text:
Nässjö kommun är en kommun i Jönköpings län. Centralort är Nässjö.
 Kommunen ligger på det som brukar benämnas småländska höglandet. Den högsta punkten är Tomtabacken, tillika högsta punkten i hela Götaland, som sträcker sig 377 meter över havet.
 Nässjö kommun är belägen i de norra delarna av landskapet Småland och gränsar till Aneby kommun i norr, Eksjö kommun och Vetlanda kommun i öster, Sävsjö kommun i söder, Vaggeryds kommun i sydväst samt Jönköpings kommun i väster, alla i Jönköpings län. Emån rinner upp från Storesjön norr om Bodafors varifrån den först rinner söderut innan den tar av åt öster.
 Kommunen ligger i Tveta, Vedbo och Njudung, tre av Smålands traditionella små länder.
 Administrativ historik
 Kommunens område motsvarar socknarna: Almesåkra, Barkeryd, Bringetofta, Flisby, Forserum, Malmbäck, Norra Sandsjö, Norra Solberga och Nässjö. I dessa socknar bildades vid kommunreformen 1862 landskommuner med motsvarande namn.
 Nässjö municipalsamhälle inrättades 12 augusti 1881 och uppgick i Nässjö köping som bildades 1890 genom en utbrytning ur Nässjö landskommun. Köpingskommunen ombildades 1914 till Nässjö stad. 1948 införlivades Nässjö landskommun i staden. Bodafors köping bildades 1930 genom en utbrytning ur Norra Sandsjö landskommun. Forserums municipalsamhälle inrättades 24 oktober 1890 och upplöstes vid årsskiftet 1951/1952.
 Vid kommunreformen 1952 bildades fyra "storkommuner" i området: Forserum (av de tidigare kommunerna Barkeryd och Forserum), Malmbäck (av Almesåkra och Malmbäck), Norra Sandsjö (av Bringetofta och Norra Sandsjö) samt Solberga (av Flisby och Norra Solberga). Nässjö stad och Bodafors köping förblev oförändrade.
 Nässjö kommun bildades vid kommunreformen 1971 av Nässjö stad, Bodafors köping samt landskommunerna Forserum, Malmbäck, Norra Sandsjö och Solberga. Den 1 januari 1974 överfördes ett område på cirka 46 kvadratkilometer, innehållande 199 invånare, från Nässjö kommun till Sävsjö kommun. Den 1 januari 1975 överflyttades till kommunen ett område med 406 invånare från Vetlanda kommun och Björkö församling.
 Kommunen ingår sedan bildandet i Eksjö tingsrätts domsaga.
 Kommunvapnet
 Blasonering: En sköld av guld med ett blått kugghjul, däröver en blå chef med trenne grankottar av sagda metall.
 Vapnet utarbetades av dåvarande riksheraldikern och fastställdes för Nässjö stad år 1918. Kugghjulet symboliserar industri och järnväg. Sex banor strålade då samman, vilket kan antydas av hjulets sex ekrar. Antalet nämns dock inte i blasoneringen. Kottarna ska syfta på den skogrika omgivningen. Efter kommunbildningen 1971 registrerades det gamla stadsvapnet oförändrat, medan Bodafors vapen från 1948 upphörde.
 Befolkningsutveckling
 Indelningar
 Fram till 2016 var kommunen för befolkningsrapportering indelad i
 Almesåkra församling
 Barkeryd-Forserums församling
 Bringetofta församling
 Malmbäcks församling
 Norra Sandsjö församling
 Norra Solberga-Flisby församling
 Nässjö församling
 Från 2016 indelas kommunen i följande distrikt, vilka motsvarar socknarna:
 Almesåkra
 Barkeryd
 Bringetofta
 Flisby
 Forserum
 Malmbäck
 Norra Sandsjö
 Norra Solberga
 Nässjö
 Tätorter
 Det finns 11 tätorter i Nässjö kommun. I tabellen presenteras orterna i storleksordning per den 31 december 2015. >
 Centralorten är i fet stil.
 Kommunikationer
 Kommunen genomkorsas i öst-västlig riktning av riksväg 31/riksväg 40. Kommunens sydöstra del genomkorsas av länsväg 128 i nord-sydlig riktning.
 Nässjö är en järnvägsknut. I nord-sydlig riktning löper Södra stambanan som trafikeras av SJ:s fjärrtåg och Krösatågens regiontåg. Åt nordväst sträcker sig Jönköpingsbanan som trafikeras av Västtågens och Krösatågens regiontåg. Västtågen stannar i Nässjö och Forserum. Åt sydväst sträcker sig Järnvägslinjen Halmstad-Nässjö som trafikeras av Krösatågens regiontåg med stopp i Nässjö och Malmbäck. Åt öster sträcker sig Bockabanan mot Eksjö som trafikeras av Krösatågen med stopp vid Nässjö, Brinellgymnasiet och Ormaryd. Åt sydöst sträcker sig Järnvägslinjen Nässjö–Vetlanda–Åseda som även den trafikeras av Krösatågen med stopp i Nässjö och Stensjön.
 Politik
 Kommunfullmäktige
 Källa:
 Lista över kommunfullmäktiges ordförande
 Kommunstyrelsen
 Källa:
 Lista över kommunstyrelsens ordförande
 Kommunalråd
 Politiska majoriteter
 Nämnder
 Mandatfördelning i Nässjö kommun, valen 1970–2022
 Se även
 Lista över insjöar i Nässjö kommun
 Naturreservat i Nässjö kommun
 Lista över fornlämningar i Nässjö kommun
 Personer med anknytning till Nässjö kommun
 Källor
 Externa länkar
 Nässjö kommun
 Sveriges kommuner


type: wikipedia

text:
Endoplazmatické retikulum (ER) je soustava vzájemně propojených miniaturních membránových cisteren a kanálků, která se nachází v cytoplazmě drtivé většiny eukaryotních buněk. Napojuje se na buněčné jádro a obvykle i na Golgiho aparát.
 Endoplazmatické retikulum zvětšuje vnitřní povrch buňky, což má velký význam pro metabolické procesy. Rozlišujeme
 drsné (nebo hrubé) ER, na jehož vnějším povrchu jsou přisedlé ribozomy, a
 hladké ER bez přisedlých ribozomů.
 Drsná část endoplazmatického retikula se specializuje na syntézu některých bílkovin a procesy s tím související, jako je skládání těchto proteinů a jejich oligomerizace či navěšování jistých cukerných zbytků na tyto bílkoviny. V drsném ER také probíhá rozklad špatně sbalených či poškozených bílkovin – mechanismus za to zodpovědný se označuje jako ER-asociovaná degradace proteinů.
 V hladkém endoplazmatickém retikulu se odehrávají zcela odlišné procesy – odstraňování toxických (odpadních) látek, některé části metabolismu lipidů a metabolismu hemu. Dále se mohou z hladkého ER regulovaně uvolňovat vápenaté ionty.
 Historie výzkumu
 První pozorování endoplazmatického retikula se uskutečnila již světelným mikroskopem, ale výzkumníci neměli představu o tom, co vlastně pozorují. Příkladem jsou Nisslova tělíska objevená Franzem Nisslem v nervových buňkách v roce 1884. Endoplazmatické retikulum jako takové tak bylo ve srovnání s ostatními organelami objeveno až poměrně pozdě – v roce 1945 – a to díky použití elektronového mikroskopu ke studiu buněk. Práce se jmenovala A Study of Tissue Culture Cells by Electron Microscopy a jejími autory byli Keith R. Porter, Albert Claude a Ernest F. Fullam.
 Bylo popsáno ve fixovaných ptačích buňkách jako systém vzájemně propojených váčků a vláken o velikosti kolem 100–150 mikrometrů. V následujících letech se popisu této struktury věnovali i další studie a v roce 1953 Keith R. Porter poprvé navrhl termín „endoplazmatické retikulum“ („endoplazmatické“ proto, že se nachází ve vnitřní části cytoplazmy (v endoplazmě), „retikulum“ kvůli své komplikované větvené struktuře – latinsky „reticulum“ = síť).
 Evoluční původ
 Endoplazmatické retikulum se vyskytuje v buňkách všech eukaryotických (jaderných) organismů, ačkoliv je někdy velmi redukované a sotva znatelné. Společný předek všech eukaryot s nejvyšší pravděpodobností vlastnil funkční systém vnitřních membrán včetně ER. Tomu nasvědčuje i rozšíření proteinových rodin, důležitých pro funkci ER, napříč všemi eukaryotickými organismy. K těmto univerzálně se vyskytujícím bílkovinám patří coat proteiny, SNARE, GAPy a GEFy. O průběhu vzniku endoplazmatického retikula bylo publikováno několik hypotéz, autorem jedné z nich je Thomas Cavalier-Smith. Ten vychází ze skutečnosti, že je ER v podstatě kontinuální s membránou jaderného obalu, a domnívá se, že ER vzniklo vlastně současně s jádrem. Představuje si to tak, že u předka eukaryot byla DNA navázána u cytoplazmatické membrány, následně však v místě, kde byla navázána DNA, došlo k odškrcení této cytoplasmatické membrány a vzniku vnitřního váčku s DNA uvnitř. Membránový váček se na vnější straně postupně nařasil a vznikl systém endoplazmatického retikula. Následně došlo ke specializaci systému jaderné membrány a membrán ER – tyto membrány totiž začaly využívat kotranslační transport pomocí částice SRP, což je něco, co cytoplazmatická membrána neumí. Byly vypracovány teorie, jak mohl tento kotranslační transport vzniknout, když proteiny k němu potřebné jsou zároveň vytvářeny právě jen díky kotranslačnímu transportu.
 Stavba
 ER je neuvěřitelně dynamický systém vzájemně propojených váčků, v rámci kterého dochází k čilému transportu lipidů a bílkovin. Každou minutu projde endoplazmatickým retikulem mezi 2 a 10 miliony bílkovin a jen málokterá v něm zůstane. Přesto je v dlouhodobém měřítku udržována přibližně konstantní velikost ER a rozložení jeho váčků. Významnou roli v udržování rovnováhy v ER hrají molekulární motory asociované s mikrotubuly, které jsou schopné roztahovat váčky endoplazmatického retikula do požadovaného sektoru cytosolu.
 Rozsah
 Endoplazmatické retikulum představuje pravděpodobně rozsahem nejvýznamnější část systému vnitřních membrán v eukaryotické buňce (tzv. endomembránového systému). Někdy může zaujímat až 10 % objemu buňky. Je tvořeno trojrozměrným systémem vzájemně propojených trubic či plochých váčků, tzv. cisteren, který může sahat od jádra až k povrchu buňky. Celkový povrch membrán ER např. u jaterních buněk tvoří více než 50 % celkového povrchu buněčných membrán (u exokrinních buněk slinivky dokonce 60 % a v Leydigových buňkách dokonce 71 %). Celkový povrch endoplazmatického retikula v jaterních buňkách činí asi 56 000 μm2, v (objemově mnohem menších) exokrinních buňkách slinivky asi 7 800 μm2 a v Leydigových buňkách asi 32 000 μm2. Existují však i opačné extrémy: ve zralých červených krvinkách se endoplazmatické retikulum nevyskytuje, je vypuzeno společně s jádrem v průběhu zrání červených krvinek. Někdy se udávalo, že ER chybí také u prvoka E. histolytica, případně, že funkci ER zastává systém izolovaných váčků. Pomocí pokročilých fluorescenčních technik (GFP fúzní protein a následné FLIP) však bylo u tohoto prvoka nakonec nalezeno i opravdové membránové retikulum.
 Významné rozdíly v rozsahu endoplazmatického retikula jsou patrné při srovnávání různých buněčných typů v rámci lidského těla. Je známo, že například pankreatické acinární buňky, fibroblasty a plazmatické buňky mají obrovské drsné endoplazmatické retikulum. To souvisí s jejich vysokou proteosyntetickou aktivitou, tzn. vyrábí spoustu proteinů, ať už to jsou trávicí enzymy v případě acinárních buněk, kolagen v případě fibroblastů či protilátky v případě plazmatických buněk. K velkému rozvoji hladkého endoplazmatického retikula dochází v buňkách, které vyrábí steroidy (např. v buňkách kůry nadledvin), dále také v hepatocytech, ale i ve svalových buňkách, kde se označuje jako sarkoplazmatické retikulum.
 Membrána
 Cisterny endoplazmatického retikula jsou obaleny buněčnou membránou s charakteristickým složením. Například membrána ER v potkaních hepatocytech obsahuje z 53 % fosfatidylcholin, z 20,2 % fosfatidylethanolamin, z 3,7 % sfingomyelin a zbývajících 14,1 % zaujímají fosfatidylserin a fosfatidylinositol. Podobná čísla (s menšími odchylkami) platí i např. pro kořenové buňky ječmene. U kvasinky Saccharomyces cerevisiae je složení rovněž podobné, jen obsahuje o něco více fosfatidylethanolaminu (33,4 %) na úkor fosfatidylcholinu. V membráně ER se udávají i stopová množství signálních fosfolipidů (DAG, CDP-DAG, PA a lysofosfolipidů) a také dolicholu. Membrána ER je v porovnání s ostatními membránami extrémně chudá na steroly (jako je cholesterol) a složitější sfingolipidy. Absence cholesterolu je způsobena tím, že tento sterol je sice v endoplazmatickém retikulu syntetizován, ale následně je velmi rychle transportován do jiných organel.
 Lumen
 Lumen (dutina) endoplazmatického retikula má charakteristické chemické složení, jež toto prostředí odlišuje od cytosolu. Mluvíme o proteomu a metabolomu endoplazmatického retikula. Panují zde zvláštní redoxní podmínky, za kterých mohou vznikat disulfidické můstky (oxidací SH skupin), na druhou stranu se v endoplazmatickém retikulu pyridinové nukleotidy (nutné pro řadu metabolických drah) udržují v redukovaném stavu. Další anomálií je velmi vysoká koncentrace vápenatých iontů: ta je v některých buňkách až 10 000× vyšší, než v cytosolu (cca 1 mM ve srovnání s 0,1 μM v cytosolu). Naopak pH v endoplazmatickém retikulu je v podstatě neutrální, srovnatelné s cytosolem.
 Funkční části ER
 Endoplazmatické retikulum se skládá z několika morfologicky odlišitelných částí, které však mezi sebou volně komunikují a nedá se např. zamezit difuzi proteinů přítomných uvnitř ER, aby rovnoměrně vyplnily celý prostor ER. Nejčastěji uváděnými částmi ER jsou drsné endoplazmatické retikulum (RER, z angl. rough) a hladké endoplazmatické retikulum (SER, z angl. smooth). Základní rozdíl mezi drsným a hladkým ER spočívá v přítomnosti ribozomů na membráně drsného endoplazmatického retikula, zatímco v hladkém tyto struktury chybí.
 Některé studie mají tendenci uvádět jako třetí část ER ještě jaderný obal, který se od ER liší přítomností jaderných pórů a proteinů, které se vážou na chromatin a jadernou laminu. Čtvrtou část ER mohou u rostlin představovat desmotubuly endoplazmatického retikula, procházející skrz plazmodezmata mezi buňkami. William C. Pollard tyto části označuje jako subdomény a přidává k nim ještě „exportní zónu ER“ (z níž se váčky odštěpují do sekretorické dráhy) a „kontaktní zónu ER“ (kde dochází k výměně lipidů s jinými membránovými organelami).
 Funkce
 Drsné ER
 Význam drsného endoplazmatického retikula spočívá především ve výrobě a úpravě bílkovin, jejich transportu a rozkladu.
 Syntéza bílkovin
 V drsném ER dochází k výrobě (translaci) prakticky všech transmembránových bílkovin, tedy bílkovin, jež jsou trvale zabudovány do některé z buněčných membrán. Mohou to být jak proteiny určené pro cytoplazmatickou membránu, tak i např. pro membránu Golgiho aparátu, buněčného jádra, endozomů, lyzozomů, ale i pro membránu samotného endoplazmatického retikula. Mimo to jsou zde vyráběny bílkoviny, které se vyskytují uvnitř ER, Golgiho aparátu, endozomů, lysozomů a dalších složek sekreční dráhy. Konečně zde dochází k vytváření většiny proteinů, které jsou z buňky následně uvolňovány ven, do mimobuněčného prostoru.
 Translace na drsném endoplazmatickém retikulu je jedna ze dvou hlavních možností, jak může v buňce k syntéze bílkovin docházet (druhý způsob je translace na volných ribozomech v cytosolu). Translace proteinů určených pro ER začíná rovněž v cytosolu, ale následně jsou rozeznány jisté signální sekvence nacházející se na začátku vyráběného proteinu (k rozeznání dojde pomocí signál rozpoznávající částice, SRP), načež je protein naveden na SRP receptor na membráně endoplazmatického retikula a translace je znovu spuštěna. Díky SRP receptoru dojde k vazbě na speciální membránový kanál, skrz který může být polypeptid soukán do lumen endoplazmatického retikula. Existují i speciální mechanismy, jak například vyrobit bílkoviny, jež membránu překračují několikrát.
 Úpravy proteinů
 Uvnitř endoplazmatického retikula se nachází velké množství enzymů, které usnadňují skládání bílkovin, jež jsou translokovány do retikula. Jedním z těchto enzymů je proteindisulfidizomeráza (PDI), která usnadňuje vznik SS můstků. Bílkoviny vyráběné v ER se od těch cytosolických liší mimo jiné tím, že mohou mít SS můstky, protože v lumen ER jsou pro to dostatečně oxidativní podmínky. Další bílkovinou, která se účastní skládání bílkovin, je BiP protein. Tento chaperon rozeznává hydrofobní oblasti na povrchu špatně složených proteinů a pokouší se přimět tyto proteiny, aby se složily správně.
 V endoplazmatickém retikulu probíhá i část tzv. „posttranslačních modifikací“, konkrétně glykosylace, tedy výroba glykoproteinů. Většina proteinů přítomných v endoplazmatickém retikulu i v jiných částech sekreční dráhy jsou ve skutečnosti (N-)glykoproteiny. V endoplazmatickém retikulu se na proteiny přidává poměrně komplikovaný větvený oligosacharid (tzv. prekurzorový oligosacharid), který je pro tento účel předpřipraven v membráně (navázaný na dolichol). V následujícím kroku je část monosacharidů promptně odstraněna. Ačkoliv většina glykosylační rozmanitosti vzniká až v Golgiho aparátu, i glykosylace v ER má zřejmě důležitou funkci. Na glykosylované proteiny se totiž vážou chaperony kalnexin a kalretikulin, které drží špatně sbalené proteiny v ER do té doby, než se správně uspořádají.
 Dalším důležitým procesem, který probíhá v endoplazmatickém retikulu, je připevňování vybraných membránových proteinů na GPI kotvu, která v konečném důsledku umožňuje periferní připevnění bílkovin na vnější list cytoplazmatické membrány.
 Degradace proteinů
 Pokud se nepodaří sbalit protein do prostorového uspořádání, které mu přísluší, nabízí se možnost tento protein degradovat (rozložit), aby v endoplazmatickém retikulu nepřekážel či neškodil. Dráha, která toto zjišťuje, se označuje „ERAD“ – z angl. ER-associated degradation, tedy degradace asociovaná s endoplazmatickým retikulem. Celý proces začíná rozpoznáním špatně složeného proteinu. Následně je takový protein transportován (retrotranslokován) do cytosolu, kde je ubikvitinován. Ubikvitinace v podstatě říká, že daný protein má být v proteazomu rozložen na základní stavební kameny.
 Pokud se v endoplazmatickém retikulu vyskytuje příliš mnoho špatně složených bílkovin, značí to, že je něco v nepořádku s enzymatickou mašinérií chaperonů a dalších proteinů podílejících se na skládání proteinů. Za těchto podmínek se spustí tzv. unfolded protein odpověď (UPR), která mění expresi několika stovek genů a způsobí, že je posléze ER výkonnější a schopnější, co se týče skládání proteinů.
 Hladké ER
 V hladkém endoplazmatickém retikulu dochází k širokému spektru různých anabolických či katabolických reakcí. Soustředí se zde i enzymy schopné zneškodňovat toxické látky. Hladké ER je mimoto jakýmsi vnitrobuněčným skladem vápenatých iontů. Dochází zde také k tvorbě tuků a cukrů.
 Metabolické dráhy
 V endoplazmatickém retikulu (zejména v tom hladkém, kde není kladen důraz na syntézu bílkovin) se odehrává řada poměrně významných metabolických pochodů. Přímo uvnitř (v lumen) hladkého ER dochází například k hydrolýze glukóza-6-fosfátu, oxidaci a redukci různých steroidních hormonů, syntéze vitamínu C a k některým krokům rozkladu hemu, probíhá zde i desaturace mastných kyselin, jeden z typů elongace mastných kyselin či třeba jejich ω-oxidace. Na vnitřní straně membrány ER probíhá např. část syntézy cholesterolu nebo ceramidu. Celá řada dalších pochodů probíhá na vnější straně membrány endoplazmatického retikula, namátkou syntéza fosfolipidů či výroba acyl-CoA pomocí acyl-CoA syntetázy.
 Detoxifikace
 V membráně endoplazmatického retikula se vyskytuje skupina cytochromů P450, proteinů schopných přidávat různé funkční skupiny na různé mastné kyseliny, steroidy a prostaglandiny, ale také na cizorodé látky včetně léků, organických rozpouštědel, pesticidů a karcinogenů. Tím dochází k jejich biotransformaci, načež mohou být např. léky následně vyloučeny z těla. Jedním z cytochromů P450 přítomných v endoplazmatickém retikulu je cytochrom P450 3A4 (CYP3A4), který metabolizuje celou polovinu všech známých léků (namátkou nifedipin, cyklosporin, erytromycin, gestoden či aflatoxiny).
 Skladování a uvolňování Ca2+
 Jednou z důležitých rolí endoplazmatického retikula je skladovat vápenaté ionty (Ca2+) a v případě potřeby je řízeně uvolňovat do cytosolu. Hladina vápníku v cytosolu má totiž zásadní vliv na průběh celé řady procesů v buňce a je nutné ji udržovat pod striktní kontrolou. V endoplazmatickém retikulu dosahuje koncentrace vápenatých iontů asi 1–3 mM (cca stejně jako vně buňky), tedy mnohokrát více než v cytosolu. Většina vápenatých iontů v ER je navázána na Ca2+ vazebné proteiny, jako je např. kalretikulin, GRP94, BiP či kalsekvestrin. Malá část (asi 0,1–0,4 mM) je volně v lumen ER (nenavázána na proteiny). Vápenaté ionty se do ER pumpují pomocí SERCA ATPázy a uvolňují se (po přijetí urč. signálu) skrz kanály v inositoltrifosfátových receptorech či v ryanodinových receptorech. Hladké endoplazmatické retikulum ve svalových buňkách (tzv. sarkoplazmatické retikulum) se specializuje právě na uvolňování vápenatých iontů: bez otevírání vápníkových kanálů by nemohlo docházet ke svalovému stahu.
 ER jako součást sekrečního systému
 Z ER vychází množství váčků do jiných organel, jiné naopak s ER splývají. ER je první zastávkou v tzv. sekrečním systému, který umožňuje transport látek směrem k plazmatické membráně a ven z buňky. Bílkoviny, které mají v ER zůstat, musí být opatřeny značkou KDEL. Pro většinu bílkovin přítomných v ER je endoplazmatické retikulum pouze první zastávkou na jejich pouti buňkou. Tyto bílkoviny se shromažďují v „ER exportních doménách“ a pomocí speciálních signálních motivů na svém povrchu se váží na celou řadu pomocných proteinů a nakonec pučí ven ve váčcích obalených pláštěm z COPII komplexů. Váčky směřují ke Golgiho aparátu, a to podél speciálních „kolejnic“ tvořených mikrotubuly. Byly však prokázány i váčky, které se od Golgiho aparátu vrací zpátky k endoplazmatickému retikulu (jsou tzv. „retrográdní“). Jsou důležité např. pro recyklaci „omylem“ odeslaných bílkovin z Golgiho aparátu zpět do ER. Tyto váčky pučí díky plášťovému proteinu COPI.
 Odkazy
 Poznámky
 Reference
 Externí odkazy
 WikiSkripta - Stres endoplazmatického retikula
 Návod na barvení endoplazmatického retikula pro přípravu mikroskopických preparátů
 Animace zachycující tzv. kotranslační import bílkovin dovnitř ER
 Graficky zpracovaný seznam membránových proteinů endoplazmatického retikula
 Sbírka elektronových mikrofotografií drsného endoplazmatického retikula
 Sbírka elektronových mikrofotografií hladkého endoplazmatického retikula
 Vezikulární transport


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 15.3.2012
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 76/41
 SKLEP SKUPNEGA ODBORA EGP
 št. 156/2011
 z dne 2. decembra 2011
 o spremembi Priloge XX (Okolje) k Sporazumu EGP
 SKUPNI ODBOR EGP JE –
 ob upoštevanju Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru, kakor je bil spremenjen s Protokolom o prilagoditvi Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (v nadaljnjem besedilu: Sporazum), in zlasti člena 98 Sporazuma,
 ob upoštevanju naslednjega:
 (1)
 Priloga XX k Sporazumu je bila spremenjena s Sklepom Skupnega odbora EGP št. 122/2011 z dne 21. oktobra 2011 (1).
 (2)
 Uredbo Komisije (EU) št. 920/2010 z dne 7. oktobra 2010 o standardiziranem in zaščitenem sistemu registrov v skladu z Direktivo 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter Odločbo št. 280/2004/ES Evropskega parlamenta in Sveta (2) je treba vključiti v Sporazum.
 (3)
 Uredba (EU) št. 920/2010 z učinkom od 1. januarja 2012 razveljavlja Uredbo Komisije (ES) št. 2216/2004 (3), ki je vključena v Sporazum in jo je zato treba v okviru Sporazuma razveljaviti.
 (4)
 Odločba št. 280/2004/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o mehanizmu za spremljanje emisij toplogrednih plinov v Skupnosti in o izvajanju Kjotskega protokola (4) ni bila vključena v Sporazum, zato se posebne obveznosti poročanja iz navedene odločbe ne uporabljajo za države Efte.
 (5)
 Države Efte se vključijo v evidenco transakcij Evropske unije (EUTL). Centralni administrator EUTL opravlja svoje naloge v zvezi z državami Efte, Nadzorni organ Efte pa je pristojni organ, ki centralnemu administratorju izda potrebna navodila v zvezi z določbami, ki se navezujejo na uporabo Uredbe (EU) št. 920/2010 za države Efte.
 (6)
 V skladu s Sklepom Skupnega odbora EGP št. 146/2007 je bila Islandija izvzeta iz zahteve za oddajo nacionalnega načrta razdelitve za obdobje 2008–2012. Zato se določbe te uredbe v zvezi z dodelitvijo pravic do emisije upravljavcem naprav za obdobje 2008–2012 ne uporabljajo v zvezi z Islandijo.
 (7)
 V skladu s Sklepom Skupnega odbora EGP št. 146/2007 so bile nepremične naprave, ki naj bi v obdobju 2008–2012 spadale na področje uporabe Direktive 2003/87/ES, izvzete iz področja uporabe Direktive za navedeno obdobje. Islandija zato ni vzpostavila nacionalnega registra v zvezi s sistemom Unije za trgovanje s pravicami do emisije (ETS Evropske unije). Zato je treba prilagoditi datum za začetek postopka, predvidenega za odpiranje računov upravljavcev v registru Unije. V zvezi z islandskimi nepremičnimi napravami, za katere je pristojni organ že izdal dovoljenje za emisije toplogrednih plinov, se ta postopek začne z dnem začetka veljavnosti tega sklepa ali z dnem začetka delovanja registra Unije na Islandiji, če slednje nastopi pozneje.
 (8)
 Preglednica dodelitev pravic Unije za letalstvo, ki je vključena v EUTL, mora upoštevati razširitev ETS Evropske unije za letalske dejavnosti na države Efte. Zato mora ta preglednica vsebovati količino pravic do emisije iz poglavja II v celotnem EGP, ki se dodelijo v letu 2012.
 (9)
 Pogodbenice razumejo, da so zaradi posebne narave ETS Evropske unije ter z njo povezanega standardiziranega in zaščitenega sistema registrov v skladu z Direktivo 2003/87/ES, ki določa ustanovitev registra Unije, potrebna posebna pravila o shranjevanju podatkov in dostopu v zvezi z registrom Unije, da se zagotovi skladnost pravic do emisij toplogrednih plinov s funkcionalnimi in tehničnimi specifikacijami standardov izmenjave podatkov za sisteme registrov na podlagi Kjotskega protokola, in da so prenosi tovrstnih pravic združljivi z obveznostmi, ki izhajajo iz Kjotskega protokola.
 (10)
 Pogodbenice priznavajo, da je za organe pregona in davčne organe posamezne pogodbenice, Evropski urad za boj proti goljufijam pri Evropski komisiji, Europol in nacionalne administratorje pogodbenic bistveno, da imajo v jasno opredeljenih primerih pravico pridobiti nekatere podatke, ki so shranjeni v registru Unije in v EUTL, za namene preiskovanja, odkrivanja in sodnega pregona goljufij, upravljanja ali pobiranja davkov, pranja denarja, financiranja terorizma ali hudega kaznivega dejanja, kakor je določeno v členu 75 Uredbe (EU) št. 920/2010.
 (11)
 Pogodbenice poudarjajo, da podeljevanje pravic do informacij, kakor je določeno v členu 75 Uredbe (EU) št. 920/2010, ne posega v razumevanje, da policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah ter upravljanje ali pobiranje davkov ne spadajo v področje uporabe Sporazuma EGP in da zato uredba zadevnim institucijam ne podeljuje drugih pravic od tistih, ki so izrecno navedene v členu 75 –
 SPREJEL NASLEDNJI SKLEP:
 Člen 1
 Besedilo točke 21an (Uredba Komisije (ES) št. 2216/2004) Priloge XX k Sporazumu se nadomesti z naslednjim:
 „32010 R 0920: Uredba Komisije (EU) št. 920/2010 z dne 7. oktobra 2010 o standardiziranem in zaščitenem sistemu registrov v skladu z Direktivo 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter Odločbo št. 280/2004/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 270, 14.10.2010, str. 1).
 V tem sporazumu veljajo določbe Uredbe v skladu z naslednjimi prilagoditvami:
 (a)
 izdaja, prenos in preklic pravic, ki zadevajo države Efte, njihove operaterje in operaterje zrakoplovov, ki jih upravljajo, se beležijo v evidenco transakcij Evropske unije (EUTL).
 Centralni administrator je pristojen za opravljanje nalog iz odstavkov 1 do 3 člena 20 Direktive 2003/87/ES v zvezi z državami Efte, njihovimi operaterji in operaterji zrakoplovov, ki jih upravljajo;
 (b)
 določbe v zvezi z dodeljevanjem pravic upravljavcem naprav za obdobje 2008–2012 se ne uporabljajo za Islandijo;
 (c)
 v členu 6(5) se doda naslednji stavek:
 ‚Nadzorni organ Efte usklajuje izvajanje te uredbe z administratorji registrov posameznih držav Efte in centralnim administratorjem.‘;
 (d)
 v členu 15 se doda naslednji odstavek:
 ‚4. V zvezi z islandskimi nepremičnimi napravami, za katere je pristojni organ izdal dovoljenje za emisije toplogrednih plinov pred začetkom veljavnosti tega sklepa, se postopek za odpiranje računov upravljavcev v registru Unije začne z dnem začetka veljavnosti tega sklepa ali z dnem začetka delovanja registra Unije na Islandiji, če slednje nastopi pozneje.‘;
 (e)
 člen 34(1)(a) se glasi:
 ‚skupno število pravic do emisije iz poglavja II, ki bodo dodeljene v Evropskem gospodarskem prostoru v letu 2012;‘;
 (f)
 v členu 35(2) in členu 37(2) se doda naslednji pododstavek:
 ‚V zvezi s preglednicami nacionalnih načrtov dodelitev držav Efte prejme centralni administrator ustrezno navodilo od Nadzornega organa Efte.‘;
 (g)
 v členu 36 in členu 38(3) se doda naslednji pododstavek:
 ‚V zvezi z odločitvami o dodelitvi pravic do emisije iz poglavja II, ki so jih sprejele države Efte, prejme centralni administrator ustrezno navodilo od Nadzornega organa Efte.‘;
 (h)
 v členu 65 se doda naslednji odstavek:
 ‚6. V zvezi z registri v državah Efte prejme centralni administrator ustrezno navodilo od Nadzornega organa Efte.‘;
 (i)
 v Prilogi XII se ‚Količina pravic do emisije iz poglavja II v celotni Uniji v letu 2012‘ navezuje na količino pravic do emisije iz poglavja II v celotnem EGP, kakor je določena v Sklepu Skupnega odbora EGP št. 93/2011 z dne 20. julija 2011.“
 Člen 2
 Besedilo Uredbe (EU) št. 920/2010 v islandskem in norveškem jeziku, ki se objavi v Dopolnilu EGP k Uradnemu listu Evropske unije, je verodostojno.
 Člen 3
 Ta sklep začne veljati 3. decembra 2011 ali dan po predložitvi zadnjega uradnega obvestila Skupnemu odboru EGP v skladu s členom 103(1) Sporazuma EGP (5), če slednje nastopi pozneje, vendar ne pred 1. januarjem 2012.
 Člen 4
 Ta sklep se objavi v sklopu EGP Uradnega lista Evropske unije in Dopolnilu EGP k Uradnemu listu Evropske unije.
 V Bruslju, 2. decembra 2011
 Za Skupni odbor EGP
 Predsednik
 Kurt JÄGER
 (1) UL L 341, 22.12.2011, str. 87.
 (2) UL L 270, 14.10.2010, str. 1.
 (3) UL L 386, 29.12.2004, str. 1.
 (4) UL L 49, 19.2.2004, str. 1.
 (5) Navedena ni nobena ustavna zahteva.


text:
A Catedral de Notre-Dame de Amiens é uma catedral gótica francesa, edificada em Amiens. Começou a ser construída em 1220, inspirada nas catedrais de Notre-Dame de Chartres e de Paris.
 Esta monumental catedral localiza-se em Amiens, a maior cidade da Picardia, no vale do Rio Somme, 100 km a norte de Paris.
 É uma das maiores catedrais góticas da França, com o seu grande volume interior de aproximadamente As abóbadas de aresta da nave central medem 42,30 metros de altura, e são as maiores abóbadas de uma nave de todas as catedrais francesas cuja construção foi terminada, medidas passadas somente pela Catedral de Beauvais.
 A catedral foi listada como Património Mundial da Unesco em 1981.
 Construção
 Os documentos relativos a construção da catedral gótico podem ter se perdido após o incêndio que destruiu o arquivo público da catedral por volta de 1218 e outros incidentes em 1258.
 O Bispo Evrard de Fouilly iniciou os trabalhos de construção da catedral em 1220. Robert de Luzarches ocupou o posto de arquiteto até 1228 e foi substituído por Thomas de Cormont até 1258.
 Seu filho, Renaud de Cormont, atuou como arquiteto até 1288.
 A crônica de Corbie referencia a data de conclusão das obras em 1266, porém as etapas de finalização prosseguiram além desta data, principalmente as relacionadas com o acabamento dos pisos da catedral sendo finalizadas em 1288.
 Ainda hoje, a catedral abriga a cabeça de São João Batista, relíquia adquirida em decorrência da Quarta Cruzada.
 A construção da catedral neste período pode ser vista como resultado de uma necessidade e de oportunidade. A destruição dos antigos edifícios da cidade praticamente obrigou os moradores locais a erguer imediatamente uma nova catedral.
 O longo e relativamente pacífico reinado de Luís IX trouxe muita prosperidade à região com base na agricultura e no fortíssimo comércio interno francês, o que tornou possível o investimento na construção.
 A Catedral
 Exterior
 A fachada oeste da catedral, construída em uma única campanha, mostra um grau incomum de unidade artística: o seu nível inferior há três vastos alpendres que se estendem em toda a fachada sob a rosácea. Em cima da rosácea há uma galeria aberta, a galerie des sonneurs.
 Como complemento duas torres foram construídas na fachada, a torre sul, concluída em 1366 e a norte, concluída em 1406.
 Os portais da catedral são famosos por causa das esculturas elaboradas de santos católicos. As estátuas dos santos no portal da catedral de têm sido identificados como o local de veneração de São Domício, Santa Ulphia e São Firmino.
 No livro Mr Standfast, John Buchan descreveu a Catedral de Amiens como "A mais nobre Igreja que a mão humana pôde construir".
 Interior
 A indústria têxtil foi a componente mais dinâmica da economia medieval, especialmente no norte da França, e os comerciantes de tecidos estavam ansiosos para mostrar sua riqueza e potencial.
 O interior contém obras de arte e decoração de todo o período da construção da catedral.
 A Catedral de Amiens contém o maior interior medieval de toda a Europa Ocidental, apoiado por 126 pilares. Tanto a nave principal quanto o altar, repletos de vitrais, suportaram as catástrofes da Guerra. O ambulatório em volta do coro é ricamente decorado com esculturas policromadas e ladeadas por vários altares. Um dos mais suntuosos é o Drapers.
 Galeria de imagens
 Ligações externas
 Página oficial
 Patrimônio Mundial da UNESCO na França
 Amiens
 Amiens