text:
Jernej RovšekSvoboda tiska ali pravice posameznikaO primeru posega v zasebnost poslanca Aurelia Jurija – Novinarji in mediji nimajo glede posegov v človekove pravice nič več pravic kot vsi drugi. Kazenski zakonik RS v 148. členu definira znake kaznivega dejanja neupravičenega prisluškovanja in zvočnega snemanja, v 149. členu pa neupravičenega slikovnega snemanja. Zagrožena je denarna kazen ali do eno leto zapora.Primer posega v zasebnost poslanca Aurelia Jurija s prispevki v prilogi Bulvar Slovenskih novic je medijsko že precej izrabljen. Komentatorji so največkrat izražali svoje vrednostne sodbe o tem, ali je v tem primeru medij prekoračil mejo glede dopustnosti posega v zasebnost, kako daleč lahko gredo mediji v primeru politikov in drugih javnih oseb, ali je to pri nas najvišji domet preiskovalnega novinarstva in podobno. Manj je bilo komentarjev o pravnih vidikih dopustnosti posega v zasebnost v tem primeru, ki jih bom poskušal predstaviti v nadaljevanju.
 Največ pravnikov, predvsem odvetnikov, ki so komentirali ali bili zaprošeni za komentar tega primera, meni, da poslanec v primeru tožbe na sodišču v tem primeru ne bi uspel. Raziskovanju tega vprašanja se je posebej posvetil novinar Borut Mekina v članku, ki je bil objavljen v Večeru.1 Odvetniki, s katerimi se je novinar pogovarjal, so ocenili – v skladu dosedanjo prakso slovenskih sodišč –, da je bil poseg Slovenskih novic v Jurijevo zasebnost pravno dopusten, čeprav je bil to »eden najbolj smelih korakov rumenega tiska pri nas«. Stojan Zdolšek, eden izmed slovenskih medijskih odvetnikov, je novinarju dejal: »Če bi Juri tožil Novice, bi lahko Bauer odprl steklenico, ker bi se mu naklada povečala v neskončnost.« Odgovorni urednik Slovenskih novic Marjan Bauer je novinarju tudi povedal, da so se pred objavo članka posvetovali s pravniki, predvsem z njihovim odvetnikom Emilom Zakonjškom, ki pozna prakso slovenskih sodišč v medijskih sporih, ki je v skladu z njo tudi svetoval novinarjem, kako naj članek napišejo. Na vprašanje, zakaj ljudje, ki tožijo Slovenske novice, nimajo veliko možnosti, je Bauer odgovoril, da zato, »ker imamo pri Slovenskih novicah sredstva, znanje ali oboje, znamo pa zgodbo tudi dobro napisati, tako da je to neiztožljivo«. Če pa se jim kdaj le zalomi, imajo rezerviran sklad, iz katerega poplačajo kazni. A tudi če proces izgubijo, to koristi nakladi, saj so iztoženi zneski nizki in le redko višji od nekaj milijonov tolarjev. Pri odvetnikih v Sloveniji torej prevladuje mnenje, da poslanec v tem primeru tožbe ne bi dobil; razširjeno je mnenje, da ima javnost so pri javnih osebah, zlasti politikih, legitimno pravico zvedeti vse tudi o njihovem zasebnem življenju. To utemeljujejo z dosedanjo, čeprav skromno sodno prakso. Ko mi je novinar Borut Mekina pred pripravo omenjenega članka postavil takšno vprašanje, sem izrazil mnenje, da bi poslanec pravdo lahko dobil, če bi naša sodišča upoštevala novejšo prakso evropskih sodišč. Podobnega mnenja je bil le še pravnik dr. Andrej Berden, ki se tudi ukvarja z mediji. Ob tem se je vprašal: »Zakaj je v Sloveniji praktično nemogoče dobiti kakršni koli spor proti tisku?« Okoliščine, razloge in posledice velike moči komercialnih medijev pri posegih v zasebnost in druge človekove pravice posameznikov sem bolj temeljito in obširno obdelal v knjigi zbirke Mediawatch Mirovnega inštituta Zasebno in javno v medijih, ki je pred izidom. V tem članku pa bom poskušal utemeljiti razloge, zaradi katerih menim, da bi v obravnavnem primeru poslanec v primeru tožbe na sodišču lahko uspel. Pri tuji sodni praksi je očiten premik Evropskega sodišča za človekove pravice, ki sem ga že predstavil v Medijski preži.2 Tovrstne domače sodne prakse ni veliko, ni primerljiva ali je zastarela, zato se bom oprl predvsem na tiste odločitve Ustavnega sodišča RS, ki govorijo o pomenu pravice do zasebnosti kot človekove pravice. Menim, da je sodna praksa, na katero se sklicujejo slovenski odvetniki, zastarela in iz časov, ko informacije o zasebnosti niso imele tako velike tržne cene kot danes, saj takrat komercialnih medijev v današnjem pomenu še ni bilo. Na tej podlagi so zato lahko dvomljive tudi napovedi o nizki pričakovani odškodnini zaradi posegov medijev v osebnostne pravice.
 Poslanec je medtem že javno povedal, da novinarjev ali medija ne bo tožil. Odločitev je mogoče razumeti glede na stanje v našem sodstvu in v medijih. Sodišča so počasna in konservativna glede vrednotenja »teže« posegov v zasebnost, saj ne priznavajo ali nizko vrednotijo nepremoženjsko škodo (zmanjšanje ugleda, stresi, neprijetnosti v socialnem okolju in podobno). Videli smo, da bi se uredniki rumenega tiska tožbe le veselili. Poleg pričakovane nizke odškodnine bi vsaka obravnava na sodišču pomenila le novo pogrevanje vseh dosedanjih in novih informacij o posegu v zasebnost. Z vsako obravnavo bi se »sočni« podatki iz zasebnega življenja tožnika medijsko ponovno eksploatirali. Pri tem ne bi sodeloval le tožen medij, ampak tudi drugi vključno z »resnimi«, ki bi z veseljem objavljali podrobnosti iz sojenja. Računati je tudi z stanovsko solidarnostjo novinarjev, ki bi se razumljivo postavili na stran toženih kolegov. Takšna je bila vsaj prevladujoča praksa doslej. Glede na navedeno je odločitev poslanca, da ne bo iskal zadoščenja na sodišču, razumljiva, čeprav je škoda, ker ne bomo imeli judikata, ki bi lahko pomagal določiti mejo dopustnosti posegov v zasebnost javnih oseb. Zato bodo komercialni mediji to mejo še naprej potiskali proti sredini krogov zasebnosti, in očitno še dolgo ne bo nikogar, ki bi jih pri tem lahko ustavil. Najprej bom poskušal predstaviti možnosti za uspeh poslanca, če bi se odločil za civilno pravno proti mediju zaradi posegov v zasebnost, z argumentacijo, ki izhaja iz (maloštevilnih) tovrstnih primerov drugod, pri nas pa iz prakse ustavnega sodišča. Na koncu bom opozoril na elemente, ki dopuščajo tudi kazensko odgovornost novinarjev v primerih nezakonitega zvočnega in slikovnega snemanja, kar je večina komentatorjev tega primera spregledala. Argumenti za in proti
 Tako pravica do zasebnosti kot svoboda izražanja sta človekovi pravici, ki ju varujeta ustava in ratificirane mednarodne konvencije o varstvu človekovih pravic. Pri objavah podatkov iz zasebnega življenja v medijih se soočita pravici iz EKČP do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja (8. člen) in do svobodnega izražanja (10. člen), ki vključuje tudi pravico do obveščenosti o javnih zadevah. Evropsko sodišče za varstvo človekovih pravic (ESČP) je v svojih odločbah večkrat poudarilo, da nobena konvencijska pravica vnaprej nima večje teže ali prednosti pred drugimi. Ko se sooči več človekovih pravic, morajo sodišča skrbno pretehtati vse okoliščine posameznega primera, da bi na tej podlagi odločila, katera pravica naj ima prednost težo pri varovanju pravic posameznikov. V analizi in komentarju primera monaške princese Caroline3 sem poudaril, da se je s to odločbo in še nekaterimi drugimi4 nihalo v praksi tega sodišča usmerilo v večjo varstvo zasebnosti in osebnostnih pravic kot dotlej. Do takrat je ESČP praviloma v primeru obsodb novinarjev ugotovilo, da so države posegle v pravico do svobodnega izražanja kot temelja demokratičnih državnih ureditev. K temu obratu so prispevali zlasti dogodki po smrti princese Diane, ki je umrla tudi zaradi agresivnega zasledovanja snemalcev komercialnih medijev. Po tem dogodku je Parlamentarna skupščina Sveta Evrope sprejela posebno resolucijo o pravici do zasebnosti.5 V tej resoluciji, poleg priporočil državam za učinkovitejšo varstvo žrtev vdora v zasebnost v okviru instrumentov civilnega in kazenskega prava, Svet Evrope predlaga tudi ekonomske sankcije za založnike in založniške skupine, ki ustvarjajo dobičke z sistematičnimi posegi v zasebnost. Bistvo odločitve ESČP v primeru monaške princese Caroline6 je, da je država (Nemčija) kršila 8. člen EKČP, ker ni učinkovito zaščitila tožnice pred neupravičenimi vdori medijev v zasebnost in da imajo tudi javne osebnosti legitimno pravico pričakovati varstvo svoje zasebnosti tudi na javnih mestih. Več o tej sodbi si bralec lahko prebere v omenjenem članku v Medijski preži št. 20/21.
 V evropskih državah je praksa glede varovanja zasebnosti javnih oseb različna. Od strožje francoske do liberalne v Veliki Britaniji, ki sploh ne pozna civilnega delikta posega v zasebnost (v takšnih primerih tožniki iščejo pravico v okviru varstva zaupnosti osebnih podatkov). Čeprav je v Veliki Britaniji zakonodaja in sodna praksa izrazito naklonjena pravici novinarjev, da razkrivajo tudi podrobnosti iz življenja javnih oseb, je zanimiva končna odločitev najvišjega britanskega sodišča (House of Lords) v primeru znane manekenke Naomi Campbell. Primer je bil predstavljen že v 15. številki Medijske preže (december 2002), vendar je bila takrat znana šele sodba višjega sodišča v Londonu, ki je, drugače kot prvostopenjsko sodišče, razsodilo v prid časopisa, to je založniške skupine Mirror Group Newspapers. Višje sodišče v Londonu je odločitev v prid časopisa utemeljilo z dvoličnostjo tožnice, saj je v javnosti dotlej vseskozi zanikala, da bi se zdravila zaradi odvisnosti od mamil. Sodniki lordske zbornice7 pa so v nasprotju z višjim sodiščem v Londonu dali prednost tožnici, čeprav s tesno večino trije proti dvema. Odločili so, da je časopis sicer upravičeno objavil informacijo o manekenkini odvisnosti od drog, vendar pa je bila neupravičena objava podatkov o tem, kdaj, kje in kako se je zdravila ter objava posnetkov, ko je tožnica zapuščala zdravstveno ustanovo. Najvišja sodna instanca v VB, ki je primerljiva z ustavnim sodiščem, je torej tudi znani in razvpiti medijski osebnosti priznalo pravico, da varuje podatke o svojem zdravstvenem stanju in zdravljenju, ki po teoriji o zasebnosti sodijo, skupaj s podatki o spolnem življenju, v najožji krog zasebnosti. Ustavno sodišče RS o pravici do zasebnosti in o varstvu pred tajnim snemanjem zasebnih pogovorov
 Ustavno sodišče RS (v nad.: US) o primeru, kot je obravnavani, še ni odločalo. Kljub temu je mogoče iz obrazložitev nekaterih odločb US ugotoviti, kakšen pomen daje ustavnim pravicam, ki varujejo zasebnost in osebnostne pravice posameznikov. V 20. točki obrazložitve odločbe Št. U-I-272/98 z dne 8. 5. 2003, s katero je razveljavilo določbe zakona o policiji in pravilnika o policijskih pooblastilih, ki so urejale pogoje in postopek za odreditev posebnih ukrepov, kot so tajno opazovanje, sledenje, slikovno snemanje, prisluškovanje telefonom in v prostorih, je ustavno sodišče tako opredelilo oziroma povzelo svoja stališča glede varovanja pravice do zasebnosti in drugih osebnostnih pravic:
 Pravica do (nedotakljivosti) zasebnosti vzpostavlja posamezniku krog intimnega lastnega delovanja, v katerem sme z garancijo države sam odločati o tem, katere posege vanj bo dopustil (odločba št. Up-50/99 z dne 14. 12. 2000, Uradni list RS, št. 1/01 in OdlUS IX, 310). Zasebnost je bolj ali manj sklenjena celota človekovih ravnanj in ukvarjanj, občutij in razmerij, za katero je značilno in konstitutivno, da si jo oblikuje in vzdržuje sam ali sam z najbližjimi, s katerimi živi v intimni skupnosti, in da v njej biva z občutkom varnosti pred vdorom javnosti ali kogar koli nezaželenega (odločba št. Up-32/94 z dne 13. 4. 1995, OdlUS IV, 38). Izhajajoč iz teh stališč je predmet z Ustavo varovane zasebnosti opredeljen funkcionalno in prostorsko. Zasebna je lahko zadeva glede na svojo vsebino ali glede na prostor, kjer se odvija. Pred razkritjem so varovane posameznikove osebne zadeve, ki jih ta želi ohraniti skrite in ki po naravi stvari ali glede na moralna in drugače ustaljena pravila ravnanja v družbi veljajo za take (na primer spolno življenje, zdravstveno stanje, zaupni pogovori med bližnjimi, dnevniški zapisi). Prostorski vidik zasebnosti je ustavno sodišče opredelilo že v odločbi št. U-I-25/95. Posameznik je pred razkritjem svojega ravnanja varovan tam, kjer utemeljeno pričakuje, da bo sam. Njegovo domovanje je prvi, ne pa edini tak kraj. Varovan je na vsakem kraju, kjer lahko utemeljeno in s tem razvidno za druge pričakuje, da ne bo izpostavljen očem javnosti (točka 20 obrazložitve Odločbe US, Št. U-I-272/98).
 Z jamstvom osebnostnih pravic so zagotovljeni tisti elementi posameznikove osebnosti, ki niso varovani z drugimi določbami Ustave (s svobodo vesti, izražanja itn.), a je šele skupaj z njimi posamezniku dana možnost, da se svobodno razvija in oblikuje svoje življenje v skladu z lastnimi odločitvami. Med osebnostne pravice sodi tudi pravica do samostojnega odločanja v lastnih zadevah. Ta predpostavlja, da je posameznik svoboden v odločanju o tem, kako naj ravna, in tudi v ravnanju v skladu s svojo odločitvijo. Svoboda odločanja osebe, ki ne more dovolj zanesljivo imeti pregleda nad tem, katere informacije, ki jo zadevajo, so znane v okolju, kjer živi, in ki ne more vsaj do določene mere oceniti vedenja, kaj sogovornik ve o njej, je bistveno omejena. Pravni red, v katerem posameznik ne more več vedeti, kdo, kaj in kdaj o njem ve, ni združljiv s pravico do samostojnega odločanja v lastnih zadevah (točka 21 obrazložitve iste odločbe).
 Že iz okoliščine, da se lahko osebo opazuje tudi na zasebnih ali drugače zaprtih krajih, se pravi na krajih, kjer upravičeno pričakuje zasebnost, izhaja, da lahko ukrep posega v ustavno zagotovljeno nedotakljivost zasebnosti. Če traja nadzor toliko časa, da si je mogoče ustvariti podobo o posameznikovem življenju, gre za poseg v osebnostne pravice (točka 22 obrazložitve iste odločbe).
 US je v odločbi Up 472/02 z dne 7. 10. 2004, s katero je razveljavilo sodbo vrhovnega sodišča zaradi kršitev pravice do zasebnosti iz 35. člena oziroma pravice do tajnosti pisem in drugih občil iz prvega odstavka 37. člena Ustave, utemeljevalo, v katerih primerih je v pravdnem postopku dopuščena možnost pričanja o vsebini zasebnega pogovora. V obrazložitvi te odločbe je US ponovilo, »da je človekova zasebnost, katere nedotakljivost zagotavlja 35. člen Ustave, v območju človekovega bivanja bolj ali manj sklenjena celota njegovih ravnanj in ukvarjanj, občutij in razmerij, za katero je značilno in konstitutivno, da si jo človek oblikuje in vzdržuje sam ali sam z najbližjimi, s katerimi je v intimni skupnosti, na primer z življenjskim partnerjem, in da v njej biva z občutkom varnosti pred vdorom javnosti ali kogar koli nezaželenega ... Vanje sodi tudi pravica človeka do lastnega glasu. Ta zagotavlja vsakomur, da sam odloči o podobi svoje osebnosti v komunikaciji z drugimi. V človekovi besedi se namreč izraža njegova osebnost. Vsak ima pravico, da lahko govori prosto, brez zadrege in v normalnih okoliščinah.Varstvo te pravice zajema možnost, da se človek v komunikaciji po lastni presoji odzove na najustreznejši način in se prilagodi vsakokratnemu naslovniku. K tej temeljni pravici sodi tudi to, da se človek sam odloči o tem, kdo bo slišal vsebino komunikacije – le sogovornik, določena zaključena skupina ljudi ali javnost. Odločitev o sebi in o svoji besedi zajema torej tudi določitev kroga oseb, ki naj slišijo vsebino pogovora. Svojo vsebino najde ta pravica v upravičenju vsakega človeka o tem, ali bo njegov glas posnet in s tem preko nosilca zvoka morda posredovan tretjim osebam, s čimer se beseda in glas od njega ločita in osamosvojita. Zapis daje oblast nad tujo osebo, tujo osebno dobrino, ker omogoča ponovitev in tako posega v izključno pravico osebe, da razpolaga s tem, kar je govorila, da sama odloča, kdo naj to sliši ali kdo lahko to sliši. Človeška komunikacija je z zagotovljenim varstvom v 35. in še posebno v 37. členu Ustave RS zaščitena pred tem, da bi besede (nepremišljena ali impulzivna izjava, površno mnenje ali pa kakršen koli pogovor zaradi vsebine ali tona glasu v drugačnih okoliščinah) pričale proti tistemu, ki jih je izgovoril. Zato je zagotovljeno varstvo pred (tajnim) snemanjem pogovorov brez dovoljenja vseh oseb, ki v pogovoru sodelujejo. Zagotovljeno pa ni samo varstvo pred snemanjem, temveč tudi pred drugimi kršitvami. Varstvo se razteza tudi na položaj, ko sogovornik brez vednosti drugega v pogovor kot poslušalca vključi tretjo osebo. Varstvo te pravice ni odvisno od tega, ali se dejanje kvalificira kot kaznivo dejanje iz 148. člena Kazenskega zakonika.« (poudarki J. R.).
 V 6. točki obrazložitve iste odločbe (Up-472/02) je US poudarilo razlikovanje med pričakovano zaupnostjo poslovnega in intimnega pogovora. Ta del obrazložitve se glasi: ... »če ni bila zaupnost pogovora očitna zaradi prepletenosti poslovnega pogovora s strogo zasebno (na primer erotično intimno) vsebino ...« Iz tega sicer iztrganega citata je očitno, da se po mnenju ustavnega sodišča mora zasebnost intimnega pogovora z erotično vsebino presojati strožje.
 V 14. točki obrazložitve te odločbe je ustavno sodišče dodalo, da bi morale »v pravdnem postopku za izvedbo dokaza, pridobljenega s kršitvijo pravice do zasebnosti, obstajati posebej utemeljene okoliščine. Izvedba takšnega dokaza bi morala imeti poseben pomen za izvrševanje neke pravice, ki jo varuje Ustava. V takšnem primeru mora sodišče upoštevati načelo sorazmernosti in skrbno presoditi, kateri pravici je treba dati prednost (tretji odstavek 15. člena in 2. člen Ustave).« Ustavno sodišče je skratka reklo, da se posnetek pogovora brez vednosti prizadetega v pravdnem postopku praviloma ne sme upoštevati. Gre za dokaz, ki je bil pridobljen nezakonito, zato bi morali za njihovo uporabo obstajati posebej utemeljeni razlogi, podprti z uveljavljanjem neke druge ustavne pravice.
 Če se pri tem vrnemo na obravnavani primer, ni videti, kateri ustavnopravno razlogi ali uveljavljanje katere druge pravice bi utemeljevalo uporabo posnetka pogovora, ki je bil pridobljen nezakonito in brez vednosti prizadetega v morebitnem pravdnem postopku.
 Pregon za dejanje iz prvega odstavka tega člena se začne na predlog (oškodovanca), za dejanje iz drugega odstavka pa na zasebno tožbo.
 Neupravičeno slikovno snemanje kot kaznivo dejanje definira 149. člen KZ RS tako:
 (1) Kdor neupravičeno slikovno snema ali naredi slikovni posnetek drugega ali njegovih prostorov brez njegove privolitve in pri tem občutno poseže v njegovo zasebnost, ali kdor takšno snemanje neposredno prenaša tretji osebi ali ji takšen posnetek prikazuje ali ji kako drugače omogoči, da se z njim neposredno seznani, se kaznuje z denarno kaznijo ali z zaporom do enega leta.
 Ukrepe tajnega opazovanja, snemanja glasu, fotografiranja ali videosnemanja lahko državni organi (policija) izvajajo le na podlagi odredbe preiskovalnega sodnika ali tožilca v natančno določenih primerih suma storitve najtežjih kaznivih dejanj, v omejenem času in na način, ki v najmanjši možni meri posega v pravice oseb, ki niso osumljenci. Na ta način zbrani podatki se lahko uporabijo le v sodnem postopku, sicer se morajo pod nadzorstvom sodnika uničiti. Uporabo navedenih posebnih ukrepov nadzora natančno ureja zakon o kazenskem postopku (Uradni list Rs, št. 63/94 in drugi) v členih 149 do 256. Ustavno sodišče je večkrat poseglo v tovrstne določbe zakona o kazenskem postopku in zakona o policiji zato, da bi bilo posegov v človekove pravice do zasebnosti in zaupnosti komunikacij čim manj in le pod strogim nadzorom pravosodnih organov.
 Nekateri imajo zmotno mnenje o tako imenovanem preiskovalnem novinarstvu. Mislijo, da novinarske »preiskave« dovoljujejo tudi tajno sledenje, zvočno, slikovno ali filmsko snemanje. Novinarji in mediji nimajo glede posegov v človekove pravice nič več pravic kot vsi drugi. Tudi, na primer, zasebni detektivi ne smejo izvajati ukrepov tajnega zasledovanja ali snemanja. Takšno ravnanje je prepovedano in kaznivo ne glede na motiv. Iz nemške sodne prakse se citira primer8 pravice do objave nezakonito posnetega pogovora med kanclerjem Helmutom Kohlom in nekim drugim visokim politikom. Čeprav je bila vsebina pogovora pretežno politična, sodišče objave nezakonito in brez vednosti udeležencev posnetega pogovora ni dovolilo.
 Če bi poskušali definicijo preiskovalnega novinarstva iz literature prenesti na obravnavani primer, je težko pritrditi, da je šlo v obravnavanem primeru za to zvrst novinarstva. Za takšno novinarstvo naj bi bilo značilno predvsem, da razkriva dejstva, ki jih posamezniki ali institucije želijo prikriti ter
 Mediji imajo veliko moč. Ne pravijo jim brez razloga četrta veja oblasti ali sedma sila. Z razkrivanjem domnevnih nepravilnosti, predvsem v javnem sektorju, opravljajo mediji vlogo »četrte veje oblasti«. Vsaka oblast pa potrebuje nadzor. Oblast brez nadzora lahko pripelje do zlorab in kršitev človekovih pravic. Kadar v pravice človeka poseže oblast, je na voljo veliko sredstev pravnega in drugega varstva, ki so nastali in se uveljavili v dolgih letih delovanja državne oblasti. Za vsako nezakonitost ali nepravilnost v javnem sektorju mora biti na voljo učinkovit pritožbeni postopek. Poleg sodnega varstva so se v zadnjih desetletjih uveljavili tudi nekateri neformalni mehanizmi za varstvo temeljnih človekovih in drugih pravic, kot so ombudsmani. Manj možnosti za varstvo svojih človekovih in drugih pravic pa imajo tisti, ki so jih prizadeli mediji. Upam si trditi, da so pravni in drugi postopki za primere, ko v pravice posameznikov posegajo mediji – predvsem gre tu za pravice do zasebnosti, ugleda in časti –, manj učinkoviti. Če medij koga neupravičeno oblati ali obtoži zakonsko ali moralno spornega ravnanja, ima ta realno le majhne možnosti, da bi si povrnil svoj ugled. Če uporabi sodno pot, se bo moral pri predvideni dolgotrajnosti postopka sprijazniti tudi s tem, da se bo neupravičena obtožba v medijih ponovila pri vsaki obravnavi na sodišču ali na vsaki stopnji pritožbenega postopku. Formalno pravico lahko dočaka čez nekaj let, vendar mu moralno ali denarno zadoščenje ne bo povrnilo izgubljenega ugleda, izgubljenih prijateljev in let, ki jih je preživel z neupravičeno označbo. Ne brez razlogov se je za posege medijev v pravice do zasebnosti, časti in dobrega imena ali domneve nedolžnosti uveljavil izraz »medijsko sojenje«. Ombudsmani, pri nas je to varuh človekovih pravic, glede medijev in novinarjev kot zasebnih subjektov nimajo pristojnosti. Uveljavljanje pravice do popravka in odgovora v praksi pogosto ni učinkovito.10 Medijska vzgoja, ki bi »prevzgajala« bralce, da bi znali razlikovati med dobrimi in slabimi mediji in prispevki, ima lahko rezultate le na daljši rok, ali pa sploh ne. Realno in kratkoročno ne vidim učinkovitega mehanizma, ki bi lahko ustavil komercialne medije pri njihovem napredovanju v najožje kroge zasebnosti. Ti imajo »sredstva, znanje ali oboje« in »rezervni sklad, če se jim kdaj le zalomi«, kot je rekel urednik Slovenskih novic. Na drugi strani so posamezniki, ki vsega tega, in še neomejenega dostopa do javnosti, nimajo. Formalno jih pri tem napredovanju lahko ustavijo le sodišča, če bi sodila hitro, upoštevala novejšo evropsko prakso in za primere neupravičenih in prekomernih posegov v zasebnost, čast in dobro ime prisojala primerno visoke odškodnine. Vendar pri sedanji počasnosti in konservativnosti sodišč ter neugodnostih, ki spremljajo tožnike, če se za takšen korak odločijo, ni upanja, da bi na ta način v bližnji prihodnosti lahko spremenili trende pri poseganjih v zasebnost.
 Očitno je, da se na tem področju ne bo nič spremenilo brez zunanjih pritiskov, vključno z državno (so)regulacijo. Iz odločb ESČP izhaja, da so države dolžne sprejeti mehanizme za učinkovito varstvo pravice do zasebnega in družinskega življenja. V okviru EU so vse glasnejše govorice, da bo sprejeto priporočilo državam za uvedbo sistema t. i. soregulacije medijev. To pa je tisti sistem, ki pri novinarjih upravičeno zbuja nezaupanje, saj predvideva vpliv države, kar vedno pomeni grožnjo pravici do svobodnega izražanja. Mehanizmi medijske samoregulacije in odgovornosti z udeležbo predstavnikov javnosti so bili dejansko v večini držav sprejeti šele po pritisku državnih organov, da bodo takšen sistem uvedle same. Za ohranitev neodvisnosti medijev in pravice do svobodnega izražanja bi bilo bolje, da bi pri medijskih akterjih prevladalo spoznanje, da je v javnosti bolje imeti zaveznika ter uvesti kredibilen sistem samoomejevanja, ki bo lahko učinkovito reguliral in sankcioniral primere prekomernih in neutemeljenih posegov v zasebnost, čast in dobro ime. 1 Borut Mekina, Če bi Juri tožil Slovenske novice, bi pravdo lahko dobil. Večer, 14. 2. 2005.
 Maks KašPonuditi bralcu, kar bo kupilTabloidi trdijo, da so v službi bralcev – Prodajajo radovednostVelik del strokovno-znanstvene literature v devetdesetih letih prejšnjega stoletja ugotavlja, da je novinarstvo zašlo v krizo, ki da je celo trojna: »kriza zaupanja, kriza verodostojnosti in kriza, ki se kaže v tabloidizaciji, v vzponu tabloidnega in trivialnega na naših straneh in zaslonih, in v naraščajočem pritisku, da bi se novinarji prilagodili vrednotam svojih korporacijskih lastnikov«.1 V tako imenovanem tržnem novinarstvu, v nasprotju s klasičnim novinarstvom – ki je na splošno opredeljeno kot dejavnost za obče dobro –, zabavno in dobičkonosno prevladujeta nad javnim diskurzom. Primarni cilj je zadovoljevanje potrošnikov in ne informiranje državljanov. »Namen ni zagotoviti javnosti, kar potrebuje /poudarki že v originalu, op. M. K./, ampak ponuditi občinstvu, kar (domnevno) hoče in bo kupilo oziroma, kar hoče (potrebuje) in bo za to tudi plačal nosilec določenega interesa.«2 Skratka, medijev, ki tekmujejo na trgu – čeprav nekatere študije ugotavljajo, da je tudi pri medijih, ki se financirajo iz državnega proračuna, opaziti čedalje več senzacionalizma3 – ne zanimajo javne zadeve, ampak vsebina, ki pritegne čim več bralcev, poslušalcev ali gledalcev, ki bodo primerno občinstvo za oglaševalce. Perečo družbeno vsebino je zamenjala ponudba senzacij, škandalov in obrekovanja. V največji meri to velja za tako imenovano popularno novinarstvo, ki smo ga pri nas v zelo mili obliki poznali že v Jugoslaviji (na primer tednik Kaj), po letu 1991 pa so pionirsko vlogo na tem področju prevzele Slovenske novice. Po mnenju dr. Marka Milosavljevića s katedre za novinarstvo Fakultete za družbene vede (FDV), se je situacija s prihodom Nove (ena izmed edicij Burde) in Bulvarja (tedenska priloga Slovenskih novic) radikalizirala in dobili smo dve popolnoma »rumeni« reviji.4 Nasilništvo, swingerstvo in oprsja – zadnji hiti tabloidov
 Uredniški direktor Burde Boštjan Jevšek je v oddaji Studio City, v kateri je bilo govora o »aferah« Vardjan in Verboten, dejal, da pri njih delajo revijo, ki je namenjena bralcem. »Tako kot delajo avtomobilistične tovarne različne modele avtomobilov za svoje kupce, tako delamo mi revijo, ki je namenjena naši ciljni publiki. In mi smo v službi naših bralcev, nismo v službi politike, tega ali drugega estradnika.« Bralcem je torej po mnenju Jevška treba dati, kar si želijo. Želeli pa naj bi si, tudi po mnenju nekaterih teoretikov, predvsem lahkotnih tem (šport, zabava, spolni škandali) in preprostih odgovorov na težka vprašanja, medtem ko menda interes za težke in kompleksne teme upada.5 Vendar ali bralci lahko vedo, kaj hočejo? Bralci vedo, katero izmed alternativ, ki so jih že izkusili, imajo raje, ne morejo pa vedeti, ali si želijo nekaj, česar še niso izkusili. Dr. Manca Košir s katedre za novinarstvo FDV meni, da so množična občila naslovnike navadila na senzacionalizem in ti pogosto sploh nimajo druge izbire. Novica ponavadi postane tisto, »kar imajo ljudje raje med tistimi izbirami, ki jim jih ponudimo zaradi dobičkonosnosti,«6 trdi dr. Lance Bennet z oddelka za komunikacije in politično znanost na Washingtonski univerzi.
 To potrjujejo tudi besede odgovornega urednika Slovenskih novic Marjana Bauerja. Tudi on je bil gost v oddaji Studio City, v kateri je med drugim pojasnil, da je njihov časopis v službi radovednosti, ne v službi bralcev. Dodal je še: »Radovednost prodajamo in vsa čustva, ki se na podlagi tega generirajo.« V oddaji Trenja (10. februar 2005), v kateri je bila tema »afera Juri«, pa je to svoje stališče še podrobneje pojasnil, ko je odgovarjal poslancu Alešu Guliču na njegovo trditev, da je šlo v primeru Juri časopisu (Slovenskim novicam) za to, da naredi zgodbo in jo dobro proda: »Seveda, časopisi smo vedno za dobro zgodbo. Ne moreš ti meni sugerirat, kaj je meni glavni catch v zgodbi ... To mi sami odločamo. Mi sami odgovarjamo.« Pozneje pa je še dodal: »... ker interes javnosti ni ne Bogec v kotu, ki ga gledamo in občudujemo. Interes javnosti se oblikuje. Časopis, kot so Novice, pa podobni časopisi širijo interes javnosti.« Sklepamo lahko torej, da radovednost novinarjev tabloidov, ki se hkrati še dobro prodaja, določa, kaj je interes javnosti. O tem potemtakem ne odločajo bralci sami. Dr. Breda Luthar s katedre za novinarstvo FDV trdi, da popularni časopis »nastaja v interakciji pisca teksta z zamišljeno, predvideno publiko«.7 In še: »Institucija popularnega tiska torej deluje na podlagi fikcije o svojem občinstvu.«8 Recept Bojana Požarja: »Oblast, seks in ženske«
 Kaj si pri Bulvarju predstavljajo, da zanima javnost, pa je v Trenjih razkril njegov urednik Bojan Požar: »Tabloid ima vedno pred očmi tri osnovne elemente za pisanje zgodb; eno je oblast, seks, ženske ali pa oblast, seks, denar recimo. Če imamo enega od teh elementov, je že za tabloid zanimiva zgodba.« Morda določen del javnosti res zanimajo nenavadne spolne prakse bogatih in vplivnih ljudi ter podobne teme, vendar ni vse, kar bi ljudje ali mediji radi izvedeli, tudi v interesu javnosti. Če govorimo o primeru poslanca Jurija, je interes javnosti vsekakor, da izve za nenamensko porabo davkoplačevalskega denarja9, vendar je sporno, kako so pri Bulvarju to storili. Ne samo da so objavili fotografijo, na kateri naj bi bil gol poslanec v družbi prav tako golega para, ampak so v članku razkrili zelo intimne podrobnosti o Juriju in njegovi družini, ki jih je ta zaupal novinarju »pod krinko«. Poleg tega so z manipulacijo (domnevno anketo) Jurija dobili na laži, češ da je zvest svoji ženi. Ob tem naslednje besede Požarja, ki jih je izrekel v Trenjih, izzvenijo vsaj čudno, če ne kar cinično: »Jurijeva erotična praksa je tukaj samo sredstvo, da se dokaže, kako on troši denar, kako laže in kako je dvoličen.« Senzacionalizem v imenu svobode govora
 Če odgovorni urednik Slovenskih novic pravi, da je njihov časopis v službi radovednosti, je novinar istega časopisa Bojan Budja mnenja, da pri njih pišejo tisto in na tak način, kar je všeč ljudstvu. To je zapisal v komentarju pogovora s takratno direktorico Mirovnega inštituta dr. Vlasto Jalušič.10 Mirovni inštitut je namreč konec leta 2001 izdal prvo Poročilo skupine za spremljanje nestrpnosti, v katerem so raziskovalci med drugim analizirali tudi Slovenske novice, omenjena članka pa sta bila neke vrste odgovor na to poročilo. Poročilo ugotavlja, da so določeni mediji, posebno popularni tisk, diskriminatorno poročali o določenih družbenih skupinah, pri tem pa so se nekritično opirali na tako imenovani »glas ljudstva«. Pri glasu ljudstva gre za »oblikovanje ali povzemanje mnenja nekaterih delov javnosti, ki se s pomočjo medijev oblikuje in celo deluje kot večinski glas ljudstva«.11 Kot že rečeno, se Budja v odgovoru na poročilo sklicuje prav na glas ljudstva: »Zgodbe so tisto, kar dela časnik drugačen od telefonskega imenika. In če so začinjene s ščepcem ali dvema senzacionalizma, nič slabega. Kajti bralci hočejo zgodbe, da se bodo obveščali in vzgajali. Berljive in sočne. Pa četudi je zavoljo tega pogled na etiko časnikarstva nekoliko drugačen.«12 Iz omenjenega članka iz neprizanesljivih vprašanj novinarke Barbare Pance13, ki jih je zastavljala direktorici Mirovnega inštituta, je med drugim mogoče razbrati opravičevanje diskriminatorne in ekstremne govorice Slovenskih novic, ki jo ugotavlja Poročilo14, v imenu zahtev, ki da jih imajo bralci časopisa. Torej v imenu svobode govora in pluralizma oziroma relativizma mnenj, ki naj bi bili značilnost demokracije. Še sreča, da bralci razumejo, kot se je v Studiu City izrazil Marjan Bauer, da so Slovenske novice takšne vrste časopis, ki ga ljudje ne jemljejo preveč resno. 1 Kurtz v Poler Kovačič, 2003, str. 57.
 Erjavec, Karmen (2000): »Medijska pismenost kot pogoj uspešne politične socializacije«. Teorija in praksa, 37, 4, str. 672–685.
 Luthar, Breda (1998): Poetika in politika tabloidne kulture. Znanstveno in publicistično središče. Ljubljana.
 Luthar, Breda (2001): »Žurnalizem: poetika skupnosti pod krinko kronologije dogodkov«. Teorija in praksa, 38, 2, str. 201–212.
 Poler Kovačič, Melita (2003) »Komunitaristični pristopi k novinarstvu: naslovnik kot subjekt«. Teorija in praksa, 40, 1, str. 57–73.
 Bezjak, Branka in Matija Stepišnik (2004): »Tiranija ‘’radovednosti’’«. Medijska preža, 20–21, str. 4–6.
 Sonja MerljakKo so novinarji v moralnih dvomihDeni Eliott, profesorica medijske etike z Univerze v Montani, je pripravila niz etičnih odločitev, ki so razvrščene od moralno prepovedanih, preko moralno dovoljenih do moralnega ideala.Bojan Požar je v oddaji Trenja, v kateri so razpravljali o primeru Juri, med drugim dejal, da ne ve, koga bi lahko poklical v torek popoldne, ko postavlja Bulvar, in ga vprašal, ali je morda njegov članek pravno sporen. Prav zato, ker je dan pred izidom članka težko dobiti takšno informacijo, še teže pa je razmisliti o etičnem ravnanju in sprejeti etično odločitev, bi morale medijske hiše razmisliti, kako bodo reševale etične dileme, še preden te nastanejo. Najslabše, kar se jim lahko zgodi, je, da dan po tistem, ko naredijo nekaj etično spornega, na vprašanje, zakaj so to naredili, odgovorijo: »Ker se nam je v tistem trenutku to zdelo pametno.«
 Ameriški novinarji, vsaj tisti v resnih medijih, kjer se zavedajo nevarnosti, da napačne etične odločitve škodijo njihovi kredibilnosti in ugledu, poznajo interne etične kodekse in imajo svoje ombudsmane. Posamezni inštituti in organizacije so celo vzpostavile centre, kjer lahko medijske hiše, ki so se znašle pred etično dilemo, v 24 urah izvedo, kakšno je mnenje tega inštituta o njihovi dilemi in kako naj se je lotijo.
 V Sloveniji poznamo samo kodeks Društva novinarjev Slovenije in interni kodeks RTV Slovenija. Nobena od medijskih hiš ni postavila svojega ombudsmana. Že bežen prelet časopisov in revij pokaže, da o etiki skoraj nikjer posebno ne razmišljajo, kaj šele da bi imeli vzpostavljene mehanizme, ki bi omogočili racionalno etično odločitev. Podobno velja tudi za radijske in televizijske vsebine. O etiki slovenski novinarji spregovorijo šele, ko je nekaj res hudo narobe. In takrat se čudijo, kako je do tega lahko prišlo.
 Kaj je morala in kaj etika? Morala je vrednotenje in usmerjanje medsebojnih odnosov kot posledica pojmovanja dobrega in slabega. Glede na nazor jo delimo, denimo, na krščansko ali meščansko, glede na področje delovanja pa, na primer, na poslovno, politično in tudi novinarsko. Etika so načela o dobrem in zlem. Etično ravna tisti, ki sledi moralnim dolžnostim in ne dela tistega, kar je moralno prepovedano.
 Na primer: moralno prepovedano je delati zlo! To počne tisti, ki, na primer, zakrivi smrt, poškodbo ali bolečino, ali pa nekoga prikrajša za svobodo ali zadovoljstvo. Temu se lahko izognemo, če sledimo preprostim moralnim pravilom: ne ubijaj, ne povzročaj poškodb in bolečine, ne jemlji svobode in zadovoljstva, ne varaj in ne goljufaj. In še: drži obljubo, spoštuj zakone in opravljaj svojo dolžnost. Vsak bi se moral držati moralnih pravil, razen če je kršitev upravičena. Kaj to pomeni? Če nekoga zapremo, mu jemljemo svobodo. Toda ker se vsi nepristranski racionalni ljudje v neki družbi strinjamo, da je treba nekoga, ki je zakrivil kaznivo dejanje in bil spoznan za krivega, kaznovati, torej zapreti, je ta kršitev moralnih pravil upravičena. Kršitev pa ni upravičena, ko opravljamo dolžnost ali si prizadevamo za moralni ideal.
 Ni enega samega pravega odgovora na etično dilemo. In nekatere odločitve so moralno in etično sporne. Najpomembneje je, da takrat, ko se znajdemo pred etično dilemo, vemo, zakaj smo se v nekem trenutku odločili, kot smo se, tudi če se naša odločitev pozneje izkaže za sporno.
 Kako naj to vemo? Pomaga osnutek postopka morebitnega odločanja, tako imenovana sistemska moralna analiza. Deni Eliott, profesorica medijske etike z Univerze v Montani, je pripravila niz etičnih odločitev, ki so razvrščene od moralno prepovedanih, preko moralno dovoljenih do moralnega ideala. Njena meja med prepovedanim in dovoljenim je moralni minimum, ki se ga moramo držati. Svojo razdelitev je utemeljila na delu ameriškega filozofa Bernarda Gerta On Morality. Sistemska moralna analiza nam razjasni, kaj je v določenem primeru moralno in kaj ni; kaj je prepovedano, kaj zahtevano (to je moralni minimum), kaj zaželeno in kaj spodbujano. Slednje je moralni ideal. Sistemsko moralno analizo bi bilo koristno uporabiti, kadar obstaja verjetnost, da bo zaradi naše odločitve oziroma ravnanja nekdo oškodovan. Pri tem moramo imeti v mislih, da ni vedno nekdo odgovoren, zato ker je bil nekdo drug oškodovan. Na kaj moramo torej biti pozorni? Najprej na to, zakaj je nekaj moralni problem. Potem na to, kakšna je morebitna škoda. In nazadnje še na to, kdo o neki stvari odloča oziroma kdo je za nekaj moralno odgovoren.
 Kako upravičimo našo odločitev: najprej razmislimo, kaj je moralno prepovedano, kaj smo dolžni narediti, na katere načine lahko še opravimo nalogo in katero škodo lahko preprečimo, ko izbiramo med različnimi možnostmi za ravnanje. Pri odločitvi nas lahko vodi dvoje – kako bi na našem mestu ravnal naš osebni idol, če ga imamo, in kako bomo v javnosti upravičili našo odločitev.
 Preden sprejmemo neko odločitev, poskušamo odgovoriti na vprašanje, kakšna škoda lahko nastane. Koga lahko z našim ravnanjem prizadenemo? Kdo je odgovoren za dejanje, ki lahko nekomu škodi (novinar, urednik, vir informacij)? Ta oseba, imenujemo jo moralni agent, mora vedeti, kaj mora narediti, česa ne sme in kaj bi bilo zaželeno, da naredi. In če krši moralna pravila: je to upravičeno? Včasih se ljudje, ki razpravljajo o neki etični dilemi, ne strinjajo, ali je konkretno ravnanje moralno sporno; lahko pa se dogovorijo, katera splošna ravnanja niso moralna.
 Tudi za novinarje veljajo splošni etični principi: kadar so si v nasprotju, moramo vedeti, zakaj smo sledili enemu in ne drugemu. Prvi princip je ne ubijaj. Vedeti moramo, da lahko novinarsko besedilo koga pripravi do samomora in da v državah, kjer imajo smrtno kazen, novinarska besedila lahko za nekoga pomenijo smrtno obsodbo. Drugi princip je zmanjšuj škodo: ta je lahko fizična, čustvena, lahko vključuje kršitev pravic, pomeni žalitev nekoga ali prizadene interese posameznika ali skupine. Tretji princip je ravnaj pravično (podobne stvari je treba podobno obravnavati, različna obravnava pa mora biti moralno upravičena). Četrti princip je pomagaj tistim, ki potrebujejo takojšnjo pomoč (če smo prvi na prizorišču prometne nesreče, najprej pomagamo, potem si beležimo, kaj se dogaja; ko je treba javnost posvariti pred splošno nevarnostjo, tega ne hranimo zase kot ekskluzivno informacijo). Peti princip je drži obljubo. Pisanje člankov vsebuje obljubo, da bomo obveščali javnost in da bomo imeli v mislih interes javnosti. Toda obljube dajemo tudi virom informacij in tudi teh se moramo držati. Šesti princip je spoštuj ljudi: ohraniti moramo njihovo zasebnost, dostojanstvo in avtonomijo. Ne smemo jih zlorabljati v namene, s katerimi se ne bi strinjali. Sedmi princip je ne goljufaj: ne smemo lagati, se pretvarjati, zavajati vira z napačnimi podatki o članku, ki ga želimo napisati.
 Kaj naj naredi, recimo, fotoreporter, ki je priča javnemu skupinskemu posilstvu? Naj poskuša pomagati žrtvi ali naj – ker vidi, da ji ne more, saj je sam proti množici – zadevo dokumentira. In kaj naj potem stori s fotografijo? Jo objavi in tvega, da bodo gledalci prepoznali storilce in, kar bi bilo se hujše, žrtev? Naj jo preda policiji kot dokaz? Naj jo ohrani zase?
 Poglejmo primer prelomljene obljube: moralno pomembna značilnost obljube je, da neko moralno nevtralno dejanje spremeni v moralno pričakovanega. Obljuba je moralna jezikovna zaveza. Prelomljena obljuba zmanjšuje zaupanje. Ko se moramo odločiti, ali je upravičeno prelomiti obljubo, se lahko vprašamo: je bila obljuba prostovoljna? Če je bila, jo je moralno prepovedano prelomiti, razen če za to ni opravičljivega razloga. Izjema se lahko zgodi takrat, ko bi bila škoda zaradi držanja obljube večja od tiste, če je ne bi držali. Hkrati mora biti posledica prelomljene obljube v korist najšibkejšega izmed vpletenih. Za povrh vsega pa moramo pojasniti, zakaj smo obljubo prelomili. Marjan Zlobec je sicer pojasnil, zakaj je prelomil obljubo Ireni Grafenauer. Vendar – ali bi bila škoda večja, če bi jo držal? In kdo je bil v tem primeru najšibkejši (flavtistka, upravni odbor oziroma njegov tedanji predsednik, javnost?)
 Kdaj smo novinarji moralno odgovorni za svoje ravnanje? Če je škoda nastala zaradi naše malomarnosti, na primer zaradi zanemarjanja dolžnosti. Če smo zavestno škodovali. Ali če bi kot odgovorna oseba lahko predvideli posledice ravnanja (škodo) in bi lahko cilj dosegli z manj storjene škode. izpis
 Kaja JakopičRealna televizija kot laboratorijski eksperimentV ZDA so že napovedali nov resničnostni šov Make Me a Mum, v katerem se bodo moški tekmovalci potegovali za darovalca sperme ženski, ki si želi postati mamica – Ali gredo lahko ustvarjalci oddaj realne televizije lahko še niže, je logično vprašanje, ki se zastavi po tem, ko si ogledamo nekaj oddaj tega žanra, ki jih trenutno predvajajo evropske in ameriške televizijske mrežeV programih t. i. realne televizije nastopajo »navadni« ljudje, anonimneži, ki živijo v posebnih situacijah, in tekmujejo za denarno nagrado, vse skupaj pa nenehno snemajo kamere. Gledalci lahko dogajanje spremljajo v skrajšanih epizodah, hkrati pa lahko tudi sodelujejo in glasujejo za tistega tekmovalca, ki si po njihovem mnenju zasluži glavno denarno nagrado. Realna TV že od 1973
 Vendar realna TV ni nov fenomen, saj je ameriška televizijska postaja PBS takšen format prvič prikazala že leta 1973, ko je vrtela serijo An American Family, kjer so člane družine Loud snemali sedem mesecev, po televiziji pa prikazali 12 ur njihovega življenja. V tem obdobju so bili gledalci priča različnim zgodbam v družini Loud, med drugim tudi homoseksualnemu razkritju enega izmed družinskih članov ter ločitvi staršev. Ta serija je bila gotovo navdih za ameriško postajo MTV, ki je leta 1992 začela predvajati oddajo Real World, v kateri je sedem mladostnikov, ki se med seboj niso poznali, tri mesece skupaj živelo v stanovanju, njihovo življenje pa so seveda nenehno spremljale kamere. Začetek realne televizije je torej pomenil Real World, ki je postal matrica za vse poznejše oddaje istega tipa.
 Oddaje Big Brother, American Idol, Temptation Island in ne nazadnje Pop Stars ter Sanjski moški in Sanjska ženska, ki smo ju lahko videli tudi v slovenski različici, so le blaga verzija oddaj resničnostne TV, ki so se v zadnjih petih letih intenzivno začele pojavljati po televizijskih programih. Pravzaprav so serije resničnostne televizije v zadnjih nekaj letih postale najhitreje rastoči žanrski trend na televiziji, saj so jim nedavno celo podeljevalci nagrade emmy namenili posebno kategorijo »najboljša resničnostna serija«. Stroški produkcije večine serij so relativno nizki, prav tako pa televizijskim mrežam omogočajo hitro in poceni zapolnjevanje programskih lukenj v najbolj gledanih terminih, ki nastajajo zaradi odpovedanih igranih serij.
 Prav to dejstvo, ki je seveda povezano z bitko za čimveč gledalcev, je ustvarjalce oddaj realne televizije pripeljalo do tekme za najbolj bizarni reality show – kdo se upa iti dlje. Debate o morali in etičnost vsebin oddaj realne televizije trenutno najbolj zaposlujejo medijske strokovnjake, sociologe in psihologe, ki so prepričani, da je vse skupaj šlo že čez vse meje okusa in dostojanstva. Pravzaprav še noben televizijski žanr ni spodbudil toliko debat, kritike in zgražanja kot prav format oddaj realne televizije.
 Nov izum so ponudili zdaj v Nemčiji. Mednarodni uspeh oddaje Big Brother je zbudil zanimanje pri nemških producentih, saj nameravajo narediti resničnostni šov, podoben filmu Trumanov šov, z naslovom Big Brother - Das Dorf (vas Velikega brata), ki naj bi trajal kar nekaj let. V bližini Kölna že postavljajo konstrukcijo vasi, ki se bo razprostirala na 4000 kvadratnih metrih, poleg hiš pa nameravajo zgraditi tudi cerkev, knjižnico, banko in šole. Upajo, da bodo lahko izbrali 26 tekmovalcev, ki bi v tej vasi preživeli nekaj let svojega življenja. Povprečen resničnostni šov je doslej trajal do sto dni, ta bi trajal več let, uporabili pa bodo kar 2000 kamer.
 Vsi protesti in zgražanje v javnosti zaradi vsebine oddaj realne televizije so bili do sedaj le dobra reklama, saj je znan le en primer, ko so oddajo ukinili še pred koncem nameravanega predvajanja. To je bila nizozemska oddaja The Tokkies, v kateri je nastopala istoimenska družina, ki so ji ponudili oddajo, potem ko so se člani družine pred kamerami pretepli z bejzbolskimi kiji in zažgali stanovanje. Po incidentu so jih naselili v hiši blizu Amsterdama in jih začeli snemati, vendar so zaradi slabega odziva oglaševalcev oddajo ukinili.
 Verjetno je kar nekaj razlogov, da so oddaje realne televizije kljub vsemu tako priljubljene. Eden je koncept instantne slave tekmovalcev, saj v oddajah nastopajo običajni posamezniki v sicer posebnih situacijah, gledalci pa jih ves čas spremljajo po televiziji. Drugi razlog je gotovo denar, saj oddaje tekmovalcem obljubljajo nagrade, le-ti pa običajno niso nikakršni strokovnjaki, ki bi takšno vsoto lahko zaslužili s svojim znanjem in delom. Tretji razlog za uspeh pa je, ne nazadnje, zagotovo t. i. sindrom guilty pleasure, ki ga imajo gledalci oddaj – uživati v nesreči drugih. Gledalci imajo občutek, da tega ne bi smeli gledati.
 Tekmovalci v oddajah realne televizije so pripravljeni na poniževanje in druge morbidnosti pred kamerami. Lahko bi rekli, da gre v tem primeru tudi za laboratorijski eksperiment, v katerem je človek kot podgana izpostavljen različnim omejevanjem, družbenim interakcijam in pravilom, medtem ko ga snemajo in umetno spodbujajo z raznimi nagradami in kaznimi. Preizkušajo njihovo možnost preživetja v posebnih okoliščinah. In mnogi so za svojih 15 minut slave očitno pripravljeni na vse.


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 27.11.2014
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 L 342/48
 ROZHODNUTIE SPOLOČNÉHO VÝBORU EHP
 č. 140/2014
 z 27. júna 2014,
 ktorým sa mení príloha XX (Životné prostredie) k Dohode o EHP
 SPOLOČNÝ VÝBOR EHP,
 so zreteľom na Dohodu o Európskom hospodárskom priestore (ďalej len „Dohoda o EHP“), a najmä na jej článok 98,
 keďže:
 (1)
 Rozhodnutie Európskeho parlamentu a Rady č. 1359/2013/EÚ zo 17. decembra 2013, ktorým sa mení smernica 2003/87/ES s cieľom objasniť ustanovenia týkajúce sa harmonogramu aukcií emisných kvót skleníkových plynov (1), sa má začleniť do Dohody o EHP.
 (2)
 Príloha XX k Dohode o EHP by sa preto mala zodpovedajúcim spôsobom zmeniť,
 PRIJAL TOTO ROZHODNUTIE:
 Článok 1
 V bode 21al (smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES) prílohy XX k Dohode o EHP sa dopĺňa táto zarážka:
 „—
 32013 D 1359: rozhodnutie Európskeho parlamentu a Rady č. 1359/2013/EÚ zo 17. decembra 2013 (Ú. v. EÚ L 343, 19.12.2013, s. 1).“
 Článok 2
 Znenie rozhodnutia č. 1359/2013/EÚ v islandskom a nórskom jazyku, ktoré sa uverejní v dodatku EHP k Úradnému vestníku Európskej únie, je autentické.
 Článok 3
 Toto rozhodnutie nadobúda účinnosť 28. júna 2014 pod podmienkou, že Spoločnému výboru EHP boli doručené všetky oznámenia podľa článku 103 ods. 1 Dohody o EHP (2).
 Článok 4
 Toto rozhodnutie sa uverejní v oddiele EHP Úradného vestníka Európskej únie a v dodatku EHP k Úradnému vestníku Európskej únie.
 V Bruseli 27. júna 2014
 Za Spoločný výbor EHP
 predseda
 Gianluca GRIPPA
 (1) Ú. v. EÚ L 343, 19.12.2013, s. 1.
 (2) Ústavné požiadavky neboli oznámené.


type: other

text:
4858. Odločba o rešitvi spora glede pristojnosti med prekrškovnim organom in sodiščem, stran 14696.
 Številka: P-2/08-7
 Ustavno sodišče je v postopku za rešitev spora glede pristojnosti, začetem z zahtevo Mestnega redarstva Mestne občine Ljubljana, na seji 20. novembra 2008
 Za odločanje o pravnem sredstvu, vloženem zoper plačilni nalog Mestne občine Ljubljana št. 29022993 z dne 11. 9. 2006, je pristojno Mestno redarstvo Mestne občine Ljubljana.
 1. Mestno redarstvo Mestne občine Ljubljana je na podlagi 57. člena Zakona o prekrških (Uradni list RS, št. 7/03 in nasl. – v nadaljevanju ZP-1) kršitelju izdalo plačilni nalog zaradi kršitve 8. točke četrtega odstavka 52. člena Zakona o varnosti cestnega prometa (Uradni list RS, št. 83/04 in nasl. – v nadaljevanju ZVCP-1). Zoper ta plačilni nalog je kršitelj 25. 9. 2006 vložil zahtevo za sodno varstvo (tretji odstavek 57. člena ZP-1).
 2. Ko je Okrajno sodišče v Ljubljani 4. 4. 2007 zahtevo za sodno varstvo prejelo v reševanje, se je s sklepom z dne 18. 12. 2007 izreklo za nepristojno za odločanje o njej. Sodišče se sklicuje na to, da je 25. 11. 2006 začel veljati Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o prekrških (Uradni list RS, št. 115/06 – v nadaljevanju ZP-1D), s katerim je bil uveljavljen novi 57.b člen, ki je določil, da zoper plačilni nalog iz 57. člena ZP-1, ki se izda za kršitev predpisov o ustavljanju in parkiranju vozil v cestnem prometu, ni dovoljena zahteva za sodno varstvo, kršitelj pa ima pravico do ugovora v osmih dneh od vročitve plačilnega naloga. Sodišče navaja, da gre za postopkovno določbo, ki se začne uporabljati z dnem uveljavitve zakona. Meni, da zato, ker je zahtevo za sodno varstvo prejelo po tem, ko je navedena določba že začela veljati, za odločanje o njej ni pristojno, temveč je pristojen prekrškovni organ.
 3. Mestno redarstvo Mestne občine Ljubljana je na Ustavno sodišče vložilo zahtevo za odločitev o sporu glede pristojnosti. V njej navaja, da je bila zahteva za sodno varstvo v času odločanja o prekršku (11. 9. 2006) po ZP-1 edino pravno sredstvo zoper plačilni nalog, ter da mestni redar v tem času ni imel možnosti odločiti po 57.b členu ZP-1.
 4. Ustavno sodišče je na podlagi osme alineje prvega odstavka 160. člena Ustave pristojno, da odloča o sporih glede pristojnosti med sodišči in drugimi državnimi organi. Po drugem odstavku 61. člena Zakona o Ustavnem sodišču (Uradni list RS, št. 64/07 – ur. p. b. – v nadaljevanju ZUstS) lahko, če pride do spora glede pristojnosti zato, ker več organov zavrača pristojnost v posamezni zadevi, zahteva rešitev spora glede pristojnosti organ, ki mu je bila zadeva odstopljena, ker meni, da zanjo ni pristojen.
 5. V obravnavani zadevi je prekrškovni organ 11. 9. 2006 na podlagi petega odstavka 57. člena ZP-1 izdal plačilni nalog zaradi prekrška iz 8. točke četrtega odstavka 52. člena ZVCP-1. V času izdaje plačilnega naloga je bilo pravno sredstvo zoper tak plačilni nalog v skladu s tretjim odstavkom 57. člena ZP-1 zahteva za sodno varstvo. ZP-1D je v tem delu spremenil ureditev iz ZP-1 in v 57.b členu določil, da zoper plačilne naloge iz 57. člena ZP-1, ki so izdani za kršitve predpisov o ustavljanju in parkiranju vozil v cestnem prometu, ni dovoljena zahteva za sodno varstvo, temveč ugovor, o katerem odloča prekrškovni organ. Zoper odločbo prekrškovnega organa je po splošnih pravilih postopka o prekršku dovoljena zahteva za sodno varstvo (prvi odstavek 59. člena ZP-1). ZP-1D je začel veljati 25. 11. 2006. Od takrat dalje se glede na prehodno določbo uporabljajo vse njegove določbe.
 6. V obravnavani zadevi je Okrajno sodišče v Ljubljani pravno sredstvo, ki ga je kršitelj vložil zoper plačilni nalog, prejelo v reševanje po 25. 11. 2006. Pri odločanju o tem pravnem sredstvu je torej treba uporabiti tudi določbe, ki jih je uveljavil ZP-1D (pa tudi morebitne druge spremembe zakona, ki so bile uveljavljene do dneva odločanja). Po veljavni ureditvi je pravno sredstvo za plačilni nalog, ki je bil izdan v obravnavani zadevi, ugovor. Pravno sredstvo, ki ga je vložil kršitelj, je zato treba šteti kot ugovor, za odločanje o njem pa je pristojno Mestno redarstvo Mestne občine Ljubljana.
 7. Ustavno sodišče je sprejelo to odločbo na podlagi četrtega odstavka 61. člena ZUstS in četrte alineje drugega odstavka 46. člena Poslovnika Ustavnega sodišča (Uradni list RS, št. 86/07) v sestavi: predsednik Jože Tratnik ter sodnici in sodniki mag. Marija Krisper Kramberger, mag. Miroslav Mozetič, dr. Ernest Petrič, Jasna Pogačar, dr. Ciril Ribičič in Jan Zobec. Odločbo je sprejelo soglasno.


text:
 8.5.2008
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 L 124/18
 AFGØRELSE TRUFFET AF DET BLANDEDE EØS-UDVALG
 nr. 156/2007
 af 7. december 2007
 om ændring af bilag II (Tekniske forskrifter, standarder, prøvning og certificering) til EØS-aftalen
 DET BLANDEDE EØS-UDVALG HAR —
 under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde som ændret ved protokollen om tilpasning af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, i det følgende benævnt »aftalen«, særlig artikel 98, og
 ud fra følgende betragtninger:
 (1)
 Bilag II til aftalen blev ændret ved afgørelse truffet af Det Blandede EØS-udvalg nr. 141/2007 af 26. oktober 2007 (1).
 (2)
 Kommissionens beslutning 2007/395/EF af 7. juni 2007 om de nationale bestemmelser om anvendelsen af korte chlorparaffiner, som Kongeriget Nederlandene har givet meddelelse om i henhold til EF-traktatens artikel 95, stk. 4 (2), bør indarbejdes i aftalen —
 TRUFFET FØLGENDE AFGØRELSE:
 Artikel 1
 Følgende punkt indsættes efter punkt 12x (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/66/EF) i kapitel XV i bilag II til aftalen:
 »12y.
 32007 D 0395: Kommissionens beslutning 2007/395/EF af 7. juni 2007 om de nationale bestemmelser om anvendelsen af korte chlorparaffiner, som Kongeriget Nederlandene har givet meddelelse om i henhold til EF-traktatens artikel 95, stk. 4 (EUT L 148 af 9.6.2007, s. 17).«
 Artikel 2
 Den islandske og den norske udgave af beslutning 2007/395/EF, der offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidendes EØS-tillæg, er autentiske.
 Artikel 3
 Denne afgørelse træder i kraft den 8. december 2007, forudsat at Det Blandede EØS-udvalg har modtaget alle meddelelser i henhold til aftalens artikel 103, stk. 1 (3).
 Artikel 4
 Denne afgørelse offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidendes EØS-afsnit og EØS-tillæg.
 Udfærdiget i Bruxelles, den 7. december 2007.
 På vegne af Det Blandede EØS-udvalg
 Stefán Haukur JÓHANNESSON
 Formand
 (1) EUT L 100 af 10.4.2008, s. 68.
 (2) EUT L 148 af 9.6.2007, s. 17.
 (3) Ingen forfatningsmæssige krav angivet.


type: wikipedia

text:
Juan José Calandria est un peintre et sculpteur uruguayen né en 1902 à Canelones (Uruguay) et mort en 1980.
 Parcours artistique
 Juan José Calandria est né à Canelones en Uruguay. Après avoir obtenu son diplôme de fin d'études, il entre à l'École des Arts décoratifs puis à l'École Industrielle, en ayant dans l'idée de devenir architecte. Toutefois la sculpture l'intéresse tellement qu'il consacre finalement tout son temps à étudier ce dernier domaine.
 Âgé de dix-huit ans, Calandria devient assez connu lorsqu'il remporte la plus importante bourse d'études d'Uruguay qui lui permet de poursuivre ses études pendant quatre années. Cependant, il est jugé trop jeune pour recevoir ce prix. Il ne se décourage pas, continue ses études avec ses propres moyens et remporte de nouveau cette bourse à l'âge de vingt-deux ans. Il gagne alors sa première médaille d'or et le grand Prix de l'Exposición Agropecuaria y Industrial de Canelones.
 Après de nombreux voyages en Europe, Calandria s'établit à Paris où il séjourne durant quatorze ans, travaillant sous la houlette de Bourdelle, Charles Despiau et Marcel Gimond. Il devient rapidement l'assistant de Gimond à l'Académie Colarassi mais enseigne également dans son propre atelier. En 1939, son talent est désormais reconnu et ses œuvres exposées dans de nombreuses galeries parisiennes (Les Salons des Tuileries et du Printemps ainsi que l'exposition des Artistes Contemporains).
 Calandria obtient la médaille d'or à l'exposition internationale de Paris. Plusieurs de ses sculptures sont exposées au pavillon de l'Uruguay.
 Lorsque la Seconde Guerre mondiale éclate, Calandria est en vacances en Grèce. Il embarque pour New York, où il séjourne un an pendant lequel il expose à plusieurs reprises. Ensuite, il retourne en Uruguay et est nommé Consul de La Nouvelle-Orléans en 1941. Il se marie la même année avec Challis Walker et déménage pour le sud où il s'installe définitivement avec sa famille.
 Lorsqu'il quitte ses fonctions de consul en 1958, il peut alors retrouver son métier d'artiste qui gagne en renommée. Par ailleurs, son œuvre devient de plus en plus abstraite.
 Carrière d'enseignant
 À Paris, durant la , Calandria enseigne la sculpture et le dessin au Club des Arts et Métiers. Il enseigne également à des adultes et des enfants dans son atelier de Pontalba. Plus tard, à La Nouvelle-Orléans, il a enseigné la sculpture durant plusieurs années à l'École de Peinture et de Sculpture Calandria de Gallier Hall et ensuite dans son atelier de l'avenue Jefferson. Son exposition au Trade Mart fut la plus vaste et la plus importante.
 Problèmes de santé
 Perclus d'arthrite, il poursuit néanmoins son travail à genoux car toute autre position lui est impossible. Forcé d'arrêter la sculpture, il continue à peindre de façon prolifique et prépare une autre grande exposition.
 Toutefois il a développé une nouvelle maladie en 1978. Il annule son exposition et cesse également de peindre deux ans avant de mourir. Il a été le premier artiste de La Nouvelle-Orléans à vendre une de ses œuvres, en l'occurrence une sculpture, pour enrichir la collection permanente des Arts de La Nouvelle-Orléans.
 Liens externes
 Peintre uruguayen
 Sculpteur uruguayen
 Naissance à Canelones
 Naissance en décembre 1902
 Décès en juillet 1980
 Décès à 77 ans
 Lieu de décès inconnu


type: legislation

text:
 10.7.2020
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 223/3
 IZVEDBENA UREDBA KOMISIJE (EU) 2020/1007
 z dne 9. julija 2020
 o začasni prekinitvi vlaganja zahtevkov za pomoč za zasebno skladiščenje ovčjega in kozjega mesa v skladu z Izvedbeno uredbo (EU) 2020/595
 EVROPSKA KOMISIJA JE –
 ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije,
 ob upoštevanju Uredbe (EU) št. 1308/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o vzpostavitvi skupne ureditve trgov kmetijskih proizvodov in razveljavitvi uredb Sveta (EGS) št. 922/72, (EGS) št. 234/79, (ES) št. 1037/2001 in (ES) št. 1234/2007 (1),
 ob upoštevanju Izvedbene uredbe Komisije (EU) 2016/1240 z dne 18. maja 2016 o pravilih za uporabo Uredbe (EU) št. 1308/2013 Evropskega parlamenta in Sveta glede javne intervencije in pomoči za zasebno skladiščenje (2) ter zlasti člena 45(3)(a) in (c) Uredbe,
 ob upoštevanju naslednjega:
 (1)
 V skladu z Izvedbeno uredbo Komisije (EU) 2020/595 (3) je od 7. maja 2020 za zasebno skladiščenje ovčjega in kozjega mesa na voljo pomoč pod pogoji iz Izvedbene uredbe (EU) 2016/1240.
 (2)
 Po analizi položaja na trgu in uporabe sheme pomoči za zasebno skladiščenje ovčjega in kozjega mesa iz Izvedbene uredbe (EU) 2020/595 se priporoča prenehanje dodeljevanja pomoči za zasebno skladiščenje in določitev roka za vložitev zahtevkov. Komisija namerava zadevno uredbo o končanju predložiti v mnenje Odboru za skupno ureditev kmetijskih trgov. Vendar bi to lahko povzročilo preveliko število zahtevkov za shemo pomoči.
 (3)
 Zato bi bilo treba začasno prekiniti vlaganje zahtevkov za pomoč iz Izvedbene uredbe (EU) 2020/595 in zavrniti katere koli zahtevke, vložene pred obdobjem začasne prekinitve, kadar bi se o sprejetju zahtevka odločalo v obdobju začasne prekinitve.
 (4)
 Da bi se preprečile špekulacije, bi ta uredba morala začeti veljati na dan objave v Uradnem listu Evropske unije –
 SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:
 Člen 1
 1. Uporaba člena 3 Izvedbene uredbe (EU) 2020/595 se začasno prekine za obdobje od 10. julija 2020 do 16. julija 2020. Zahtevki za sklenitev pogodb, vloženi v navedenem obdobju, se ne sprejmejo.
 2. Zahtevki, vloženi po 8. juliju 2020, o sprejetju katerih bi se odločalo v obdobju iz odstavka 1, se zavrnejo.
 Člen 2
 Ta uredba začne veljati na dan objave v Uradnem listu Evropske unije.
 Ta uredba je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah.
 V Bruslju, 9. julija 2020
 Za Komisijo
 V imenu predsednice
 Wolfgang BURTSCHER
 Generalni direktor
 Generalni direktorat za kmetijstvo in razvoj podeželja
 (1) UL L 347, 20.12.2013, str. 671.
 (2) UL L 206, 30.7.2016, str. 71.
 (3) Izvedbena uredba Komisije (EU) 2020/595 z dne 30. aprila 2020 o dodelitvi pomoči za zasebno skladiščenje ovčjega in kozjega mesa ter vnaprejšnji določitvi zneska pomoči (UL L 140, 4.5.2020, str. 21).


type: caselaw

text:
 27.2.2010
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 C 51/15
 Usnesení Soudního dvora (pátého senátu) ze dne 23. října 2009 — Komise Evropských společenství v. Gerasimos Potamianos (C-561/08 P), Gerasimos Potamianos v. Komise Evropských společenství (C-4/09 P)
 (Spojené věci C-561/08 P a C-4/09 P) (1)
 („Kasační opravný prostředek - Veřejná služba - Dočasný zaměstnanec - Neprodloužení smlouvy na dobu určitou - Akt nepříznivě zasahující do právního postavení“)
 2010/C 51/23
 Jednací jazyk: francouzština
 Účastníci řízení
 Účastníci řízení podávající kasační opravný prostředek: Komise Evropských společenství (zástupci: J. Curral a D. Martin, zmocněnci) (C-561/08 P), Gerasimos Potamianos (zástupce: J.-N. Louis, advokát) (C-4/09 P)
 Další účastníci řízení: Gerasimos Potamianos (zástupce: J.-N. Louis, advokát) (C-4/09 P), Komise Evropských společenství (zástupci: J. Curral a D. Martin, zmocněnci) (C-561/08 P)
 Předmět věci
 Kasační opravný prostředek podaný proti rozsudku Soudu prvního stupně (sedmého senátu) ze dne 15. října 2008, Potamianos v. Komise (T-160/04), kterým Soud rozhodl, že žaloba podaná G. Potamianosem proti sdělení generálního ředitele GŘ pro výzkum, podle kterého jeho smlouva dočasného zaměstnance nebude prodloužena, je přípustná — Pojem „aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení“ — Rozdílný výklad ze strany jednak Soudního dvora a jednak Soudu prvního stupně a Soudu pro veřejnou službu
 Výrok
 1)
 Kasační opravné prostředky se zamítají.
 2)
 Každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.
 (1) Úř. věst. C 44, 21.2.2009.
 Úř. věst. C 82, 4.4.2009.