiente terreno. Además, la medida especial sólo podría
 aplicarse en el supuesto de que el adquirente de los derechos reales fuese una persona
 jurídica que no tuviera la condición de sujeto pasivo o un sujeto pasivo que realizase
 operaciones exentas que no le permitiesen deducir el IVA, lo que excluye del ámbito
 de aplicación de la medida especial a los particulares y los sujetos pasivos cuyas
 operaciones originen derecho a deducción.
 En efecto, se ha comprobado que, en la práctica, los montajes fiscales destinados a
 eludir parcialmente el pago del IVA aplicable a los bienes inmuebles se efectúan sobre
 todo en beneficio de personas jurídicas que no tienen la condición de sujeto pasivo o
 sujetos pasivos cuyas actividades no originan derecho a deducir el IVA.
 Las prácticas que los Países Bajos se proponen combatir a través de la medida especial
 consisten generalmente en lo siguiente. Una persona jurídica no considerada sujeto
 pasivo (por ejemplo, un municipio) o un sujeto pasivo que ejerce exclusivamente
 actividades que no le dan derecho a deducir el IVA (por ejemplo, un colegio) tiene
 intención de adquirir o hacer construir un nuevo edificio. Si esta persona (en lo
 sucesivo denominada "A") realiza por si misma la operación, debe soportar
 íntegramente la cuota de IVA correspondiente bien a la adquisición, bien a las obras de
 construcción.
 Para evitar esta carga fiscal, es otra persona jurídica (en lo sucesivo "B") la que
 adquiere el edificio. La única actividad económica de B es la constitución de derechos
 reales sobre el bien inmueble en beneficio de A. Esta actividad de B le permite deducir
 íntegramente el IVA soportado en la adquisición o las obras de construcción del
 edificio.
 Cuando el período de regularización de las cuotas deducidas por los bienes de inversión
 inmobiliaria ha concluido, B vende a A el edificio, quien adquiere su plena propiedad.
 Esta venta puede entonces disfrutar de la exención prevista en la letra g) de la parte B
 del artículo 13 de la Sexta Directiva.
 La evasión fiscal se produce, por tanto, cuando las partes acuerdan, por un lado, un
 precio anormalmente bajo para la constitución de derechos reales, sujeta al IVA, y, por
 otro, la compensación de este precio reducido mediante un precio elevado para la venta
 de la plena propiedad con exención del IVA. Esto permite al adquirente final A
 disponer de un edificio y convertirse en su propietario al cabo de un tiempo,
 reduciendo considerablemente la carga fiscal correspondiente al mismo.
 La medida prevista está, pues, destinada a establecer, para la constitución de derechos
 reales sobre edificios o partes de edificios y sobre el terreno en que estén construidos -
 derechos que se consideran bienes materiales en aplicación de lo dispuesto en el
 apartado 3 del artículo 5 de la Sexta Directiva-, una base imponible mínima igual al
 3
 ---pagebreak--- valor normal de mercado de tales derechos. No obstante, el IVA sólo se liquidará en
 función de la base imponible mínima cuando la Administración pueda demostrar que la
 base imponible determinada con arreglo a las normas habituales de la citada Directiva
 (esto es, en función del precio acordado por las partes) es anormalmente baja en
 relación con el precio que podría obtenerse por el mismo bien en condiciones de libre
 competencia entre partes independientes.
 Sin embargo, la aplicación de esta medida no puede limitarse a los casos de
 constitución de derechos reales sobre edificios nuevos o partes de edificios nuevos a
 que se refiere la letra a) del apartado 3 del artículo 4 de la Sexta Directiva. En virtud
 de la facultad que confiere la letra b) de la parte C del artículo 13 de dicha Directiva,
 los Países Bajos permiten a los sujetos pasivos optar por la aplicación del impuesto a la
 constitución de derechos reales sobre edificios o partes de edificios y el terreno
 correspondiente distintos de los contemplados en la letra a) del apartado 3 del artículo
 4.
 La Comisión considera que la disposición prevista por los Países Bajos constituye
 ciertamente una medida de lucha contra la evasión fiscal a efectos de lo dispuesto en el
 artículo 27 de la mencionada Directiva. Además, la Comisión opina que, habida cuenta
 de que la medida especial sólo se aplicará, en principio, en casos limitados (cuando se
 demuestre que el precio acordado es anormalmente bajo), las disposiciones de
 excepción son proporcionales al objetivo perseguido.
 Dado el carácter excepcional de la disposición, la Comisión estima que resulta
 oportuno autorizar a los Países Bajos a aplicar la medida prevista. No obstante, al
 objeto de poder evaluar sus efectos tras un determinado período de aplicación, dicha
 autorización deberá concederse por tiempo limitado, concretamente hasta el 31 de
 diciembre de 1998.
 V
 ---pagebreak--- Propuesta de
 DECISIÓN DEL CONSEJO
 por la que se autoriza al Reino de los Países Bajos a aplicar una medida de
 excepción a lo dispuesto en el artículo 11 de la Sexta Directiva (77/388/CEE) en
 materia de armonización de las legislaciones de los Estados miembros relativas a
 los impuestos sobre el volumen de negocios
 (presentada por la Comisión)
 EL CONSEJO DE LA UNIÓN EUROPEA,
 Visto el Tratado constitutivo de la Comunidad Europea,
 Vista la Sexta Directiva 77/388/CEE del Consejo, de 17 de mayo de 1977, en materia
 de armonización de las legislaciones de los Estados miembros relativas a los impuestos
 sobre el volumen de negocios - Sistema común del Impuesto sobre el Valor Añadido:
 base imponible uniforme1, y en particular su artículo 27,
 Vista la propuesta de la Comisión,
 Considerando que, con arreglo a lo previsto en el apartado 1 del artículo 27 de la
 Directiva 77/388/CEE, el Consejo, por unanimidad y a propuesta de la Comisión,
 puede autorizar a cualquier Estado miembro para que establezca medidas especiales de
 inaplicación de dicha Directiva, a fin de simplificar la recaudación del impuesto o de
 evitar determinados fraudes o evasiones fiscales;
 Considerando que, mediante carta registrada en la Comisión el 13 de agosto de 1993,
 el Reino de los Países Bajos solicitó autorización para aplicar una medida de excepción
 a lo previsto en los artículos 11 y 20 de la Directiva 77/388/CEE;
 Considerando que, conforme a lo establecido en el apartado 3 del artículo 27 de la
 Sexta Directiva, los demás Estados miembros fueron informados el 13 de septiembre
 de 1993 de la solicitud presentada por el Reino de los Países Bajos;
 Considerando que, mediante carta de fecha 11 de noviembre de 1993, la Comisión, al
 estimar que la solicitud del Gobierno neerlandés suscitaba serias objeciones por su
 parte, requirió que el Consejo examinara el asunto, de conformidad con lo dispuesto en
 el apartado 4 del artículo 27 de la Sexta Directiva;
 DO n° L 145 de 13.6.1977, p. ]. Directiva modificada en último lugar por la Directiva 95/7/CK
 (DOn°L 102 de 5.5.1995, p. 18).
 r
 ---pagebreak--- Considerando que, posteriormente, el Gobierno neerlandés modificó su solicitud,
 reduciendo considerablemente el alcance de las medidas de excepción al sistema común
 del IVA;
 Considerando que la solicitud se limita a una medida destinada a establecer una base
 imponible mínima para la constitución de derechos reales sobre edificios o partes de
 edificios y la porción de terreno sobre la que éstos se levantan, cuando quien adquiera
 tales derechos sea una persona jurídica que no tenga la condición de sujeto pasivo o un
 sujeto pasivo que realice operaciones exentas que no originen derecho a deducir el
 IVA;
 Considerando que, en virtud de lo dispuesto en el apartado 3 del artículo 5 de la Sexta
 Directiva, los Países Bajos asimilan la constitución de derechos reales a una entrega de
 bienes;
 Considerando que, en virtud de la facultad que confiere la letra b) de la parte C del
 artículo 13 de la Sexta Directiva, los Países Bajos permiten a los sujetos pasivos optar
 por la tributación de la constitución de derechos reales sobre edificios o partes de
 edificios y la porción del terreno sobre la que éstos se levantan distintos de los
 contemplados en la letra a) del apartado 3 del artículo 4 de la citada Directiva, y que,
 por consiguiente, la medida especial se refiere igualmente a tales operaciones;
 Considerando que, al determinar la base imponible de ciertas entregas en función del
 valor normal de mercado, la medida prevista constituye una excepción a lo dispuesto
 en la letra a) del apartado 1 de la parte A del artículo 11 de la Sexta Directiva, que
 establece que la base imponible en las entregas de bienes está constituida por la
 totalidad de la contraprestación que quien realice la entrega obtenga o vaya a obtener
 del comprador de los bienes o de un tercero, incluidas las subvenciones directamente
 vinculadas al precio de estas operaciones;
 Considerando que la medida especial está destinada a impedir la evasión fiscal que se
 produce cuando las partes contratantes acuerdan, por un lado, un precio anormalmente
 bajo para la constitución de derechos reales, sujeta al IVA, y por otro, la compensación
 del mismo mediante un precio elevado para la venta de la plena propiedad con
 exención del IVA;
 Considerando, no obstante, que la medida especial sólo será aplicable cuando la
 Administración pueda demostrar que la base imponible determinada con arreglo a lo
 dispuesto en la letra a) del apartado 1 de la parte A del artículo 11 es anormalmente
 baja, quedando excluida la posibilidad de recurrir a simples presunciones y
 entendiéndose que los interesados habrán de poder aportar la prueba contraria en caso
 de que refuten el valor normal fijado por la Administración;
 Considerando que, habida cuenta de su reducido ámbito de aplicación, la medida
 especial es proporcional al objetivo perseguido;
 G
 ---pagebreak--- Considerando que la autorización se concederá temporalmente, lo que permitirá evaluar
 los efectos de la medida tras un determinado período de aplicación;
 Considerando que la medida especial prevista no tiene ninguna repercusión negativa
 para los recursos propios de la Comunidad Europea procedentes del impuesto sobre el
 valor añadido,
 HA ADOPTADO LA PRESENTE DECISIÓN:
 >
 ---pagebreak--- Artículo 1
 No obstante lo dispuesto en la letra a) del apartado 1 de la parte A del artículo 11 de la
 Directiva 77/388/CEE, el Reino de los Países Bajos queda autorizado para utilizar el
 valor normal, tal como se define en la letra d) del apartado 1 de la parte A del artículo
 11 de la citada Directiva, como base imponible de la constitución de derechos reales
 sobre edificios o partes de edificios y la porción de terreno sobre la que éstos se
 levantan, considerados bienes materiales en aplicación de lo previsto en el apartado 3
 del artículo 5 de la misma Directiva, cuando concurran las dos circunstancias
 siguientes:
 que la base imponible fijada con arreglo a lo establecido en la letra a) del
 apartado 1 de la parte A del artículo 11 sea anormalmente baja en relación con
 el precio que podrían acordar por el bien considerado, en condiciones de libre
 competencia, partes independientes;
 que quien adquiera los derechos reales sea una persona jurídica que no tenga la
 condición de sujeto pasivo o un sujeto pasivo que realice actividades exentas
 que no le confieran derecho a deducir el IVA.
 Artículo 2
 La presente autorización será válida hasta el 31 de diciembre de 1998.
 Artículo 3
 El destinatario de la presente Decisión es el Reino de los Países Bajos.
 Hecho en Bruselas, el
 Por el Consejo
 El Presidente
 cT
 ---pagebreak--- ISSN 0257-9545
 COM(96) 144 final
 DOCUMENTOS
 ES 09
 N° de catálogo : CB-C0-96-148-ES-C
 ISBN 92-78-02234-9
 Oficina de Publicaciones Oficiales de las Comunidades Europeas
 L-2985 Luxemburgo
 3