jurisdiction: US

text:
 298 Md. 651 (1984)
 472 A.2d 55
 HEALTH SERVICES COST REVIEW COMMISSION ET AL.
 v.
 LUTHERAN HOSPITAL OF MARYLAND, INC.
 No. 160, September Term, 1982.
 Court of Appeals of Maryland.
 March 9, 1984.
 Paul F. Strain, Deputy Atty. Gen. (Stephen H. Sachs, Atty. Gen., Jay E. Levy and Stanley Lustman, Asst. Attys. Gen., on the brief), Baltimore, for appellants/cross-appellees.
 Amicus Curiae brief of Blue Cross of Maryland, Inc. filed. John A. Picciotto, Towson, on the brief.
 Richard G. McAlee (Donald N. Rothman and Gordon, Feinblatt, Rothman, Hoffberger & Hollander on the brief), Baltimore, for appellee/cross-appellant.
 Amicus Curiae brief of Health Insurance Association of America filed. Charles O. Fisher, Westminster, on the brief.
 Argued before MURPHY, C.J., and SMITH, ELDRIDGE, COLE, DAVIDSON, RODOWSKY and COUCH, JJ.
 DAVIDSON, Judge.
 The Maryland Health Services Cost Review Commission (Commission), the petitioner and cross-respondent, was created for the purpose of "assuring the reasonableness of rates set by hospitals." In order to accomplish this purpose, the Commission is authorized to review and approve or disapprove the reasonableness of any rate established or proposed by hospitals. Health Services Cost Review Commission v. Franklin Square Hospital, 280 Md. 233, 234-35, 372 A.2d 1051, 1052 (1977). The rate review and approval procedures to be utilized by the Commission are delineated in Maryland Code (1982) § 19-219 of the Health-General Article. That section provides in pertinent part:
 "(a) Filing of notice; effective date.  (1) A facility may not change any rate schedule or charge of any type or class defined under § 19-217(b) of this subtitle, unless the facility files with the Commission a written notice of the proposed change that is supported by any information that the facility considers appropriate.
 (2) Unless the Commission orders otherwise in conformity to this section, a change in the rate schedule or charge is effective on the date that the notice specifies. That effective date shall be at least 30 days after the date on which the notice is filed.
 "(b) Public hearing authorized.  (1) Commission review of a proposed change may not exceed 150 days after the notice is filed.
 (2) The Commission may hold a public hearing to consider the notice.
 (3) If the Commission decides to hold a public hearing, the Commission:
 (i) Within 65 days after the filing of the notice, shall set a place and date for the hearing; and
 (ii) May suspend the effective date of any proposed change until 30 days after conclusion of the hearing.
 .....
 "(e) Refund of funds collected pending delay or appeal.  If a change in any rate or charge increase becomes effective because a final determination is delayed because of an appeal or otherwise, the Commission may order the facility:
 (1) To keep a detailed and accurate account of:
 (i) Funds received because of the change; and
 (ii) The persons from whom these funds were collected; and
 (2) As to any funds received because of a change that later is held excessive or unreasonable:
 (i) To refund the funds with interest; or
 (ii) If a refund of the funds is impracticable, to charge over and amortize the funds through a temporary decrease in charges or rates.
 "(f) Commission decision in contested case.  A decision by the Commission on any contested change under this section shall comply with the Administrative Procedure Act and shall be only prospective in effect."[1] (Emphasis added.)
 On 3 December 1980, the respondent and cross-petitioner, Lutheran Hospital of Maryland, Inc. (hospital), a nonprofit community hospital, filed a rate application with the Commission pursuant to Maryland Code (1957, 1980 Repl.Vol.), Art. 43, § 568W(a), now Maryland Code (1982) § 19-219(a) and (b) of the Health-General Article. The hospital proposed that its then approved rates, established in 1978, be increased effective 2 January 1981. The Commission suspended the effective date of the proposed rates until 6 February 1981. Subsequently, the hospital agreed to extensions until 1 September 1981.
 On 1 October 1981, after hearings held in April and May 1981, the Commission issued its "Final Decision" and "Order." In its Final Decision, the Commission described the methodology it had used in determining an appropriate rate structure. In its Order, the Commission established approved permanent rates, effective 1 October 1981. Those rates were unsatisfactory to the hospital.
 On 2 October 1981, the hospital filed an appeal in the Baltimore City Court, now the Circuit Court for Baltimore City. In its "Petition," the hospital raised a multiplicity of questions as to whether the Commission's determinations were arbitrary and capricious, and whether the Commission had exceeded its authority. Of particular significance were the questions whether the hospital's proposed rates became effective on 1 September 1981, and whether the Commission lacked authority to issue its 1 October 1981 Order after the expiration of the statutorily prescribed time period for Commission review. Thus, in its Petition, the hospital said:
 "7. The Commission's enabling legislation establishes certain deadlines within which it must take final action in a contested case. The Commission failed to meet these deadlines in this case, and therefore the Order is illegal and void."
 In its "Memorandum," the hospital contended that its rates became effective on 1 September 1981 because the "Commission failed to act on the Hospital's application within the statutory time limit." In support of its position, the hospital pointed out that Art. 43, § 568W(a)(1), now § 19-219 of the Health-General Article, mandates Commission action within 150 days. More particularly, the hospital said:
 "Thus, 150 days is the longest period of time that the Commission can suspend a hospital's proposed rates. Thereafter, if the Commission fails to issue its final order, and no extension of time has been granted to the Commission by the hospital seeking rate relief, the proposed rates go into effect. At this juncture, the Commission is without legal authority to preclude the implementation of the proposed rates." (Footnote omitted.)
 The hospital further stated that its application had been filed on 3 December 1980; that it had agreed to extensions until 1 September 1981; and that "[w]hen the September 1, 1981 date passed, and the Commission had not rendered its final decision, the Hospital had the legal right to implement its rates."
 In its "Answer" to the hospital's "Petition," the Commission denied that its determinations were arbitrary and capricious, and that it had exceeded its authority. More particularly, with respect to the questions whether the hospital's proposed rates became effective on 1 September 1981, and whether the Commission lacked authority to issue its 1 October 1981 Order after the expiration of the statutorily prescribed time period, the Commission said:
 "7. The Commission denies the allegations as set forth in paragraph 7 of the Hospital's Petition and states that ... the Commission [met] the legal deadlines in this case...."
 In its "Memorandum" the Commission contended that the statutorily prescribed time period for Commission review was not mandatory and that consequently it had the authority to issue its 1 October 1981 Order after the expiration of that time period. In support of its position, the Commission said:
 "[T]he Commission is puzzled by the Hospital's position before this Court that its requested rates should go into effect `by operation of law'.... The Hospital has previously taken the position, on more than one occasion, that when rates go into effect by operation of law, for example, before a final order is entered by the Commission, those rates stay in effect only until the issuance of the final order, pursuant to Article 43, § 568W(a)(iii) [now § 19-219(e) of the Health-General Article]. In other words, a final rate order supersedes rates otherwise obtained, such as by operation of law, and the Commission has, of course, issued a final rate order in this case." (Emphasis added.)
 Thus, the Commission litigated on the merits the questions whether the hospital's proposed rates became effective on 1 September 1981, and whether the Commission lacked authority to issue its 1 October 1981 Order after the expiration of the statutorily prescribed time period.
 On 2 July 1982, the trial court issued a memorandum opinion. It found that some of the Commission's determinations were arbitrary and capricious because the "market basket"[2] analysis utilized by the Commission was improperly applied to the facts of this case.[3] Having concluded "that the Commission applied its market basket analysis to [the hospital] in an arbitrary and capricious manner," the trial court found it unnecessary "to determine the legality vel non of setting rates on the basis of a market basket."
 Additionally, the trial court found for a variety of other reasons that the Commission's determinations were arbitrary and capricious.[4] Moreover, the trial court found that the Commission had exceeded its authority in many respects.[5]
 Finally, the trial court concluded that the hospital's proposed rates became effective on 1 September 1981 and that the Commission had no authority to issue its 1 October 1981 Order changing those rates because the statutorily prescribed time period for Commission review had expired. More particularly, the trial court said, in pertinent part:
 "Article 43, Section 568W(a)(1) provides:
 `[T]he Commission may suspend the effective date of any proposed change until 30 days after conclusion of the hearing. However, the review of the proposed change may not exceed an overall period of 150 days from the date of filing.... Unless suspended, any proposed change shall go into effect upon the date specified in the application.' [Emphasis omitted.]
 Therefore, although the Commission has authority to suspend the effective date of any proposed change in rates, its authority to do so is expressly limited: it must act on the proposed change within 150 days or the proposed rates become effective.
 "[The hospital] filed its permanent rate application with the Commission on December 3, 1980; it requested a change in rates to take effect on January 2, 1981. The Commission suspended the effective date of the proposed rates until February 1, 1981. Thereafter, the Hospital agreed to extend the suspension period to June 1, 1981. It then offered to extend the time limit on final action to September 1, 1981, if the Commission would grant an interim rate increase of ten percent. This offer was accepted. The Commission did not request any further extensions, and the Court finds that the Hospital did not agree to waive the deadline or extend it beyond September 1, 1981.
 "The Commission failed to issue a final order within the period required by Section 568W(a)(1), as extended to September 1, 1981, by agreement of the parties. Once the September 1, 1981, deadline passed without final action by the Commission, the Hospital's proposed rates went into effect and the Hospital had the right to implement those rates. Accordingly, the Hospital's requested rates shall be permitted to take effect."
 (Emphasis added.)
 Thus, the trial court determined in essence that the statutorily prescribed time period for Commission review was mandatory; that the Commission failed to issue an order within that time period; that on 1 September 1981, it was divested of authority to change those proposed rates in this proceeding; that on 1 September 1981, the hospital's proposed rates became effective; and that in this proceeding the Commission had no authority to issue its 1 October 1981 Order changing those rates. On 2 July 1982, the trial court entered an order that stated in pertinent part:
 "[T]he Order of the Health Services Cost Review Commission of October 1, 1981, be and it is hereby REVERSED and MODIFIED and the case REMANDED to the Health Services Cost Review Commission with directions to calculate new approved rates for Lutheran Hospital of Maryland, Inc., in accordance with the foregoing Opinion, to consist of:
 (1) the rates requested by the Hospital in its permanent rate application filed December 3, 1980. .. ."
 The Commission filed an appeal to the Court of Special Appeals. Although in its brief the Commission raised a multiplicity of questions primarily related to whether the trial court erred in concluding that its determinations were arbitrary and capricious, and that it had exceeded its authority by utilizing certain methodologies in determining the appropriate rates to be charged by the hospital, the Commission did not raise the questions whether the trial court had erred in determining that the hospital's proposed rates became effective on 1 September 1981, and that the Commission had no authority to issue its 1 October 1981 Order changing those rates.[6]
 Before consideration by the Court of Special Appeals, the Commission filed a petition for a writ of certiorari. Although in its petition, the Commission again raised a multiplicity of questions primarily related to whether it had acted arbitrarily and capriciously or it had exceeded its authority in determining the appropriate rates to be charged by the hospital, the Commission did not raise the questions whether the trial court had erred in determining that the hospital's proposed rates became effective on 1 September 1981 and that the Commission had no authority to issue its 1 October 1981 Order changing those rates. We granted the petition.[7]
 In its brief filed in this Court, the Commission once again raised a multiplicity of questions.[8] These questions primarily related to whether the Commission had acted arbitrarily and capriciously or had exceeded its authority in determining the appropriate rates to be charged by the hospital.[9] Although the Commission raised the question whether it had authority to utilize a market basket analysis, it did not raise the question whether it had acted arbitrarily and capriciously by utilizing an inappropriate market basket when applying its market basket analysis.[10] Most important, in its brief, the Commission did not raise the questions whether the trial court had erred in determining that the hospital's proposed rates became effective on 1 September 1981 and that the Commission had no authority to issue its 1 October 1981 Order changing those rates.
 The hospital, in its brief, contends that as a result of the Commission's failure to raise those questions, they have been waived. In its reply brief, the Commission does not contend that those questions were raised and properly preserved for review. Rather, it addresses the merits of those questions.
 This Court has consistently held that a question not presented or argued in an appellant's brief is waived or abandoned and is, therefore, not properly preserved for review. Logan v. Town of Somerset, 271 Md. 42, 67, 314 A.2d 436, 449-50 (1974); Harmon v. State Roads Commission, 242 Md. 24, 30-32, 217 A.2d 513, 516-17 (1966); State ex rel. Peach v. Cavey, 173 Md. 445, 447, 196 A. 303, 304 (1938); Md. Rule 831 c 2 & 4; see Carter v. State, 286 Md. 649, 651, 408 A.2d 1335, 1337 (1979). Here the controversy between the parties concerned the appropriate rates to be charged by the hospital. The record shows that on 3 December 1980 the hospital filed a rate application seeking an increase in rates effective 2 January 1981. The Commission suspended the effective date of the proposed rates until 6 February 1981. Subsequently, the hospital agreed to extensions until 1 September 1981. The Commission did not issue an order on that date. On 2 July 1982, the trial court concluded, among other things, that the hospital's proposed rates became effective on 1 September 1981 and that the Commission had no authority to issue its 1 October 1981 Order changing those rates.
 The questions whether the trial court erred in reaching those conclusions were not raised or argued in the Commission's brief in the Court of Special Appeals, in its petition for a writ of certiorari or, most important, in its brief in this Court. Rather, the Commission raised questions primarily related to whether it had acted arbitrarily and capriciously or had exceeded its authority in determining the appropriate rates to be charged by the hospital. Accordingly, the questions whether the trial court erred in concluding that the hospital's proposed rates became effective on 1 September 1981, and that after the expiration of the statutorily prescribed time period the Commission had no authority to issue its 1 October 1981 Order changing those rates, have been waived and are therefore not properly before us. As a consequence, those questions have been determined for purposes of this case. In short, it has been determined that in this proceeding the Commission has no authority to change the hospital's present rates.[11] Because all of the questions raised by the Commission relate to the appropriateness of the rates to be charged by the hospital, they are not viable. Under these circumstances, we shall affirm the judgment of the trial court.
 JUDGMENT OF THE BALTIMORE CITY COURT, NOW THE CIRCUIT COURT FOR BALTIMORE CITY, AFFIRMED. COSTS TO BE PAID BY PETITIONERS.
 NOTES
 [1] Ch. 21 of the Acts of 1982, § 2, effective 1 July 1982, amended Md.Code (1957, 1980 Repl.Vol.), Art. 43, § 568W without any substantive change relevant here. That section provided in pertinent part:
 "(a) ... [A] hospital subject to the provisions of this subtitle may not change or amend that schedule of rates and charges of the type and class which cannot be changed without prior approval of the Commission, except in accordance with the following procedure:
 "(1) Any request for a change in rate schedules or other charges must be filed in writing with such supporting data as the hospital seeking the change deems appropriate. Unless the Commission orders otherwise as provided for hereunder, a hospital may not establish such changes except after 30 days prior written notice to the Commission. Upon receipt of notice, the Commission, if it deems necessary, may hold a public hearing on the proposed change. In this event, a hearing date and place shall be set no later than 65 days after receipt of the notice and the Commission may suspend the effective date of any proposed change until 30 days after conclusion of the hearing. However, the review of the proposed change may not exceed an overall period of 150 days from the date of filing. In any such case a formal written statement of the reasons for the suspension will be promptly submitted to the hospital. Unless suspended, any proposed change shall go into effect upon the date specified in the application.
 .....
 "[(2)] ... (iii) When any change affecting an increase in rates goes into effect before a final order is entered in the proceedings due to an appeal or other delay, where it deems it necessary and practicable, the Commission may order the hospital to keep a detailed and accurate account of all amounts received by reason of the increase in rates and the persons from whom such amounts were received. At the conclusion of any appeal or other proceeding the Commission may order the hospital to refund with interest to each such person any part of the increase in rates that may subsequently be held to be excessive or unreasonable.
 "In the event a refund is not practicable, the hospital shall, under appropriate terms and conditions determined by the Commission, charge over and amortize by means of a temporary decrease in rates whatever income it realized from that portion of the increase in rates which was subsequently held to be excessive or unreasonable.
 .....
 "(5) Every decision and order of the Commission in any contested proceeding shall be in writing and shall state the grounds for the Commission's conclusions. The effects of such orders shall be prospective in nature." (Emphasis added.)
 The trial court entered its order on 2 July 1982, one day after the effective date of § 19-219 of the Health-General Article. The trial court, however, applied Md.Code (1957, 1980 Repl.Vol.), Art. 43, § 568W.
 [2] A "market basket" consists of a group of hospitals considered by the Commission to be comparable to the hospital whose rates are being reviewed. The costs of that hospital are compared to the average costs of the market basket.
 [3] The trial court specifically found the following applications of the market basket analysis to be arbitrary and capricious:
 1) The Commission utilized a market basket different from that employed in establishing the rates for a comparable hospital, North Charles General Hospital (North Charles).
 2) The Commission utilized a market basket analysis of costs for housekeeping, administration, and plant operations that failed to take into account the unique characteristics of the hospital including its overall size and square footage.
 3) The Commission utilized a market basket analysis for house staff physicians' costs that failed to take into account the unique characteristics of the hospital, including its ineligibility for and lack of a program utilizing the services of resident physicians whose salaries are substantially less than the salaries of house staff physicians.
 4) The Commission utilized a market basket analysis of nurse staffing costs that failed to take into account the possible understaffing of the market basket hospitals because of the severe shortage of nurses in Maryland, and the unique characteristics of the hospital, including the degree of illness of the patients treated and the quality of care.
 [4] More particularly, the trial court found the Commission's determinations to be arbitrary and capricious in the following respects:
 1) The application of the Commission's rates would render the hospital insolvent.
 2) The Commission rejected the rates requested by the hospital, although they were similar to rates approved by the Commission for North Charles.
 3) The Commission disallowed physician costs in certain departments in which there were some fee for service billings because it was unable to devise a methodology by which to determine the reasonableness of such costs.
 4) The Commission rejected the hospital's proposed clinic rates and imposed the "rate that Medicaid pays for the same service provided in a physician's office," a rate that disregarded the hospital's actual costs, and was not imposed on any other hospital, including North Charles.
 5) The Commission refused a retroactive inflation adjustment because the hospital had previously earned a profit.
 6) In determining that the hospital's costs for ancillary and emergency room physicians who do not bill fee for service was the "median physicians' cost per unit of service for all hospitals in the State in which the physicians do not bill fee for service," the Commission failed to take into account the unique characteristics of the hospital, including its actual costs.
 7) The Commission disallowed a rate adjustment to the hospital's bad debt and charity care allowance because it erroneously concluded that it lacked authority to make a reasonable adjustment to compensate for the costs of rendering care to Medicaid patients whose benefits had expired.
 8) The "minimum occupancy level" assigned by the Commission was too high because it failed to take into account the unique characteristics of the hospital, including the hospital's lower projected occupancy level based on its size and its mix of emergency and scheduled patients, and because it was higher than the median or average occupancy level of other area hospitals, and more particularly, higher than the occupancy level at North Charles, a hospital for which no minimum occupancy level was assigned.
 According to the Commission, a minimum occupancy level affects a hospital's rates for fixed costs. A hospital's failure to meet its minimum occupancy level results in a reduction in reimbursement for fixed costs.
 [5] More particularly, the trial court found that the Commission had exceeded its authority in the following respects:
 1) by establishing rates that would render the hospital insolvent;
 2) by utilizing a market basket analysis of nurse staffing costs because it lacked the authority to regulate the quality of services provided by a hospital;
 3) by assigning a minimum occupancy level because it lacked authority to regulate hospital capacity or the volume of services provided by a hospital;
 4) by restricting the total cost of drugs and supplies per patient because it lacked authority to regulate the quality or quantity of services provided by a hospital;
 5) by establishing the hospital's clinic rates at "market value"  the "rate that Medicaid pays for the same service provided in a physician's office"  because it lacked authority to set rates that were not reasonably related to the costs of a hospital;
 6) by imposing a guaranteed inpatient revenue system (GIR) because it lacked authority to regulate the quality or quantity of services provided by a hospital.
 According to the Commission, a guaranteed inpatient revenue system (GIR) is a "diagnostic-based rate-setting approach" "that is designed to provide incentives to reduce unnecessary or marginal ancillary testing, to reduce length of stay and to promote pre-admission testing," and is "Maryland's most promising inflation control methodology" as well as "the linchpin of the current efforts by the Commission to control hospital costs in Maryland."
 Before the Commission attempted to impose a GIR, rates for services such as laboratory tests were based upon the price per unit of service. A GIR, however, establishes an approved rate for the total costs incurred for the treatment of a given patient's diagnosis regardless of the units of service rendered. If more units of service are provided to a given patient than are covered by the approved rate, the amount of the excess is offset against cases involving similar diagnoses in which fewer services are provided than are covered by the approved rate. At the end of the fiscal year, a hospital will be denied reimbursement for the aggregate amount of charges in excess of the GIR rate for a particular diagnosis.
 [6] The hospital filed a cross appeal in which it raised the question whether the trial court had erred in concluding that the Commission had not deliberately attempted to render the hospital insolvent by establishing unjustifiably low rates.
 [7] The hospital filed a cross-petition in which it again raised the question whether the trial court erred in concluding that the Commission had not deliberately attempted to render the hospital insolvent by establishing unjustifiably low rates. We granted the cross-petition.
 [8] The questions presented by the Commission were stated in the unartful manner characteristic of its brief as follows:
 "I. Whether the lower court erred in concluding that the rates set by the Commission would render Lutheran insolvent.
 II. Whether in prohibiting the Commission from taking any action that could affect quality or quantity of hospital care, the lower court imposed an unworkable constraint upon the Commission's rate-making.
 III. Whether the lower court improperly forbade the application of normal rate-making methodologies to Lutheran.
 IV. Whether the lower court exceeded its authority and distorted the administrative process when it granted a future rate increase for past experience, and when it ordered that the Commission fully adopt the hospital's rate application."
 [9] More particularly, the Commission raised the question whether the trial court erred in the following respects:
 1) In determining that the Commission acted arbitrarily and capriciously and exceeded its authority by establishing rates that would render the hospital insolvent.
 2) In determining that the Commission lacked authority to utilize effective rate-setting methodologies such as a GIR, a market basket analysis, a median cost standard, and a minimum occupancy standard.
 3) In determining that the Commission had acted arbitrarily and capriciously in refusing a retroactive inflation adjustment.
 Additionally, the Commission raised the question whether the trial court had erred in usurping an administrative function by ordering the Commission to approve the rates requested by the hospital, rather than remanding the case to the Commission for further consideration and modification of its 1 October 1981 order.
 [10] Indeed, in its petition for a writ of certiorari and at oral argument, the Commission conceded that it had utilized an inappropriate market basket when applying its market basket analysis to costs for housekeeping, administration, plant operations, house staff physicians' services, and nurses' services.
 [11] We note, however, that the Commission has the power at any time to initiate proceedings to review the reasonableness of any rate. Md.Code (1957, 1980 Repl.Vol.), Art. 43, § 568U(a), now Md.Code (1982) § 19-216(a) of the Health-General Article. See Holy Cross Hospital of Silver Spring, Inc. v. Health Services Cost Review Commission, 283 Md. 677, 688, 393 A.2d 181, 186 (1978). Consequently, the Commission has the power at any time to initiate proceedings to review the reasonableness of the hospital's present rates.


type: other

text:
MONITORUL OFICIAL AL ROMÂNIEI Nr. 511/2017
 Anul 185 (XXIX) - Nr. 511 LEGI, DECRETE, HOTĂRÂRI ŞI ALTE ACTE Luni, 3 iulie 2017
 154. - Lege pentru modificarea şi completarea Legii nr. 185/2013 privind amplasarea şi autorizarea mijloacelor de publicitate
 582. - Decret privind promulgarea Legii pentru modificarea şi completarea Legii nr. 185/2013 privind amplasarea şi autorizarea mijloacelor de publicitate
 155. - Lege privind aprobarea Ordonanţei Guvernului nr. 22/2016 pentru modificarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 77/1999 privind unele măsuri pentru prevenirea incapacităţii de plată
 583. - Decret pentru promulgarea Legii privind aprobarea Ordonanţei Guvernului nr. 22/2016 pentru modificarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 77/1999 privind unele măsuri pentru prevenirea incapacităţii de plată
 156. - Lege privind respingerea Ordonanţei Guvernului nr. 27/2010 pentru modificarea şi completarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 109/2005 privind transporturile rutiere
 584. - Decret pentru promulgarea Legii privind respingerea Ordonanţei Guvernului nr. 27/2010 pentru modificarea şi completarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 109/2005 privind transporturile rutiere
 Decizia nr. 200 din 23 martie 2017 referitoare la excepţia de neconstituţionalitate a dispoziţiilor art. 341 alin. (8) din Codul de procedură penală
 460. - Ordin pentru completarea anexei nr. 1 la Ordinul preşedintelui Casei Naţionale de Asigurări de Sănătate nr. 273/2017 privind aprobarea comisiilor de experţi care funcţionează pe lângă Casa Naţională de Asigurări de Sănătate, a Regulamentului de organizare şi funcţionare a acestora şi a atribuţiilor comisiilor de experţi care funcţionează pe lângă Casa Naţională de Asigurări de Sănătate şi ale coordonatorilor naţionali pentru implementarea programelor naţionale de sănătate curative
 3/2CN. - Decizie privind modificarea şi completarea anexei nr. 1 la Decizia Consiliului naţional al Colegiului Medicilor Dentişti din România nr. 5/2008 pentru adoptarea Regulamentului de organizare şi desfăşurare a activităţii comisiilor de disciplină ale Colegiului Medicilor Dentişti din România
 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 185/2013 privind amplasarea şi autorizarea mijloacelor de publicitate
 Art. I. - Legea nr. 185/2013 privind amplasarea şi autorizarea mijloacelor de publicitate, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 405 din 5 iulie 2013, cu modificările ulterioare, se modifică şi se completează după cum urmează:
 „Art. 1. - Prezenta lege stabileşte cadrul legal care stă la
 baza exercitării activităţii de amplasare a mijloacelor de publicitate în localităţi, inclusiv în zona drumurilor publice din România, în vederea asigurării condiţiilor pentru un cadru construit coerent, armonios, sigur şi sănătos, pentru protecţia valorilor mediului natural şi antropic, pentru prezervarea calităţii peisajului şi a cerinţelor privind asigurarea calităţii în construcţii.”
 2. La articolul 3, literele j) şi ş) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 „j) mijloace de publicitate - ansamblu de elemente constructive (suporturi publicitare, mesh-uri, ecrane publicitare) folosite în scopul prezentării unei activităţi comerciale, industriale, artizanale sau liber-profesioniste ori a unui eveniment;
 ş) reclamă publicitară - activitate prin care o persoană fizică sau juridică promovează un brand, marcă, serviciu, informaţie utilă, activitate, produs, idee, folosind mijloace de promovare cunoscute în scopul de a convinge, a face cunoscut sau a atenţiona publicul larg;”.
 3. La articolul 3, după litera ţ) se introduce o nouă literă, litera u), cu următorul cuprins:
 „u) mesh digital - suport publicitar de mari dimensiuni expus pe suprafaţa exterioară a unui imobil şi care foloseşte modul electronic de afişare a reclamei.”
 „Art. 4. - (1) Aprobarea amplasării, executării lucrărilor, menţinerii mijloacelor de publicitate, respectiv desfiinţării acestora, pe faţadele clădirilor sau ale celor care au un sistem propriu de susţinere în raport cu pământul se poate realiza numai în condiţiile emiterii autorizaţiei de construire, respectiv de desfiinţare
 (4) Proprietarii imobilelor care şi-au dat acordul pentru amplasarea mijloacelor de publicitate sunt obligaţi, în condiţiile alin. (1), să solicite executantului construcţiei suportului publicitar autorizaţia de construire.”
 „Art. 5. - (1) în cazul expirării termenului de autorizare provizorie a construcţiei publicitare, conform prevederilor art. 4 alin. (2), iar acest termen nu a fost prelungit, proprietarul suportului publicitar şi cel al imobilului, pe care este amplasată construcţia-suport, sunt obligaţi, sub sancţiunea legii, să desfiinţeze construcţia-suport pentru mijlocul de publicitate şi să aducă imobilul la starea iniţială, pe cheltuială proprie.
 (2) Dacă până la data expirării termenului de autorizare sau a termenului de prelungire a autorizării, după caz, mijlocul de publicitate amplasat provizoriu nu este desfiinţat, în termen de cel mult 30 de zile primarul/primarul general al municipiului Bucureşti va dispune desfiinţarea construcţiei-suport pentru mijlocul de publicitate provizoriu, pe cale administrativă, indiferent de categoria de proprietate pe care aceste construcţii provizorii sunt amplasate, fără a se emite autorizaţii de desfiinţare şi fără sesizarea instanţelor de judecată.”
 7. La articolul 5, alineatul (5) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „(5) Sistemele de ancoraj ale mijloacelor de publicitate amplasate pe construcţii existente sunt supuse inspecţiilor obligatorii privind urmărirea comportării în timp a construcţiilor pentru care, periodic, dar nu mai puţin de o dată la 2 ani, un specialist tehnic atestat ca expert pentru cerinţa rezistenţă mecanică şi stabilitate va întocmi un raport tehnic de inspecţie care, prin grija proprietarului, va fi comunicat inspectoratului judeţean în construcţii în a cărui arie teritorială este situată construcţia, din care să rezulte faptul că menţinerea utilizării acestora nu prezintă un grad de pericol public datorat factorilor de risc naturali, fenomene meteorologice periculoase, seisme şi altele, care să poată genera consecinţe grave: pierderi de vieţi omeneşti, vătămare gravă a integrităţii corporale ori a sănătăţii uneia sau mai multor persoane, distrugerea totală sau parţială a unor bunuri ori alte consecinţe deosebit de grave care, potrivit dispoziţiilor art. 35 din Legea nr. 10/1995 privind calitatea în construcţii, republicată, pot constitui infracţiuni.”
 „Art. 6. - În cazul amplasării mijloacelor de publicitate temporare pe pământ, care nu necesită fundaţii, în cadrul unor campanii publicitare şi/sau activităţi de promovare ce nu depăşesc 30 de zile şi care se desfăşoară pe domeniul public sau privat al statului şi/sau al unităţilor administrativ-teritoriale ori pe proprietatea privată a persoanelor fizice şi/sau juridice, în condiţiile prezentei legi, autoritatea administraţiei publice locale poate aproba, la cererea solicitanţilor, amplasarea unor astfel de mijloace de publicitate temporară.”
 „Art. 7. - (1) Aprobarea pentru construcţia mijlocului de publicitate temporară, potrivit dispoziţiilor art. 6, se poate da pentru o perioadă de cel mult 30 de zile şi poate fi prelungită doar o singură dată, la cererea solicitantului, pentru o perioadă cel mult egală cu cea aprobată iniţial.
 (2) La expirarea perioadei de aprobare a mijlocului de publicitate temporară, solicitantul are obligaţia de a desfiinţa construcţia şi de a aduce amplasamentul pe care a fost montată aceasta la starea lui iniţială, în caz contrar primarul/primarul general al municipiului Bucureşti va proceda potrivit prevederilor art. 5 alin. (2).”
 „(2) Prin regulamentul local de publicitate se vor stabili, pe zone, atât amplasamentele, cât şi categoriile de mijloace de publicitate admise pe zonele respective.”
 11. La articolul 9, alineatul (4) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „(4) în cadrul zonelor de publicitate restrânsă pot fi delimitate spaţii în care este interzisă amplasarea mijloacelor de publicitate, cu excepţia firmelor. În aceste spaţii, forma şi dimensiunea firmelor vor fi avizate de către arhitectul şef şi/sau persoana cu atribuţii de urbanism din cadrul unităţii administrativ-teritoriale.”
 12. La articolul 10, alineatul (2) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 »(2) Pentru zonele de publicitate lărgită, potrivit regulamentelor locale de publicitate sau prezentei legi, autorităţile administraţiei publice locale au obligaţia ca, prin autorizaţiile de construire emise şi/sau aprobările date, să asigure coerenţa imaginii urbane.”
 13. La articolul 11 alineatul (1), litera a) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „a) iniţiază, în baza documentaţiilor de urbanism aprobate, delimitarea în cadrul teritoriului administrat, a zonelor de publicitate lărgită şi respectiv a zonelor de publicitate restrânsă, precum şi elaborarea regulamentului local de publicitate sau amendarea regulamentului local de publicitate deja aprobat;”.
 „(3) Grupul de lucru va fi constituit după cum urmează:
 - un reprezentant al poliţiei rutiere.”
 „Art. 12. - (1) Concesionarea, închirierea sau asocierea în participaţie a amplasamentelor şi a mijloacelor de publicitate se va face de către autorităţile administraţiei publice locale în condiţiile legii.
 (3) Organizatorii procedurii de concesionare, închiriere sau asociere în participaţie a spaţiilor comerciale în condiţiile alin. (1) şi (2) sunt obligaţi să prevadă, în caietele de sarcini, obligaţia ofertanţilor declaraţi câştigători de a asigura accesul nediscriminatoriu al tuturor operatorilor de publicitate la utilizarea amplasamentelor stabilite prin regulamentul local de publicitate.”
 16. La articolul 13, alineatele (1) şi (2) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 „Art. 13. - (1) Amplasarea mijloacelor de publicitate se poate face atât pe domeniul public sau privat al statului şi al unităţilor administrativ-teritoriale, cât şi pe proprietatea privată a persoanelor fizice sau juridice, cu acordul acestora şi cu respectarea prevederilor legale.
 (2) Pe întreaga perioadă de valabilitate a autorizării construcţiilor-suport pentru mijloacele de publicitate, indiferent de regimul de proprietate al imobilelor sau terenurilor pe care acestea sunt amplasate, proprietarul construcţiei-suport are obligaţia afişării permanente de materiale publicitare.”
 „(4) Primarul sau primarul genera! al municipiului Bucureşti este obligat să ceară proprietarului mijlocului de publicitate desfiinţarea construcţiei-suport pentru mijlocul de publicitate, atunci când constată lipsa afişării materialelor publicitare pe o perioadă mai mare de 60 de zile.”
 18. La articolul 15 alineatul (1), literele j), n) şi o) şi alineatul (5) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 ,,j) în incinta şi pe elementele de împrejmuire a cimitirelor, lăcaşurilor de cult, troiţelor, scuarurilor, parcurilor şi grădinilor publice;
 (5) Atunci când, pe faţada sau calcanul unei clădiri, pot fi amplasate mai multe mijloace de publicitate, cu excepţia firmelor, acestea vor fi realizate unitar, ca tip, dimensiune şi încadrare simetrică, pe faţada sau calcanul clădirii.”
 19. Articolul 16 se modifică şi va avea următorul cuprins: „Art. 16. - Se interzice amplasarea mijloacelor de publicitate la o distanţă mai mică de 2,00 m faţă de limita de proprietate a imobilelor sau terenurilor private ale persoanelor fizice şi/sau juridice, fără acordul scris al proprietarilor, şi numai dacă, prin această amplasare, nu se afectează accesul şi utilizarea fără îngrădire a proprietăţii şi/sau nu se estompează în niciun fel vizibilitatea din şi înspre proprietate.”
 20. La articolul 20, alineatul (1) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „Art. 20. - (1) Pe faţada spaţiilor comerciale de la parterul imobilelor de locuit se pot amplasa, alături de firme, şi alte mijloace de publicitate, cu acordul proprietarilor şi cu respectarea prevederilor referitoare la autorizarea şi executarea firmelor.”
 „Art. 22. - (1) Este interzisă amplasarea oricărui mijloc de publicitate pe stâlpii de telecomunicaţii din lemn şi/sau pe cei special destinaţi susţinerii semafoarelor.
 (2) Este permisă amplasarea de mijloace publicitare pe stâlpii de iluminat, pe stâlpii special construiţi pentru susţinerea de cabluri de alimentare electrică a reţelei de transport în comun şi/sau pe alţi stâlpi ce permit amplasarea de mijloace publicitare, numai cu avizul autorităţii administraţiei publice locale şi avizul deţinătorului/proprietarului sau administratorului stâlpului.”
 22. La articolul 23, alineatul (1) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 »Art. 23. - (1) Pot fi amplasate panouri publicitare şi publicitate luminoasă pe faţade, pe terase ori acoperişuri ale clădirilor, astfel încât sistemele lor de prindere să nu constituie o sursă de accidente şi să nu afecteze structura de rezistenţă şi funcţionarea optimă a clădirilor.”
 23. La articolul 23, după alineatul (1) se introduc două noi alineate, alineatele (11) şi (12), cu următorul cuprins:
 „(11) Pot fi amplasate ecrane publicitare, care să fie dotate cu sisteme care să permită modificarea intensităţii luminilor, pe calcane, pe faţade, pe terase ori acoperişuri ale clădirilor, astfel încât sistemele lor de prindere să nu constituie o sursă de accidente şi să nu afecteze structura de rezistenţă şi funcţionarea optimă a clădirilor şi de asemenea, prin intensitatea luminii şi frecvenţa succedării imaginilor derulate, să nu existe riscul perturbării circulaţiei rutiere în zona în care sunt amplasate, în acest sens fiind obligatoriu avizul emis de poliţia rutieră.
 (12) Proprietarii ecranelor publicitare amplasate potrivit alin. (11) sunt obligaţi ca, pe timp de noapte, să reducă intensitatea luminii acestor mijloace de publicitate cu 35%.”
 25. La articolul 26, alineatul (2) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „(2) Pe un stâlp se pot amplasa maximum două mijloace publicitare, obligatoriu de aceeaşi dimensiune şi simetric aşezate de o parte şi de alta a stâlpului, iar proiecţia la sol a fiecărui mijloc de publicitate se va situa în afara gabaritului carosabilului.
 „(11) Ecranele publicitare amplasate pe sol trebuie să respecte condiţiile tehnice referitoare la luminozitate şi frecvenţa succedării imaginilor derulate pentru a nu exista riscul perturbării circulaţiei rutiere în zona în care sunt amplasate, fiind necesare un aviz de la poliţia rutieră şi respectarea condiţiilor tehnice prevăzute la art. 23 alin. (11) şi (12).”
 27. La articolul 28, alineatele (1)-(3) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 „Art. 28. - (1) Pe străzile de categoria I, II şi III, conform clasificării prevăzute de legislaţia în vigoare privind regimul drumurilor, se pot amplasa panouri publicitare cu respectarea legii şi a regulamentelor locale de publicitate.
 (2) Panourile de mici dimensiuni, respectiv cu suprafaţă maximă de 2,20 mp se amplasează la o distanţă de cel puţin 25.00 m pe sens între panouri (succesiune/cascadă pe sens de panouri).
 (3) Panourile de mari dimensiuni, respectiv cu suprafaţa maximă de 36,00 mp, se amplasează la o distanţă de cel puţin 40.00 m pe sens între panouri (succesiune/cascadă pe sens de panouri).”
 29. La articolul 28, alineatul (5) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „(5) Sunt exceptate de la prevederile alin. (1)-(3) mijloacele de publicitate amplasate în interiorul incintelor centrelor comerciale, supermagazinelor, hipermagazinelor, parcurilor comerciale, parcurilor industriale, astfel definite în conformitate cu legislaţia în vigoare.”
 30. La articolul 30, literele b)-d) şi f) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 ,,b) cu distanţa de minimum 30,00 m între două panouri publicitare pe sectoarele de drum din intravilan;
 f) la minimum 50,00 m faţă de intersecţiile semaforizate.”
 „Art. 32. - (1) Panourile şi ecranele publicitare amplasate pe sol în intravilanul localităţilor vor putea avea suprafeţe diferite în funcţie de prevederile regulamentului local de publicitate.
 (2) în extravilanul localităţilor pot fi amplasate panouri publicitare pe zona de protecţie a drumurilor publice, având dimensiunea de 10,00 x 4,00 m.”
 32. La articolul 33, partea introductivă se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „Art. 33. - Pe trotuarele/spaţiile pietonale cu o lăţime de cel puţin 2,00 m se pot amplasa panouri publicitare mobile pliante, având ca scop promovarea comercială, comunicarea de tarife sau acţiuni promoţionale, specifice activităţii desfăşurate de beneficiarul publicităţii, în următoarele condiţii:”.
 33. La articolul 34, alineatul (2) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „(2) Adăposturile destinate publicului şi staţiile de autobuz pot fi utilizate ca suport de publicitate pentru panourile amplasate pe acestea sau care fac parte din componenţa acestora.”
 34 La articolul 34, după alineatul (2) se introduce un nou alineat, alineatul (21), cu următorul cuprins:
 „(21) Sunt exceptate de la prevederile prezentei secţiuni suporturile/panourile publicitare care sunt induse în adăposturile destinate publicului şi staţiile de autobuz şi fac parte integrantă din acestea şi care au fost autorizate împreună cu acestea, în conformitate cu legislaţia în vigoare la data autorizării.”
 35. La articolul 34, alineatele (3) şi (4) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 „(3) Chioşcurile de ziare şi alte chioşcuri cu activităţi comerciale pot fi utilizate ca suport de publicitate, dacă sistemul constructiv al chioşcurilor respective permite o astfel de utilizare; dacă publicitatea se face prin colantare, suprafaţa totală de publicitate poate fi egală cu suprafaţa chioşcului.
 (4) Se pot instala panouri pe acoperişul adăposturilor destinate publicului, staţiilor de autobuz şi al chioşcurilor, dacă sistemul constructiv permite susţinerea unor elemente suplimentare care să nu pună în pericol siguranţa cetăţenilor.”
 „Art. 35. - Amplasarea de bannere care conţin anunţuri privind promovarea de evenimente culturale, economice, ştiinţifice, activităţi comerciale şi altele de această natură se avizează pe baza documentaţiei privind rezistenţa elementelor de susţinere, precum şi cu acordul proprietarului elementelor de susţinere utilizate în acest scop.”
 37. Articolul 36 se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „Art. 36. - La amplasarea bannerelor se vor avea în vedere următoarele:
 a) nu este permisă amplasarea bannerelor în intersecţii, în zone în care împiedică vizibilitatea rutieră sau perspectiva asupra monumentelor istorice ori naturale sau în locuri unde există deja amplasate panouri publicitare;
 f) bannerele vor avea dimensiuni maxime de 7,00 m la bază, 1,5 m în înălţime şi vor avea sistem de prindere din materiale uşoare şi rezistente;
 k) la finalul perioadei prevăzute în avizul de amplasare, deţinătorul avizului este obligat, sub sancţiunea interzicerii pe viitor a folosirii acestui mijloc de publicitate, să demonteze atât bannerul respectiv, cât şi elementele de susţinere ale acestuia.”
 38. La articolul 37, alineatele (2) şi (3) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 „(2) Pe un catarg sau stâlp se pot amplasa maximum două steaguri obligatoriu la aceeaşi înălţime faţă de sol, de aceiaşi dimensiune şi montate echilibrat pe ambele laturi ale catargului/stâlpului, în acelaşi plan.
 (3) Durata de menţinere a steagurilor publicitare va fi de maximum 90 de zile calendaristice, cu posibilitatea prelungirii acestei perioade cu încă o perioadă de 90 de zile.”
 39. La articolul 37, după alineatul (3) se introduc două noi alineate, alineatele (31) şi (32), cu următorul cuprins:
 „(31) Amplasarea steagurilor publicitare se face în aceleaşi condiţii ca şi în cazul bannerelor.
 (32) Suprafaţa fiecărui steag este mai mică sau egală cu 2,50 mp, iar baza acestuia nu va putea depăşi suprafaţa de 0,80 m.”
 40. La articolul 37, alineatul (4) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „(4) Sunt exceptate de la prevederile alin. (1)-(32) steagurile publicitare amplasate în incintele centrelor comerciale, supermagazinelor, hipermagazinelor, parcurilor comerciale, parcurilor industriale astfel definite în conformitate cu legislaţia în vigoare, cu condiţia să nu afecteze vizibilitatea circulaţiei rutiere.”
 „Art. 38. - (1) Este permisă amplasarea de mesh-uri şi mesh-uri digitale în următoarele situaţii:
 (2) Se pot amplasa mesh-uri şi mesh-uri digitale pe faţadele clădirilor de locuit, ale clădirilor cu funcţiuni comerciale şi de birouri, dar numai cu acordul proprietarilor clădirilor respective.”
 „Art. 39. - (1) Este permisă amplasarea indicatoarelor publicitare direcţionale şi a casetelor pe stâlpii de iluminat public, dacă pe aceştia nu sunt montate semnalizări rutiere, în următoarele condiţii:
 c) pe un stâlp se pot monta maximum două suporturi, dar obligatoriu de acelaşi tip, în aceiaşi plan şi simetric amplasate pe stâlp.
 (2) Amplasarea de stâlpi-suport pentru indicatoarele publicitare direcţionale şi a casetelor publicitare se va realiza în baza avizului emis de autorităţile publice locale şi în concordanţă cu regulamentul local privind amplasarea mijloacelor de publicitate.”
 43 Articolul 40 se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „Art. 40. - (1) Orice persoană fizică sau juridică poate beneficia de dreptul la publicitate temporară, în condiţiile prezentei legi, a regulamentului local privind amplasarea mijloacelor de publicitate, a contractelor pe care administraţia publică locală le are în derulare şi a hotărârilor consiliilor locale/consiliului general al municipiului Bucureşti.
 (2) Amplasarea mijloacelor de publicitate temporară se va stabili în baza avizului sau a autorizaţiei de construire emise de autorităţile publice locale, în concordanţă cu regulamentul local privind amplasarea mijloacelor de publicitate.”
 44. La articolul 41, litera b) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „b) să poată fi montate/demontate în/din toate amplasamentele aprobate prin avizul pentru publicitate temporară, în cel mult 72 de ore;”.
 45. La articolul 42, alineatele (1), (2) şi (4) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 „Art. 42. - (1) Autorităţile administraţiei publice locale vor identifica, împreună cu operatorii de publicitate care solicită avizul, amplasamentele destinate pentru mijloacele de publicitate temporară şi pentru proiectele publicitare speciale.
 (4) Schimbarea locaţiilor prevăzute la alin. (3) se va face numai în situaţia în care locaţiile iniţial avizate nu mai pot fi puse la dispoziţia contractantului ca urmare a executării unor lucrări de interes public, cu respectarea regulamentului local de publicitate.”
 46. La articolul 44, alineatul (1) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „Art. 44. - (1) în vederea asigurării eficientei informări a cetăţenilor, a libertăţii de expresie şi esteticii urbane, autorităţile administraţie! publice locale au obligaţia de a instala în amplasamente cu vizibilitate, în condiţiile regulamentului local de publicitate, panouri speciale destinate afişelor publicitare pentru spectacole publice, teatre, concerte şi altele asemenea şi a anunţurilor de mică publicitate,”
 „(4) Autoritatea administraţiei publice locale poate stabili şi încasa taxa de afişaj de la persoanele fizice şi/sau juridice care afişează mesaje pe aceste sisteme de afişaj public.”
 „Art. 45. - Este interzisă amplasarea de afişe publicitare prin aplicarea lor directă pe orice suprafaţă neamenajată în scop publicitar sau care să acopere alte afişe publicitare deja existente, postate anterior, aflate în perioada de valabilitate, care fac publicitate unor evenimente/acţiuni/campanii aflate în derulare sau care urmează să se deruleze.”
 50. Articolul 49 se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „Art. 49. - (1) Constituie contravenţii următoarele fapte:
 a) amplasarea mijloacelor de publicitate fără aviz pentru publicitatea temporară ori cu nerespectarea prevederilor acestuia şi a documentaţiei tehnice care a stat la baza eliberării avizului, precum şi montarea panourilor publicitare cu structură proprie şi elemente de susţinere care necesită fundaţie, fără autorizaţie de construire;
 d) nerespectarea obligaţiei de a readuce amplasamentul şi mediul înconjurător la starea iniţială, inclusiv prin înierbare sau asfaltare pentru mijloacele de publicitate amplasate la nivelul solului;
 b) cu amendă de la 1.000 lei la 20.000 lei, cele prevăzute la lit. c), d) şi g);
 c) cu amendă de la 500 lei la 1000 lei, cea prevăzută la lit. e).”
 51. La articolul 51, alineatele (1), (3) - (5) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 „Art. 51. - (1) Controlul de stat privind respectarea aplicării prevederilor prezentei legi pentru amplasarea mijloacelor de publicitate, de către autoritatea publică locală, prin intermediul regulamentelor locale, se exercită de către Inspectoratul de Stat în Construcţii.
 (5) Inspectoratul de Stat în Construcţii aduce la cunoştinţa autorităţii administraţiei publice locale pe teritoriul căreia s-a efectuat controlul constatările şi măsurile dispuse, iar organele de control ale autorităţii administraţiei publice locale au obligaţia să se conformeze celor dispuse de Inspectoratul de Stat în Construcţii.”
 Art. II. - (1) în termen de 180 de zile de la publicarea prezentei legi, autorităţile administraţiei publice locale vor asigura elaborarea ori, după caz, actualizarea regulamentelor locale privind amplasarea mijloacelor de publicitate, identificarea amplasamentelor aflate pe domeniul public şi privat al statului şi al autorităţii locale pe care se pot amplasa mijloace de publicitate, precum şi aducerea acestora la cunoştinţa publicului.
 Art. VII. - În termen de 30 de zile de la notificarea emisă conform art. IV alin. (1) lit. a) şi b) autorităţile administraţiei publice locale vor dispune demolarea mijloacelor de publicitate amplasate contrar prevederilor regulamentului local de publicitate pe cheltuiala proprietarului, cu emiterea autorizaţiei de desfiinţare şi fără sesizarea instanţelor judecătoreşti.
 Art. VIII. - Legea nr. 185/2013 privind amplasarea şi autorizarea mijloacelor de publicitate, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 405 din 5 iulie 2013, cu modificările ulterioare, precum şi cu modificările şi completările aduse prin prezenta lege, se va republica în Monitorul Oficial al României, Partea I, dându-se textelor o nouă numerotare.
 privind promulgarea Legii pentru modificarea şi completarea Legii nr. 185/2013 privind amplasarea şi autorizarea mijloacelor de publicitate
 Articol unic. - Se promulgă Legea pentru modificarea şi completarea Legii nr. 185/2013 privind amplasarea şi autorizarea mijloacelor de publicitate şi se dispune publicarea acestei legi în Monitorul Oficial al României, Partea i.
 privind aprobarea Ordonanţei Guvernului nr. 22/2016 pentru modificarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 77/1999 privind unele măsuri pentru prevenirea incapacităţii de plată
 Art. I. - Se aprobă Ordonanţa Guvernului nr. 22 din 24 august 2016 pentru modificarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 77/1999 privind unele măsuri pentru prevenirea incapacităţii de plată, adoptată în temeiul art. 1 pct. I.3 din Legea nr. 123/2016 privind abilitarea Guvernului de a emite ordonanţe şi publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 658 din 29 august 2016, cu următoarele modificări:
 1. La articolul I punctul 1, partea introductivă a articolului 2 se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „Art. 2. - Persoanele juridice cu capital integral/ majoritar/minoritar de stat au obligaţia de a întocmi situaţia privind sumele restante mai vechi de 30 de zile de la emiterea facturii fiscale sau de la scadenţă, dacă scadenţa este dar specificată, către orice creditor, respectiv de la orice debitor, persoană juridică, după caz, cu sediul în România, care va cuprinde:”.
 2. La articolul I punctul 3, articolul 4 se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „Art. 4. - Centrul de Pregătire pentru Personalul din Industrie - CPPI Buşteni, instituţie publică cu personalitate juridică, cu atribuţii în formarea profesională şi gestionarea activităţii de compensare dintre operatorii economici, aflată în subordinea Ministerului Economiei, prin personalul Structurii de compensare a datoriilor din cadrul Sucursalei Bucureşti, este obligat să asigure păstrarea, stocarea şi utilizarea informaţiilor, datelor şi situaţiilor comunicate de operatorii economici în condiţii de confidenţialitate şi siguranţă, în scopurile prevăzute de prezenta ordonanţă de urgenţă, pentru prevenirea producerii unor prejudicii sau a lezării intereselor, de orice natură, ale acestora.”
 „Art. V. - Ordinele de compensare, astfel cum sunt reglementate de Hotărârea Guvernului nr. 685/1999 pentru aprobarea Normelor metodologice privind monitorizarea datoriilor nerambursate la scadenţă ale contribuabililor, persoane juridice, în vederea diminuării blocajului financiar şi a pierderilor din economie, şi a Regulamentului de compensare a datoriilor nerambursate la scadenţă ale contribuabililor, persoane juridice, cu modificările şi completările ulterioare, sunt numerotate unic, evidenţa acestora fiind de competenţa Structurii de compensare a datoriilor din cadrul Sucursalei Bucureşti a Centrului de Pregătire pentru Personalul din Industrie - CPPI Buşteni.”
 Art. II. - În termen de 30 de zile de la data intrării în vigoare a prezentei legi se aprobă, prin hotărâre a Guvernului, reorganizarea Structurii de compensare a datoriilor din cadrul Sucursalei Bucureşti a Centrului de Pregătire pentru Personalul din Industrie - CPPI Buşteni.
 pentru promulgarea Legii privind aprobarea Ordonanţei Guvernului nr. 22/2016 pentru modificarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 77/1999 privind unele măsuri pentru prevenirea incapacităţii de plată
 Articol unic. - Se promulgă Legea privind aprobarea Ordonanţei Guvernului nr. 22/2016 pentru modificarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 77/1999 privind unele măsuri pentru prevenirea incapacităţii de plată şi se dispune publicarea acestei legi în Monitorul Oficial al României, Partea I.
 privind respingerea Ordonanţei Guvernului nr. 27/2010 pentru modificarea şi completarea Ordonanţei de urgenţa a Guvernului nr. 109/2005 privind transporturile rutiere
 Articol unic. - Se respinge Ordonanţa Guvernului nr. 27 din 30 august 2010 pentru modificarea şi completarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 109/2005 privind transporturile rutiere, adoptată în temeiul art. 1 pct. III.2 din Legea nr. 138/2010 privind abilitarea Guvernului de a emite ordonanţe şi publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 616 din 31 august 2010.
 pentru promulgarea Legii privind respingerea Ordonanţei Guvernului nr. 27/2010 pentru modificarea şi completarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 109/2005 privind transporturile rutiere
 Articol unic. - Se promulgă Legea privind respingerea Ordonanţei Guvernului nr. 27/2010 pentru modificarea şi completarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 109/2005 privind transporturile rutiere şi se dispune publicarea acestei legi în Monitorul Oficial al României, Partea I.
 1. Pe rol se află soluţionarea excepţiei de neconstituţionalitate a dispoziţiilor art. 341 alin. (3) din Codul de procedură penală, excepţie ridicată de Ion Vrăbete în Dosarul nr. 1.821/225/2016 al Judecătoriei Drobeta-Turnu Severin, care formează obiectul Dosarului Curţii Constituţionale nr. 779 D/2016.
 3. Cauza fiind în stare de judecată, preşedintele acordă cuvântul reprezentantului Ministerului Public, care pune concluzii de respingere, ca neîntemeiată, a excepţiei de neconstituţionalitate şi solicită menţinerea jurisprudenţei Curţii Constituţionale în materia analizată.
 4. Prin încheierea din 15 aprilie 2016, pronunţată în Dosarul nr. 1.821/225/2016, Judecătoria Drobeta-Turnu Severin a sesizat Curtea Constituţională cu excepţia de neconstituţionalitate a prevederilor art. 341 alin. (8) din Codul de procedură penală, excepţie de neconstituţionalitate ridicată de Ion Vrăbete într-o cauză având ca obiect soluţionarea unei plângeri formulate de autorul excepţiei împotriva unei ordonanţe de clasare şi de renunţare la urmărirea penală.
 5. În motivarea excepţiei de neconstituţionalitate se susţine că textul criticat încalcă prevederile constituţionale şi convenţionale invocate în prezenta cauză, prin faptul că nu oferă părţii interesate dreptul de a formula recurs împotriva încheierii prin care judecătorul de cameră preliminară soluţionează plângerea împotriva ordonanţei de neurmărire sau netrimitere în judecată.
 6. Judecătoria Drobeta-Turnu Severin opinează că excepţia de neconstituţionalitate este neîntemeiată. Se susţine, în acest sens, că procedura prevăzută la art. 341 din Codul de procedură penală nu are ca obiect stabilirea vinovăţiei în materie penală şi că, doar în situaţia soluţionării unui raport juridic penal de conflict, este obligatorie asigurarea dublului grad de jurisdicţie în materie penală.
 8. Guvernul apreciază că excepţia de neconstituţionalitate este neîntemeiată. Se face trimitere, în argumentarea acestei opinii, la considerentele Deciziei Curţii Constituţionale nr. 599 din 21 octombrie 2014.
 9. Avocatul Poporului apreciază că excepţia de neconstituţionalitate este neîntemeiată şi arată că îşi menţine punctele de vedere care au fost reţinute în deciziile Curţii Constituţionale nr. 599 din 21 octombrie 2014, nr. 58 din 24 februarie 2015 şi nr. 139 din 12 martie 2015.
 12. Obiectul excepţiei de neconstituţionalitate îl constituie dispoziţiile art. 341 alin. (8) din Codul de procedură penală, care au următorul cuprins: „încheierea prin care s-a pronunţat una dintre soluţiile prevăzute la alin. (6) şi la alin. (7) pct. 1, pct. 2 lit. a), b) şi d) este definitivă”.
 13. Ulterior sesizării Curţii Constituţionale cu prezenta excepţie de neconstituţionalitate, dispoziţiile art. 341 alin. (8)din Codul de procedură penală au fost modificate prin Ordonanţa de urgenţă a Guvernului nr. 18/2016 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 286/2009 privind Codul penal, Legii nr. 135/2010 privind Codul de procedură penală, precum şi pentru completarea art. 31 alin. (1) din Legea nr. 304/2004 privind organizarea judiciară, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 389 din 23 mai 2016, având, în prezent următorul cuprins: „Încheierea prin care s-a pronunţat una dintre soluţii e prevăzute ia alin. (6), alin. (7) pct. 1, pct. 2 lit. a), b) şi d) şi alin. (71) este definitivă”.
 14. Cum însă în prezenta cauză produc efecte dispoziţiile art. 341 alin. (8) din Codul de procedură penală în forma aplicabilă la data invocării excepţiei, având în vedere cele reţinute prin Decizia nr. 766 din 15 iunie 2011, Curtea reţine ca obiect al prezentei excepţii de neconstituţionalitate prevederile art. 341 alin. (8) din Codul de procedură penală în forma anterioară modificării lor prin Ordonanţa de urgenţă a Guvernului nr. 18/2016.
 15. Se susţine că textul criticat contravine prevederilor constituţionale ale art. 24 referitoare la dreptul la apărare, prevederilor art. 13 din Convenţia pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale referitoare la dreptul la un recurs efectiv şi ale art. 2 din Protocolul nr. 7 la Convenţie cu privire la dublul grad de jurisdicţie în materie penală.
 16. Examinând excepţia de neconstituţionalitate, Curtea constată că dispoziţiile art. 341 alin. (8) din Codul de procedură penală au mai fost supuse controlului de constituţionalitate, prin raportare la critici de neconstituţionalitate similare, instanţa de contencios constituţional pronunţând, în acest sens, mai multe decizii, dintre care, cu titlu exemplificativ, se reţine Decizia nr. 58 din 24 februarie 2015, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 257 din 17 aprilie 2015, Decizia nr. 139 din 12 martie 2015, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 268 din 22 aprilie 2015, şi Decizia nr. 446 din 16 iunie 2015, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 614 din 13 august 2015, prin care a respins, ca neîntemeiată, excepţia de neconstituţionalitate invocată.
 17. Astfel, prin Decizia nr. 58 din 24 februarie 2015, paragrafele 18-23, Curtea a reţinut că prevederile art. 341 alin. (6)-(8) din Codul de procedură penală reglementează soluţiile pe care judecătorul de cameră preliminară le poate dispune cu privire la admisibilitatea plângerii formulate împotriva soluţiei de neurmărire sau de netrimitere în judecată, soluţii dispuse de către procuror, după cum în cauză a fost sau nu pusă în mişcare acţiunea penală şi, totodată, dispun cu privire la împrejurarea că încheierea astfel pronunţată, cu excepţia situaţiei referitoare la cazul în care se dispune începerea judecăţii, este definitivă. Prin aceeaşi decizie, Curtea a constatat că faptul că, potrivit alin. (8) al art. 341 supus analizei, încheierea prin care s-a pronunţat una dintre soluţiile prevăzute la alin. (6) şi la alin. (7) pct. 1, pct. 2 lit. a), b) şi d) ale aceluiaşi articol este definitivă, ceea ce nu este de natură a afecta constituţionalitatea dispoziţiilor criticate, deoarece stabilirea competenţei instanţelor judecătoreşti şi instituirea regulilor de desfăşurare a procesului, deci şi reglementarea căilor de atac, constituie atributul exclusiv al legiuitorului. Astfel, s-a reţinut că, atât art. 129, cât şi art. 126 alin. (2) din Constituţie fac referire la „condiţiile legii”atunci când reglementează exercitarea căilor de atac, competenţa instanţelor judecătoreşti şi procedura de judecată urmând a fi prevăzute „numai prin lege”.
 18. Prin urmare, Curtea a conchis că dispoziţiile art. 341 alin. (8) din Codul de procedură penală nu aduc atingere dreptului la apărare prevăzut de art. 24 din Legea fundamentală şi nici accesului liber la justiţie şi dreptului la un proces echitabil, consacrate de art. 21 din Constituţie şi art. 6 din Convenţia pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale, întrucât nu înlătură posibilitatea părţilor interesate de a beneficia de drepturile şi garanţiile procesuale instituite prin lege, în cadrul unui proces judecat de către o instanţă independentă, imparţială şi stabilită prin lege, într-un termen rezonabil. S-a precizat că nicio prevedere a Legii fundamentale şi a actelor normative europene invocate de autorii excepţiei nu reglementează dreptul la exercitarea căilor de atac în orice cauză şi că, astfel, aşa cum a fost arătat mai sus, art. 129 din Constituţie stipulează că părţile interesate şi Ministerul Public pot exercita căile de atac numai în condiţiile legii.
 19. Totodată, având în vedere natura cauzelor reglementate prin dispoziţiile art. 340 şi 341 din Codul de procedură penală, în care nu se judecă infracţiunea care a format obiectul cercetării sau urmăririi penale, ci soluţia de neurmărire sau netrimitere în judecată dispusă de procuror, Curtea a constatat că prevederile art. 2 privind dreptul la două grade de jurisdicţie în materie penală din Protocolul nr. 7 la Convenţie nu sunt aplicabile în cauză. De asemenea, s-a reţinut că prevederile art. 13 din Convenţie nu au aplicabilitate în cauză, întrucât dreptul la un recurs efectiv este distinct de dreptul la exercitarea unei căi de atac împotriva unei hotărâri judecătoreşti. Totodată, Curtea a constatat că eliminarea căilor de atac în această materie este justificată de caracterul special al procedurii instituite de prevederile art. 340 şi 341 din Codul de procedură penală, legiuitorul urmărind să asigure celeritatea procedurii şi obţinerea în mod rapid a unei hotărâri definitive prin care să fie exercitat controlul judiciar cu privire la soluţia procurorului.
 20. Întrucât nu au intervenit elemente noi, de natură a modifica jurisprudenţa Curţii, atât soluţia, cât şi considerentele deciziei anterior arătate sunt aplicabile şi în prezenta cauză.
 Respinge, ca neîntemeiată, excepţia de neconstituţionalitate ridicată de Ion Vrăbete în Dosarul nr. 1,821/225/2016 al Judecătoriei Drobeta-Turnu Severin şi constată că dispoziţiile art. 341 alin. (8) din Codul de procedură penală sunt constituţionale în raport cu criticile formulate.
 Decizia se comunică Judecătoriei Drobeta-Turnu Severin şi se publică în Monitorul Oficial al României, Partea I. Pronunţată în şedinţa din data de 23 martie 2017.
 - Hotărârea Guvernului nr. 155/2017 privind aprobarea programelor naţionale de sănătate pentru anii 2017 şi 2018;
 - Referatul de aprobare al directorului general al Casei Naţionale de Asigurări de Sănătate nr. DG 975 din 19.06.2017,
 Art. I. - La anexa nr. 1 la Ordinul preşedintelui Casei Naţionale de Asigurări de Sănătate nr. 273/2017 privind aprobarea comisiilor de experţi care funcţionează pe lângă Casa Naţională de Asigurări de Sănătate, a Regulamentului de organizare şi funcţionare a acestora şi a atribuţiilor comisiilor de experţi care funcţionează pe lângă Casa Naţională de Asigurări de Sănătate şi ale coordonatorilor naţionali pentru implementarea programelor naţionale de sănătate curative, publicat în Monitorul Oficial al României, Partea i, nr. 361 din 16 mai 2017, ia punctul I, litera A, după subpunctul 8 se introduce un nou subpunct, subpunctul 9, cu următorul cuprins:
 „9. Comisia de experţi pentru Programul naţional de diagnostic şi tratament pentru boli rare - Angioedem ereditar”.
 Art. II. - Membrii Comisiei de experţi pentru Programul naţional de diagnostic şi tratament pentru boli rare - Angioedem ereditar şi direcţiile de specialitate din cadrul Casei Naţionale de Asigurări de Sănătate vor duce la îndeplinire prevederile prezentului ordin.
 privind modificarea şi completarea anexei nr. 1 la Decizia Consiliului naţional al Colegiului Medicilor Dentişti din România nr. 5/2008 pentru adoptarea Regulamentului de organizare şi desfăşurare a activităţii comisiilor de disciplină ale Colegiului Medicilor Dentişti din România
 Art. I. - Anexa nr. 1 la Decizia Consiliului naţional al Colegiului Medicilor Dentişti din România nr. 5/2008 pentru adoptarea Regulamentului de organizare şi desfăşurare a activităţii comisiilor de disciplină ale Colegiului Medicilor Dentişti din România, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 382 din 20 mai 2008, cu modificările ulterioare, se modifică şi se completează după cum urmează:
 „(2) Membrii comisiilor de disciplină votaţi de consiliul colegiului teritorial trebuie să aibă cel puţin gradul profesional de specialist cu o vechime în specialitate de minimum 7 ani sau O vechime de peste 10 ani în profesie.
 (4) Membrii Comisiei superioare de disciplină votaţi de Consiliul naţional trebuie să aibă cel puţin gradul profesional de specialist cu o vechime în specialitate de minimum 10 ani sau o vechime de peste 15 ani în profesie.”
 „(6) în cazul în care medicul dentist face dovada achitării cotizaţiei datorate şi a penalităţilor aferente, comisia de disciplină revocă suspendarea dreptului de exercitare a profesiei, prin decizie comunicată în aceleaşi condiţii cu decizia revocată.”
 3. La articolul 9, alineatul (3) se abrogă.
 4. La articolul 11, alineatul (2) se abrogă.
 .(2) în situaţia în care preşedintele comisiei de disciplină nu face parte din completul învestit cu soluţionarea cauzei disciplinare, actele procedurale privind cauza respectivă vor fi semnate de persoana desemnată ca preşedinte de complet de către preşedintele comisiei de disciplină.”
 6. La articolul 19, alineatele (3), (4) şi (7) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 .(3) Comunicarea actelor de procedură prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire se face la domiciliul persoanei implicate în cauza disciplinară, dacă nu a fost indicată în scris de aceasta o altă adresă pentru comunicare.
 (4) Prin excepţie de la prevederile alin. (3), în cazul medicului dentist reclamat, comunicarea actelor de procedură prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire se face la domiciliul ori, după caz, la reşedinţa acestuia sau la sediul profesional, conform datelor existente în dosarul profesional al medicului dentist, dacă nu a fost indicată în scris de acesta o altă adresă pentru comunicare.
 (7) Suplimentar diligenţelor prevăzute la alin. (3) şi (4), comunicarea actelor de procedură se poate face şi prin poşta electronică la adresa indicată în scris de cel interesat.”
 „Art. 20. - (1) Audierea se realizează separat pentru fiecare persoană convocată şi se consemnează într-un proces-verbal distinct sau în procesul-verbal de şedinţă.
 (2) Procesele-verbale prevăzute la alin. (1) se semnează de membrii completului şi de persoana audiată.”
 8. La articolul 21, după alineatul (4) se introduce un nou alineat, alineatul (5), cu următorul cuprins:
 „(5) Plângerea împotriva unui medic dentist care exercită profesia în regim temporar sau ocazional pe teritoriul României se adresează colegiului teritorial pe raza căruia s-a săvârşit fapta reclamată.”
 „Art. 32. - Comisia de disciplină va dispune audierea persoanei care a făcut sesizarea şi, dacă este cazul, examinarea persoanei asupra căreia s-a săvârşit fapta sesizată, în măsura în care apreciază că se impun astfel de măsuri în vederea soluţionării cauzei “
 10 La articolul 42, alineatul (6) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „(6) Audierea medicului dentist reclamat sau a persoanei care a făcut sesizarea nu este obligatorie, dacă nu se dispune altfel de către completul Comisiei superioare de disciplină învestit cu soluţionarea contestaţiei.”
 Nr. 3/2CN.
 LEGEA Nr. 202/1998*)
 *) Republicată în temeiul art. III din Legea nr. 195/2016 pentru modificarea Legii nr. 202/1998 privind organizarea Monitorului Oficial al României, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 874 din 1 noiembrie 2016.
 Legea nr. 202/1998 privind organizarea Monitorului Oficial al României a fost republicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 206 din 11 aprilie 2013, rectificată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 233 din 23 aprilie 2013 şi, ulterior, a mai fost modificată şi completată prin:
 - Ordonanţa de urgenţă a Guvernului nr. 76/2014 privind modificarea unor acte normative şi pentru aprobarea plăţii cotizaţiei anuale a României ca membru în Parteneriatul pentru o Guvernare Deschisă (Open Government Partnership), publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 886 din 5 decembrie 2014, aprobată prin Legea nr. 73/2016, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 334 din 29 aprilie 2016;
 - Legea nr. 242/2015 pentru modificarea art. 20 din Legea nr. 202/1998 privind organizarea Monitorului Oficial al României, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 786 din 22 octombrie 2015;
 - Legea nr. 1/2017 privind eliminarea unor taxe şi tarife, precum şi pentru modificarea şi completarea unor acte normative, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 15 din 6 ianuarie 2017.
 Art. 2. - Editorul Monitorului Oficial al României este Guvernul României.
 Art. 3. - (1) Editarea Monitorului Oficial al României constituie un serviciu public asigurat de către Regia Autonomă „Monitorul Oficial”, care funcţionează sub autoritatea Guvernului României, exercitată prin Secretariatul General al Guvernului.
 (2) Imaginea şi formatul, consacrate, ale publicaţiei „Monitorul Oficial al României” cuprinse în anexa la prezenta lege sunt protejate de lege.
 Art. 4. - Monitorul Oficial al României cuprinde 7 părţi, Structurate în funcţie de natura actelor supuse publicării.
 H. actele normative ale organelor de specialitate ale administraţiei publice centrale din subordinea Guvernului, potrivit competenţei lor stabilite prin lege, adoptate în vederea organizării executării legii;
 I. actele normative adoptate de autorităţile administrative autonome şi de alte autorităţi publice, potrivit competenţei lor conferite prin lege, în vederea organizării executării legii;
 J. deciziile, hotărârile şi avizele Curţii Constituţionale;
 L. deciziile pronunţate de Secţiile Unite ale Înaltei Curţi de Casaţie şi Justiţie, ca urmare a soluţionării recursurilor în interesul legii;
 M. deciziile şi hotărârile Curţii Europene a Drepturilor Omului, pronunţate în cazurile în care statul român are calitatea de pârât;
 N. actele normative adoptate de persoane juridice - altele decât autorităţile publice - care au fost abilitate prin lege să asigure executarea unor legi;
 O. alte acte care. potrivit unor dispoziţii legale, se publică în Partea I a Monitorului Oficial al României.
 Art. 6. - În Partea a !l-a se publică:
 D. rapoartele şi dările de seamă prezentate Parlamentului de către autorităţile publice, potrivit Constituţiei sau altor legi, după dezbaterea acestora de către Parlament;
 E. Întrebări adresate de deputaţi, respectiv de senatori Guvernului, miniştrilor sau altor conducători ai organelor administraţiei publice la care nu s-a răspuns;
 F. alte acte prevăzute de lege.
 Art. 8. - În Partea a IV-a se publică, în temeiul unor dispoziţii legale, acte juridice referitoare la operatori economici şi la alte categorii de persoane juridice, precum şi alte acte stabilite prin dispoziţii legale.
 Art. 10. - În Partea a VI-a se publică anunţurile privind atribuirea contractelor de achiziţie publică şi a contractelor de concesiune de lucrări şi servicii publice, a contractelor de concesiune de bunuri proprietate publică, precum şi alte anunţuri stabilite prin dispoziţii legale.
 Art. 11. - În Partea a VII-a se publică, în temeiul unor dispoziţii legale, acte juridice referitoare la societăţi cooperative şi la alte categorii de persoane juridice înfiinţate de societăţile cooperative, precum şi alte acte referitoare la cooperaţie, stabilite prin dispoziţii legale.
 Art. 12. - (1) Actele care se publică în Monitorul Oficial al României, Partea I şi Partea a II-a, se înaintează Secretariatului General al Guvernului pe suport hârtie, în copie certificată, de către autorităţile emitente, sub semnătura conducătorului acestora sau a locţiitorului său, şi pot fi transmise şi prin e-mail, în fişier electronic certificat prin semnătură electronică de către emitenţi.
 (2) Secretariatul General al Guvernului transmite Regiei Autonome „Monitorul Oficial”, spre publicare, actele prevăzute la alin. (1).
 Art. 13. - Autorităţile emitente au obligaţia de a comunica neîntârziat, în scris, Secretariatului General al Guvernului date, informaţii şi precizări, solicitate de această instituţie publică sau de Regia Autonomă „Monitorul Oficial”, necesare îndeplinirii cerinţelor de publicare
 Art. 14. - Retragerea actelor de la publicare se poate face numai de către cel care a solicitat publicarea, cu încuviinţarea Secretariatului General al Guvernului şi cu suportarea de către solicitant a cheltuielilor aferente, efectuate de Regia Autonomă „Monitorul Oficial” în procesul de editare şi publicare.
 Art. 15. - (1) Actul normativ modificat şi/sau completat se republică numai în temeiul expres al dispoziţiei cuprinse în actul de modificare şi/sau de completare.
 (2) Republicarea actelor normative se face în Monitorul Oficial al României, Partea I, prin grija autorităţii publice care a emis actul de modificare şi/sau de completare. Republicarea se face potrivit legii.
 (3) Republicarea actelor normative modificate şi/sau completate prin ordonanţe ale Guvernului se face numai după aprobarea acestora din urmă de către Parlament.
 Art. 16. - Republicarea actelor normative se face cu aprobarea Secretariatului General al Guvernului, pe baza avizului prealabil al Consiliului Legislativ.
 Art. 17. - (1) în cazul în care, după publicarea actului normativ, se descoperă erori materiale, la cererea organului emitent, adresată Secretariatului General al Guvernului, se procedează la publicarea unei rectificări.
 (3) Se interzice, sub sancţiunea nulităţii, modificarea prevederilor unor acte normative prin recurgerea la operaţiunea rectificării.
 Art. 18. - Regia Autonomă „Monitorul Oficial” editează Monitorul Oficial al României atât în format tipărit, cât şi în format electronic. Formatul tipărit este pus la dispoziţia tuturor utilizatorilor contra cost, iar formatul electronic al Monitorului Oficial al României, Partea I şi Partea a II-a, în mod gratuit, permanent, în varianta pentru citire.
 Art. 19. - Regia Autonomă „Monitorul Oficial” realizează un produs electronic conţinând actele publicate în Monitorul Oficial al României, părţile III-VII, care poate fi accesat gratuit pe internet şi este disponibil, în varianta pentru citire, timp de 10 zile de la publicarea respectivelor acte.
 Art. 20. - (1) Cheltuielile determinate de publicarea actelor în Monitorul Oficial al României se suportă de către emitenţi, pe baza tarifelor aprobate prin hotărâre a Guvernului, la propunerea Secretariatului General al Guvernului.
 (2) Pentru actele Guvernului şi deciziile prim-ministrului, cheltuielile de publicare se suportă din bugetul Secretariatului General al Guvernului.
 (3) Pentru actele Parlamentului, cheltuielile de publicare se suportă din bugetul Camerei Deputaţilor, cu excepţia rapoartelor prezentate Parlamentului potrivit art. 6 lit. D, ale căror cheltuieli de publicare se suportă din bugetul autorităţilor publice respective.
 (4) Pentru persoanele fizice care sunt determinate de lege să anunţe pierderi de acte şi schimbări de nume, publicarea se face fără perceperea de taxe şi tarife.
 Art. 21. - Monitorul Oficial al României, Partea I, se editează, în traducere, şi în limba maghiară. Pentru Partea I în limba maghiară, cheltuielile de publicare se suportă din bugetul Secretariatului General al Guvernului.
 Art. 22. - Procedura publicării în părţile I-VII, procedura republicării şi a rectificării, precum şi cea a publicării unor acte normative în numere speciale, cu tiraj limitat, se stabilesc prin ordin*) al secretarului general al Guvernului.
 Art. 23. - Reproducerea legilor şi a celorlalte acte normative se face numai după textele publicate în Monitorul Oficial al României.
 Art. 24. - Prevederile legale privind atribuirea contractelor de achiziţie publică, a contractelor de concesiune de lucrări publice şi a contractelor de concesiune de servicii se aplică Regiei Autonome „Monitorul Oficial”, cu excepţia achiziţiilor de materii prime, materiale şi servicii destinate în exclusivitate operaţiunilor contractuale, altele decât cele necesare pentru realizarea obiectului principal de activitate, care serveşte interesului public.
 Art. 25. - (1) Prezenta lege intră în vigoare la 30 de zile de la publicarea ei în Monitorul Oficial al României, Partea I.**)
 (2) Pe aceeaşi dată se abrogă art. 3 alin. 1-3 din Hotărârea Guvernului nr. 358/1991 privind înfiinţarea şi organizarea Regiei Autonome „Monitorul Oficial” şi cap. IV „Organizarea reglai” din Regulamentul de organizare şi funcţionare a Regiei Autonome „Monitorul Oficial”, anexă la hotărâre, republicate în Monitorul Oficial al României, Partea i, nr. 95 din 13 aprilie 1994, precum şi orice alte dispoziţii contrare, iar art. 3 lit. a) din regulament se modifică în mod corespunzător.
 *) A se vedea Ordinul secretarului general al Guvernului nr. 591/2012 privind procedurile publicării, republicării şi rectificării, precum şi ale publicării în numere speciale, cu tiraj limitat, a actelor în Monitorul Oficial al României, publicat în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 437 din 30 iunie 2012.
 **) Legea nr. 202/1998 a fost publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 423 din 10 noiembrie 1998.