type: wikipedia

text:
Sarlakid (ladina keeles scarlatina) on nakkav lööbeline laste- (4–8-aastaste) ja ka noorukiea (kuni 15-aastaste) infektsioonhaigus, üks streptokokkinfektsioonide vorme. Sarlakilööbe tekitaja on streptokokk Streptococcus pyogenes.
 Sarlakeid esineb imikutel haruharva. 10. eluaastaks ringlevad kuni 80% laste immuunsüsteemis (lümfoid(-immuun)süsteemis) Streptococcus pyogenese pürogeensete eksotoksiinide antikehad.
 Nakkus levib õhu kaudu piisknakkusena, nahkkontakti teel ja sarlaki- või streptokokkinfektsioonihaige (tonsilliit, mädapõletikud) kehavedelikega kokkupuutel, aga ka A-grupi streptokokiga saastunud piima kaudu.
 Nakatumiseks on vajalik lähedane kokkupuude nakkuskandjaga. Sarlakihaige on nakkusohtlik 24 tundi haiguse algusest kuni maksimaalselt 2–3 nädalat. 24 tundi pärast antibiootikumi manustamist loetakse sarlakihaige mittenakkusohtlikuks.
 Harvemini põhjustavad sarlakilöövet ka teised β-hemolüütilised bakterid: C- ja G-grupi streptokokid, mis satuvad organismi kas kirurgilise operatsiooni või sünnituse ajal või põletushaava kaudu.
 Sarlakid levivad kõige rohkem oktoobrist märtsini.
 Kliiniline pilt
 Kliiniline hinnang on lööbega haiguste puhul ebausaldatav, kuid teatud tüüpilist välispilti saab kirjeldada.
 Asümptomaatiline
 Kuni 20% kooliealisi lapsi võivad olla streptokoki Streptococcus pyogenes'e kandjad. Asümptomaatilisust harilikult ei ravita.
 Tüüpiline
 Esmastele nakkusilmingutele võivad nooremate laste puhul eelneda oksendamine, kõhulahtisus või kõhuvalu.
 I – inkubatsiooniperiood: kestab tavaliselt 3–5 päeva. Streptococcus pyogenes võib viibida terve inimese nahal kuni nädal aega enne lööbe ilmumist;
 II – lööbeperiood: esimesed sümptomiteks on õhetavad põsed (nina-suu kolmnurk on lööbevaba), mõõdukas kurguvalu, anoreksia ja üldiselt halb enesetunne. Kehatüvele ilmub peeneteraline punetav nahalööve (difuusne erüteem) ning tõuseb kõrge palavik. Teiseks päevakslaieneb lööve näo- ja kõhunahale, nahavoltidesse (lööbe levik võib siintoodust erineda). Lööbeperiood kestab harilikult nädala. Neelupõletik süveneb, ilmneb angiin. Kaelalümfisõlmed võivad suureneda.
 Sarlakite korral on sarlakihaige keel iseloomuliku välimusega – pärast valge katuga keelt (1.–2. haiguspäeval) muutub keel vaarikpunaseks (nimetatud ka vaarikakeeleks ja vaarmarjakeeleks) ja struktuuriliselt näsaliseks.
 III – paranemisperiood: pärast kõrget palavikku võib paranemisjärgus nahk tugevalt ketendada – nahaketendus võib ilmuda 5–20 päeva pärast sarlakilöövet.
 Täielikult paranetakse tavaliselt kahe nädalaga, kuid ravita võivad paranemisperioodi 18. päeval tekkida kõrge palavik, angiin, kõrvapõletik ja neelupõletik ning akuutne glomerulonefriit või reuma.
 Raske
 Raske sarlakihaigusjuhu korral võib tekkida nekrootilis-fibrinoosne angiin, mis võib levida nii söögitorru, makku kui ka kesk- ja sisekõrva.
 Harva esineb ka raske kuluga ehk maliigseid sepsisega sarlakeid, mis võivad põhjustada kurtust (kurdistumist), müokardiiti, meningiiti ja streptokokilist toksilise šoki sündroomi.
 Diagnoos
 Kliiniline hinnang on lööbega haiguste puhul tänapäeval mitte loodetav.
 Eristusdiagnoos
 Ka stafülokokk Staphylococcus aureus põhjustab lööbehaigust Staphylococcal Scarlet Fever.
 Diagnoosimiseks tuleks teha eristusdiagnoos, eraldamaks sarlakeid teistest lööbehaigustest, nagu
 :
 Arcanobacterium haemolyticum'i nakkus
 herpesviirusnakkused
 Kawasaki tõbi
 leetrid
 Mycoplasma pneumoniae
 punetised
 ravimiallergia
 streptokokiline püodermia
 streptokokkfarüngiit e -neelupõletik (RHK-10 J02.0)
 streptokokiline toksilise šoki sündroom
 teise staadiumi süüfilis
 tuulerõuged
 äkkeksanteem jt.
 Kliinilise keemia uuringud
 Streptococcus pyogenes'e infektsiooni kahtluse korral võetakse kas neelust külvimaterjal või vereanalüüsiks verd ja teostatakse, kas
 streptolüsiinivastased antikehad
 antistreptolüsiin-O (S-ASO) – muutub positiivseks 1 nädal kuni 1 kuu pärast infektsiooni algust (tüsistusteta kulu korral saavutab infektsioonieelse väärtuse 6–12 kuu jooksul)
 kliiniline vereanalüüs
 PCR jt.
 Antibiootikumide tarbimine võib laboratoorsete analüüside tulemusi moonutada.
 Patogenees
 Streptococcus pyogenes siseneb harilikult ülemiste hingamisteede kaudu. Seejärel rajavad streptokokid ensüümide ja valkude abil tee kurgu ja neelu epiteelirakkudele (F-proteiin) ja hiljem nahale (M-proteiini abil adhesioon keratinotsüütidesse).
 Pürogeensed eksotoksiinid (SpeA, SpeB, SpeC) toimivad teadlaste arvates superantigeenidena, indutseerivad tsütokiinide (näiteks tuumornekroosifaktor alfa TNFα) vabanemist ja vahendavad palavikku, sarlakilöövet, organpuudulikkust ning šokki (streptokokiline toksilise šoki sündroom). SpeB toimel surevad südamelihaserakud.
 Ravi
 Sarlakid paranevad ka ilma antibiootikumideta, kuid tüsistuste vältimiseks soovitavad arstid haigetel neid siiski manustada.
 Sarlakite ravis kasutatakse medikamentidest esmajärjekorras penitsilliini:
 125 mg suukaudselt (lad per os) < 27 kg; teistele 250 mg.
 penicillin V potassium 25–50 mg/kg/päevas suukaudselt 10 päeva järjest
 Penitsilliiniallergia korral võib arst kirjutada välja erütromütsiini.
 Palaviku alandamiseks kasutatakse vastavalt arsti soovitustele, kas looduslikke palavikualandajaid või näiteks paratsetamooli (vormid (tabletid, küünlad) annused vastavalt kehakaalule) ja põletikuvastast ibuprofeeni.
 Sarlakihaigele peaks võimaldama voodirahu ja mkelitada teda rohkelt vedelikke (taimetee, kurgutee) tarbima. Väikelastele valmistavad kurguvalu ja neelamise valulikkus ilmselt suurt piina ning seetõttu võiks neile pakkuda tavalisest veidi vedelamat toitu. Võimalik, et haige laps ei ole võimeline kuigi palju toitu alla neelama.
 Kodused ravivõtted
 Mitmes Aafrika riigis on kasutatud sarlakitega seotud kurguhädade leevendamiseks hingatud sisse puju liigi Artemisia afra kuuma auru.
 Tüsistused
 Sarlakite tüsistused on tänapäeval haruldased ning neid seostatakse bakteri ja/või tema osade (näiteks pürogeensed eksotoksiinid) jõudmisega vereringesse: infektsioossed kõrvapõletikud, streptokokkide põhjustatud kopsupõletik, kurgu empüeem, meningiit, streptokokkkeemia, juveniilne artriit, ikterus, akuutne glomerulonefriit, väga harva sapipõie hüdrops, kopsupõletik ja streptokokilise toksilise šoki sündroom. Sarlakitega seostatakse ka maksapõletikku.
 Ennetamine
 Vältida sarlakihaigetega lähedast kontakti ja mänguasjade jagamist ning võimalusel eraldada laps(ed) teistest lasteaialastest (panna karantiini).
 Haigestumus
 Eestis
 Eestis registreeriti Terviseameti andmetel 2014. aastal sarlakite haigusjuhte järgmiselt
 :
 Eestis 2015. aastal registreeritud sarlakite haigusjuhud:
 Ajaloolist
 Haiguse esmakirjelduste kohta kokkulepped puuduvad.
 Osaliselt võib eeldada et Vana-Kreeka arst Hippokrates tundis seda haigust, kattuvusi võib leida ka Celsusel, Caelius Aurelianiusel, Aretaeusel ja Aëtius Amidenusel.
 Herodotus, Avicenna ja Rhazes võisid sarlakeid juba päris täpselt kirjeldada, kuid osade autorite arvates kirjeldasid nad leetreid.
 John Philip Ingrassias (1510–1580) oli Sitsiilia arst ja anatoom, kes kirjeldas oma raamatus "De Tumoribus praeter Naturam" (1553) leetreid, mida sel ajal tunti rosalia ehk rosania nimetusega.
 Ballonius võis kirjelda haigust rubiolae'na.
 Sydenham kirjeldas haigust 1675. aastal "Observatione Mediae's".
 Malfatti võis kirjeldada puerperal scarlatina't 1801. aastal ja James Paget kirjeldas 1863. aastal kirurgilistele operatsioonidele järgnevaid sarlakeid, mis kaasnesid haavadega.
 19. sajandi teisel poolel loeti sarlakeid (nimetati lihtsalt fever) üle üheaastaste laste levinuimaks surma põhjuseks.
 50 aastat tagasi arvati, et sarlakid on ülitundlikkusreaktsiooni vastus, kuid see alternatiivteooria ei leidnud laialdast omaksvõttu.
 Epideemiate näiteid
 1574–1575 talvel Pariisis;
 1677 Kopenhaagenis – rossalia squamosa (Lützhøft)
 1795–1805 Kesk-Saksamaal;
 1806 Madeiral
 1824 Toursis (Bretonnaeu)
 1829 Lõuna-Ameerikas
 1831–1834 Dublinis – Scarlatina maligna
 1847 Gröönimaal
 1848 Austraalias ja Uus-Meremaal
 1849 Californias.
 Süstemaatika
 Dr Elliotsoni klassifikatsioon (avaldatud 1839)
 Erinevad sarlakite liigid klassifitseeris ta nahahaiguste III seltsi Exanthemata, II perekonda Scarlatina.
 Scarlatina liigid : Scarlatina Simplex, Scarlatina Anginosa, Scarlatina Maligna.
 Vaata ka
 Staphylococcal Scarlet Fever
 Viited
 Välislingid
 Sissekanne Terviseametis
 Streptococcus A antigeen kurgukaapes (Th-Streptococcus A Ag)
 Aeroobide ja seente uuringud kurgukaapelt
 Ajaloolist
 J. D. ROLLESTON, M.A., M.D., M.R.C.P., F.S.A., THE HISTORY OF SCARLET FEVER., veebiversioon (vaadatud 12.01.2015.a.) (inglise keeles)
 CHARLES A. LEE, M.D., Notes on the History and Pathology of Scarlatina, Boston Med Surg J 1835; 12:373–377, 22. juuli 1835, DOI: 10.1056/NEJM183507220122401, veebiversioon (vaadatud 12.01.2015) (inglise keeles)
 Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit :en:Scarlet fever seisuga 22.02.2014.
 Nakkushaigused
 Dermatoloogia
 Pediaatria


text:
Vekerdi József (Debrecen, 1927. augusztus 7. – Budapest, 2015. szeptember 28.) Széchenyi-díjas magyar nyelvész. A nyelvtudományok kandidátusa (1955), a nyelvtudományok doktora (1979). Édesapja Vekerdi Béla pedagógus, testvére Vekerdi László (1924–2009) orvos, író.
 Élete
 Szülei: Vekerdi Béla (1882–1970) és Király Ilona (1892–1977) iskolaigazgató pedagógusok voltak. Az utolsó nagy nemzedékhez tartozó Eötvös-kollégistaként latin–görög–orosz szakon végzett az Eötvös Loránd Tudományegyetemen 1945–1950 között. 1950–1956 között az ELTE orosz tanszékén adjunktus volt. Az 1956-os forradalom után három évet ült börtönben 1957–1959 között. 1960–1963 között a Chinoin segédmunkása volt. 1963-tól több mint 30 éven át az Országos Széchényi Könyvtárban dolgozott fölöspéldányokkal, 1973–1995 között a csereosztály vezetője lett. 1992–1993 között az Eötvös Kollégium igazgatója volt.
 A romológia (ciganisztika) egyik első magyarországi művelője. Számos ókori szanszkrit szöveget fordított le magyarra. 2002-ben a magyarországi cigány szubkultúra, valamint a szanszkrit nyelv és irodalom kutatásában, fordításában és közkinccsé tételében végzett egyedülálló munkásságáért Széchenyi-díjat kapott.
 Művei
 Tegyey Imre–Vekerdy József: Bevezetés az indoeurópai nyelvtudományba; Tankönyvkiadó, Bp., 1965
 Tegyey Imre–Vekerdy József: A latin nyelv története; Tankönyvkiadó, Bp., 1968
 A cigány népmese; Akadémiai, Bp., 1974 (Kőrösi Csoma kiskönyvtár)
 Vekerdi József–Mészáros György: A magyarországi oláh cigány nyelvjárás mondattana; Magyar Nyelvtudományi Társaság, Bp., 1974 (A Magyar Nyelvtudományi Társaság kiadványai)
 Vekerdi József–Mészáros György: A cigányság a felemelkedés útján; HNOT, Bp., 1978
 Várnagy Elemér–Vekerdi József: A cigány gyermekek nevelésének és oktatásának problémái; Tankönyvkiadó, Bp., 1979
 Cigány népballadák és keservesek; gyűjt. Csenki Imre, Csenki Sándor, ford. Csenki Sándor, Tandori Dezső, vál., jegyz. Vekerdi József, bev. Csenki Imre; Európa, Bp., 1980
 A magyarországi cigány kutatások története; KLTE, Debrecen, 1982 (Folklór és etnográfia)
 A magyarországi cigány nyelvjárások szótára / Dictionary of gipsy dialects in Hungary; MTA Nyelvtudományi Intézete, Bp., 1983
 Cigány nyelvjárási népmesék / Gipsy dialect tales from Hungary; szerk. Vekerdi József; KLTE, Debrecen, 1985
 Jászárokszállási cigány népmesék; gyűjt., bev. Faragó Jánosné, jegyz. Kovács Ágnes, Vekerdi József; MTA Néprajzi Kutatócsoport, Bp., 1985 (Ciganisztikai tanulmányok)
 Magyarországi cigány nyelvjárások szótára; 2. jav. kiad.; Terebess, Bp., 2001
 Nagy Olga–Vekerdi József: A gömböcfiú. Erdélyi cigány mesék; Terebess, Bp., 2002
 Műfordításai
 Lermontov válogatott versei; szerk., életrajz, jegyz. Vekerdi József, ford. Lator László; Móra, Bp., 1961 (A világirodalom gyöngyszemei)
 Kálidásza válogatott művei; nyersford., bev., jegyz. Vekerdi József, ford. Rab Zsuzsa et al.; Európa, Bp., 1961 (A világirodalom klasszikusai)
 Szávitri. Az asszonyi hűség dicsérete. Négy ókori ind rege. A Mahábhárata és Rámájana époszból; vál., prózaford., jegyz. Vekerdi József, műford. Jánosy István; Magyar Helikon, Bp., 1962
 A Hulladémon huszonöt meséje. Szanszkrit tündérmesék; ford., utószó, jegyz. Vekerdi József; Európa, Bp., 1963 (Népek meséi)
 Mahábhárata; vál., utószó, jegyz. Vekerdi József, nyersford. Tóth Edit, ford. Szerdahelyi István; Európa, Bp., 1965
 Szómadéva: Mesefolyamok óceánja. Szanszkrit mesék; vál., ford., utószó, jegyz. Vekerdi József; Európa, Bp., 1974 (Népek meséi)
 Csenki Sándor: A cigány meg a sárkány. Püspökladányi cigány mesék; ford. Mészáros György, Vekerdi József, utószó, jegyz. Vekerdi József; Európa, Bp., 1974 (Népek meséi)
 Ilona Tausendschön. Zigeunermärchen und -schwänke aus Ungarn (A cigány meg a sárkány); gyűjt. Csenki Sándor, vál. Vekerdi József, németre ford. Henriette Schade-Engl; Corvina, Bp., 1980
 Dzsajadéva: Gíta Govinda / Pásztorének; nyersford. Vekerdi József, ford. Weöres Sándor; Magvető, Bp., 1982
 Mesefolyamok óceánja. Válogatás a szanszkrit elbeszélésirodalomból. 1-2.; vál., utószó, jegyz. Vekerdi József, ford. Jánosy István, Nagy László et al.; Európa, Bp., 1982 (A világirodalom klasszikusai)
 Nami király megtérése. Dzsaina legendák és miniatúrák az Uttaradzsdzshajana-szuttából; ford., jegyz. Vekerdi József; Helikon, Bp., 1984 (Prométheusz könyvek)
 A Magasztos szózata / Bhagavad-gítá; prózaford., utószó, jegyz. Vekerdi József, műford. Lakatos István; Európa, Bp., 1987
 Titkos tanítások. Válogatás az Upanisadokból; vál., ford., utószó, jegyz. Vekerdi József; Helikon, Bp., 1987 (Prométheusz könyvek)
 Szanszkrit líra; vál., nyersford., jegyz. Vekerdi József, műford Lakatos István et al.; Európa, Bp., 1988 (Lyra mundi)
 Buddha beszédei; vál., ford., jegyz., utószó Vekerdi József; Helikon, Bp., 1989
 Bhagavad-gítá; prózaford., utószó, jegyz. Vekerdi József; Terebess, Bp., 1997
 Ramajana; ford., utószó, jegyz. Vekerdi József; Terebess, Bp., 1997
 Vétála-pancsavinsatiká. Szanszkrit mesék; ill. Šwierkiewicz Róbert; Vác–Bp., Nalors–GMN Repro, 1997
 Vágyzuhatag; Amaru és Bhartrihari szanszkrit verseiből vál., szerk., utószó Vekerdi József, ford. Faludy György et al.; Terebess, Bp., 1997
 Dzsátakák. Buddhista születésregék; vál., ford., jegyz., utószó Vekerdi József; Terebess, Bp., 1998
 Dhammapada / A Tan ösvénye; ford. Vekerdi József; Terebess, Bp., 1999
 Ráma herceg és Szítá hercegnő széplegendája. Ókori indiai legenda képekben. Hummel Rozália képfestő művész feldolgozásában; Égi áldás ford. Vekerdi József; AduPrint, Bp., 1999
 Asvaghósa: Buddha élete; ford. Vekerdi József; Terebess, Bp., 1999
 Marcus Tullius Cicero: Tusculumi eszmecsere; ford. Vekerdi József; Allprint, Bp., 2004
 Marcus Tullius Ciceró: A legfőbb jóról és rosszról; ford. Vekerdi József, bev., jegyz. Némethy Géza; Kairosz, Bp., 2007
 Puránák. A hindu legendairodalom gyöngyszemei; ford. Vekerdi József, vál., jegyz. Makai Melinda, Pap Ágnes, szerk. Puskás Ildikó; Corvina, Bp., 2008 (Keleti források)
 Upanisadok; vál., ford., utószó, jegyz. Vekerdi József; Státus, Csíkszereda, 2008 (India kincsei)
 Kálvin János: János evangéliuma magyarázata. 1-2.; ford. Vekerdi József; Kálvin, Bp., 2011 (Református egyházi könyvtár)
 Jegyzetek
 Források
 További információk
 Kortárs magyar írók
 A Danubio ad usque Gangen. Klasszika-filológiai, indológiai és magyar kultúrtörténeti tanulmányok a 80 éves Vekerdi József köszöntésére; szerk. Bangha Imre, Mészáros Tamás; Typotex, Bp., 2009
 Könyv, Könyvtár, Könyvtáros, OSZK 2016/4 cikk Szerző: Juhász András
 1927-ben született személyek
 2015-ben elhunyt személyek
 Magyar nyelvészek
 Széchenyi-díjasok
 Eötvös-kollégisták
 Debreceniek
 Romológusok
 Magyar indológusok


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 7.1.2012
 LV
 Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
 C 6/3
 Apelācijas sūdzība, ko par Vispārējās tiesas (piektā palāta) 2011. gada 13. jūlija rīkojumu lietā T-349/11 Koné/Padome 2011. gada 21. septembrī iesniedza Katinan Justin Koné
 (lieta C-479/11 P)
 2012/C 6/04
 Tiesvedības valoda — franču
 Lietas dalībnieki
 Apelācijas sūdzības iesniedzējs: Katinan Justin Koné (pārstāvji — L. Bourthoumieux, J. Vergès, R. Dumas un M. Ceccaldi, avocats)
 Otra lietas dalībniece: Eiropas Savienības Padome
 Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi:
 —
 atzīt Katinan Justin Koné prasību par pieņemamu;
 —
 atcelt 2011. gada 13. jūlija rīkojumu lietā T-349/11, ar kuru prasība atzīta par nepieņemamu;
 —
 nosūtīt apelācijas sūdzības iesniedzēju uz Vispārējo tiesu, lai viņš varētu izvirzīt savas tiesības;
 —
 piespriest Eiropas Savienības Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Tiesas Reglamenta 69. un 73. pantu.
 Pamati un galvenie argumenti
 Savas apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzējs izvirza šādus pamatus:
 —
 Nepārvarama vara sakarā ar karu, ar kuru pārtraukts noilgums. Notikumi, kurus apelācijas sūdzības iesniedzējs piedzīvojis kopš 2010. gada novembra Kotdivuārā, esot nepārvarama vara Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 45. panta nozīmē, jo karš ir pārtraucis noilguma termiņus saistībā ar tiesību aktiem, kurus Padome pieņēmusi attiecībā pret apelācijas sūdzības iesniedzēju.
 —
 Šis nepārvaramas varas gadījums, kas radies kara dēļ, esot liedzis apelācijas sūdzības iesniedzējam iespēju brīvi izmantot savas tiesības celt prasību pret tiesību aktiem, kas acīmredzami pārkāpj pamattiesības.
 —
 Pamattiesības un pamatbrīvības ir pārākas pār tiesiskās drošības principu. Izvirzot tiesiskās drošības principu, lai atzītu par nepieņemamu apelācijas sūdzības iesniedzēja prasību, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi pamattiesības vērsties tiesā un aizstāvības tiesības. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējam esot tikušas liegtas tiesības tikt uzklausītam kompetentā tiesā.
 —
 Termiņa saistībā ar attālumu un prasības celšanas termiņa nepiemērojamība kara gadījumā. Termiņš saistībā ar attālumu un prasības celšanas termiņš nevarot tikt piemērots adresātam, kas dzīvo valstī, kurā notiek karš. Šādi termiņi varot tikt piemēroti vienīgi miera laikā un Eiropas kontinentā. Taču apelācijas sūdzības iesniedzējs atrodas citā kontinentā un līdz ar to Vispārējās tiesas Reglamenta 102. panta stingra piemērošana bez šaubām ir pretrunā Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. panta 1. punktam un Līguma par Eiropas Savienības darbību 263. pantam.
 —
 Līguma par Eiropas Savienības darbību 263. panta pārākums. Vispārējās tiesas Reglamenta 102. pants padarot par spēkā neesošu jebkuru paziņošanas pienākumu, kāds paredzēts Līgumā par Eiropas Savienības darbību, kurā paredzēts, ka prasības celšanas termiņš sākas no tiesību akta paziņošanas vai publicēšanas brīža, vai no brīža, kad ieinteresētā persona ir uzzinājusi par šo tiesību aktu. Reglamenta 102. pants esot atrauts no paziņošanas pienākuma un tajā netiek ņemta vērā diena, kad apelācijas sūdzības iesniedzējs patiešām uzzināja par tiesību aktu, tādējādi tiekot ierobežots LESD 263. panta burts un gars. Līdz ar to 102. pants neatbilstot Līgumā paredzētajām un aizsargātajām tiesībām, kurām ir augstāks juridiskais spēks un kuras ir jāievēro iestādēm, kas veido Eiropas Savienību. Līdz ar to, tā kā apstrīdētie tiesību akti, kuri nav paziņoti apelācijas sūdzības iesniedzējam, pārkāpjot LESD 263. panta 5. punktu, prasības celšanas termiņš varot sākties vienīgi no brīža, kad viņam bija zināms par tiesību aktiem, kas pieņemti attiecībā pret viņu.
 —
 Smags pamattiesību un pamatbrīvību pārkāpums. Tiesiskās drošības princips, kā to ir formulējusi Vispārējā tiesa, smagi pārkāpj tiesiskās drošības principu kopumā, jo pret personām, kas dzīvo ārpus Eiropas Savienības un valstīs, kurās ir karš, tiek noteiktas sankcijas, saistībā ar kurām tās nevar efektīvi aizstāvēt savas tiesības celt prasību, jo tās nav zinājušas par sankciju.
 —
 Pakārtoti, apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz atcelt tiesību aktus, kurus Padome pieņēmusi attiecībā pret viņu, jo ir smagi pārkāptas viņa pamattiesības un brīvības. Tā kā ar apstrīdētajiem tiesību aktiem tiek pārkāptas dažādos starptautiskajos līgumos aizsargātas pamattiesības, Tiesas ziņā esot atcelt minētos tiesību aktus tiktāl, ciktāl tie neatbilst Eiropas tiesiskajai kārtībai, un tāpēc neviens prasības celšanas termiņš nevar tikt izvirzīts, jo ir smagi pārkāptas aizsargātās pamatbrīvības un pamattiesības.


type: other

text:
Helyreigazítási perek indulhatnak az MTI Országos Sajtószolgálata ellen a Kúria döntése nyomán | atlatszo.hu
 2019. 02. 11. 2019. 02. 11.
 Macedóniában is médiavásárlásokba kezdett az orbáni propagandagépezet
 Milliárdok nyomában – bepereljük az MTVA-t az Antenna Hungáriával kötött titkos szerződések miatt
 Ügyészi megrovást kapott az MTVA volt sajtófőnöke közadatok eltitkolásáért
 A Magyar Helsinki Bizottság pert indított az MTI Országos Sajtószolgálata (MTI OS) ellen. Az MTI OS azt a gyakorlatot alakította ki, hogy számos, a kormánynak kellemetlen ügyről szóló közleményt azok tartalmára való hivatkozással nem tesz közzé, azonban elhárítja a felelősséget magától azon kormánypárti közlemények miatt, amelyeket viszont megoszt a nyilvánossággal. Az MTI OS a saját szabályzatában megpróbálta levédeni magát, ám a Kúria kimondta: ha ténylegesen válogatnak a közlemények közzététele során, akkor vállalniuk kell a felelősséget a szűrőjükön átengedett szövegekért. Indulhatnak a helyreigazítási perek, és megfontolható a személyiségi jogi perek tesztelése is azoknak, akikről valótlan híreket tesz közzé az MTI OS.
 Az Országos Sajtószolgálat szerepe, gyakorlata
 Az MTI OS feladata a közélet szereplői (pl. pártok, kormányszervek, társadalmi szervezetek, egyházak, szakszervezetek stb.) közleményeinek közlése, eljuttatása elsősorban a szerkesztőségekhez, de közvetlenül a nyilvánossághoz is. A közlemények szövegét nem változtatja meg az OS, de arról dönthet, hogy valamit enged-e közzétenni vagy sem. Sok-sok éven át ez a lehetőség egy biztonsági szelepként működött csupán, de ténylegesen az MTI OS szinte minden közleményt lehozott.
 A közmédia és az MTI beszántásával párhuzamosan aztán ez a gyakorlat megváltozott: az utóbbi években egyeseknek a neve is alig jelenhet meg a közpénzből működtetett hírügynökség felületén, az MTI OS-en közzétenni kért közleményben kritika megfogalmazása pedig különösen nem kívánatos velük kapcsolatban.
 Erre utal, hogy gyors keresés alapján Tiborcz István Elios-ügyben való érintettségéről vagy éppen vagyonosodásáról, Mészáros Lőrinc feljelentéséről, a közmédia pervesztességéről, a Fidesz-média kritizálásáról, Orbán Ráchel büntetőjogi felelősségre vonásának igényéről, vagy éppen Ghaith Pharaonról nem lehetett az elmúlt időben közleményt közzétenni ezen a felületen. Az ilyen közlemények visszautasítása során az MTI OS rendre arra hivatkozott: a közleményben foglaltak sértenék az abban emlegetett közéleti szereplők személyiségi jogait vagy éppen a közmédia reputációját. Korántsem voltak azonban ilyen finnyásak, ha a kormánypártok vagy a hozzájuk kötődő szervezetek ellenzéki pártokra, azok politikusaira vagy a kormánnyal ellentétes véleményt megfogalmazó civil szervezetekre fröcsögtek valótlanságokat.
 Az alapügy és a bíróságok döntésének lényege
 Az alapul szolgáló ügy kiindulópontja az volt, hogy 2017 decemberében az OS közölte a Kormányzati Tájékoztatási Központ kommünikéjét, amit átvett az anyacég, az MTI is, és arra hivatkozva közölt számos más sajtóorgánum. Ebben a közleményben többek között azt a valótlan tényt híresztelték, hogy a Magyar Helsinki Bizottság (MHB) többszáz millió forintot kap külföldről átláthatatlan módon.
 Az MHB emiatt helyreigazítási kérelemmel fordult az OS-hez, amit az megtagadott, mondván, a szabályzata szerint neki nincs jogi felelőssége, mert nem ő írta a közleményt.
 Az MHB álláspontja szerint ugyanakkor az lehetetlen, hogy az MTI egyrészt válogat az OS útján közétehető közlemények között, másrészt a döntéseiért semmilyen jogi felelősséget nem visel. Ha már „cenzúrázza” a közleményeket az MTI OS, akkor a valótlan tényeket tartalmazó közleményeket legyen köteles helyreigazítani. Ez nyilvánvalónak tűnhet, ennek ellenére az MTI álláspontja szerint mivel nem ők írják a közleményeket, ezért nem végeznek szerkesztést sem, az pedig jogilag feltétele a helyreigazítási szabályok alkalmazhatóságának.
 Csakhogy a törvény szerint a szerkesztői felelősség a médiatartalom kiválasztása és összeállítása során megvalósuló tényleges ellenőrzésért való felelősséget jelenti. És az nem lehet vitás, hogy az MTI válogat az OS-en lehozott közlemények között, ezzel pedig szerkeszt, hiszen végső soron ott döntik el, hogy mi jelenhet meg.
 Külön nevetséges fordulat volt a perben, hogy a közmédia azzal védekezett, hogy az MHB nyugodtan közzétehette volna a cáfolatát az MTI OS-en, hiszen van vele szerződése, ezért teljesen fölöslegesen perelt. Ezen az alapon elsőfokon meg is nyerte a pert, bár az elsőfokon eljáró bíróság is egyetértett az MHB azon álláspontjával, hogy az MTI OS-t szerkesztői felelősség terheli.
 Ezt követően az MHB megpróbált közzétenni egy közleményt, amely szerint valótlan tényeket híresztelt róla az MTI OS. És hogy mit történt? Ki nem találná senki. Az MTI OS megtagadta kiadni a közleményt, mert az sérti a jóhírnevét. És hogy még szebb legyen, ki írta alá a megtagadásról szóló értesítést? X.Y. „SZERKESZTŐ”. Vagyis valaki, akinek a munkaköre szerkesztés, aminek az eredményeképpen eldől, hogy valamit közzétesz-e az OS vagy sem, ennek ellenére a közmédia szerint ott nem végeznek szerkesztést. Vagyis a szerkesztőjük nem szerkeszt.
 A másodfokon eljáró bíróság megváltoztatta az elsőfokú ítéletet, és kötelezte az MTI OS-t, hogy tegyen közzé helyreigazítást a Kormányzati Tájékoztató Központ közleményével kapcsolatban, amit az MHB kifogásolt.
 Végül az MTI OS által kezdeményezett felülvizsgálatban a Kúria is megerősítette, hogy az MTI Országos Sajtószolgálata szerkesztést végez, így a valótlanul híresztelt tényeket köteles helyreigazítani.
 Mi következik a döntésből?
 Legszűkebb értelemben annyi, hogy az MTI OS-en megjelent valótlan hírek érintettjei az Alkotmánybíróság által meghatározott keretek között kérhetnek helyreigazítást. Már önmagában ez is érdekes lehet, hiszen ilyenre eddig nem volt példa, de a döntés elvi jelentősége ennél sokkal nagyobb is lehet.
 Ugyanis a döntésből az következik, hogy az MTI OS a szerkesztés (válogatás) körében hozott döntéseiért jogi felelősséggel tartozik.
 Ez jelen pillanatban csak helyreigazítási felelősséget jelent. De nem kizárt, hogy ennél tovább is lehet menni. A valótlanul híresztelt és sértő tényekért sérelemdíjat is megítél a gyakorlat (jóhírnév megsértése címén), így akár vagyoni felelősség is felmerülhet.
 Sőt, az éremnek van másik oldala is. Azok, akiknek a közleményeit nem közli az MTI OS, a saját szólásszabadságuk korlátozására hivatkozva szintén próbálkozhatnak perrel, ami végül akár az Emberi Jogok Európai Bíróságán is kiköthet. Ahol el kell dönteni, hogy egy közpénzből fenntartott állami szerv megteheti-e azt, hogy egyes politikai pártok egyes kritikus közleményeit nem közli, miközben más párttal kapcsolatban ilyenre soha nem került sor.
 A perben a szerző képviselte a Magyar Helsinki Bizottságot.


text:
(6578) Zapesotskij (1980 TQ14) – planetoida z grupy pasa głównego asteroid okrążająca Słońce w ciągu 3 lat i 281 dni w średniej odległości 2,42 j.a. Została odkryta 13 października 1980 roku w Krymskim Obserwatorium Astrofizycznym w Naucznym na Półwyspie Krymskim przez Tamarę Smirnową. Nazwa planetoidy pochodzi od Aleksandra Sergiejewicza Zapiesockiego, rosyjskiego kulturologa, rektora uniwersytetu w Petersburgu, jednego z przywódców Kongresu Rosyjskiej Inteligencji.
 Zobacz też
 lista planetoid 6001–7000
 lista ponumerowanych planetoid
 Przypisy
 Linki zewnętrzne
 Planetoidy pasa głównego
 Nazwane planetoidy
 Obiekty astronomiczne odkryte w 1980


type: legislation

text:
 COMISSÃO EUROPEIA
 Bruxelas, 19.11.2018
 COM(2018) 753 final
 2018/0391(NLE)
 Proposta de
 DECISÃO DO CONSELHO
 que estabelece a posição a adotar em nome da União Europeia na Conferência das Partes na Convenção de Roterdão no que diz respeito aos procedimentos de verificação do cumprimento
 EXPOSIÇÃO DE MOTIVOS
 1.Objeto da proposta
 A presente proposta diz respeito à decisão que estabelece a posição a tomar em nome da União na Conferência das Partes (CdP) na Convenção de Roterdão, em ligação com o projeto de proposta de um anexo processual relativo a procedimentos e mecanismos institucionais para determinação do incumprimento.
 2.Contexto da proposta
 2.1.A Convenção de Roterdão
 A Convenção de Roterdão relativa ao Procedimento de Prévia Informação e Consentimento para determinados Produtos Químicos e Pesticidas Perigosos no Comércio Internacional (a seguir designada por «convenção») visa promover a responsabilidade partilhada e os esforços de cooperação entre as partes no comércio internacional de produtos químicos perigosos, a fim de proteger a saúde humana e o ambiente e contribuir para uma utilização ambientalmente correta desses produtos químicos. A convenção estabelece obrigações juridicamente vinculativas respeitantes à aplicação do procedimento de prévia informação e consentimento (PIC) e protege os países, em especial os países em desenvolvimento, de exportações indesejadas de produtos químicos provenientes de países produtores, ao impor obrigações em matéria de exportação às partes exportadoras.
 O acordo entrou em vigor em 24 de fevereiro de 2004.
 A União Europeia é parte no acordo
 1
 .
 2.2.A Conferência das Partes na Convenção de Roterdão
 Criada nos termos do artigo 18.o da convenção, a Conferência das Partes é o órgão diretivo da Convenção de Roterdão e reúne-se, normalmente, de dois em dois anos para acompanhar a aplicação da convenção. Também examina os produtos químicos cuja apreciação tenha sido proposta pelo Comité de Revisão de Produtos Químicos.
 Em conformidade com os artigos 44.o e 45.o do regulamento interno da Conferência das Partes na Convenção de Roterdão, cada parte dispõe de um voto. Porém, organizações regionais de integração económica, como a UE, exercem o seu direito de voto com um número de votos igual ao número dos seus Estados-Membros que são partes na convenção.
 2.3.Ato previsto da Conferência da Partes
 Na nona reunião ordinária, que terá lugar de 29 de abril a 10 de maio de 2019, a CdP discutirá a adoção de um anexo adicional relativo a procedimentos e mecanismos institucionais para determinação do incumprimento (a seguir designado por «ato previsto»). O novo anexo proposto inclui, mutatis mutandis, o mesmo texto debatido anteriormente na CdP7 e na CdP8 e que obteve o apoio de uma esmagadora maioria das partes.
 Este anexo seria abrangido pelo âmbito de aplicação do artigo 22.o, n.o 2, da convenção, que prevê um procedimento para a adoção de anexos relativos a «matérias processuais, científicas, técnicas ou administrativas». O ato previsto acarreta a aplicação de um acordo existente, o que não altera o âmbito de aplicação nem o conteúdo da convenção.
 O objetivo do ato previsto é tornar mais eficaz a aplicação da Convenção de Roterdão, mediante a introdução de um mecanismo de determinação do incumprimento, em conformidade com o disposto no artigo 17.o da convenção. O artigo 17.o estabelece que «a Conferência das Partes desenvolverá e aprovará, o mais cedo possível, mecanismos processuais e institucionais para determinar o incumprimento das disposições da presente Convenção e as medidas a tomar relativamente às Partes que não cumpram essas mesmas disposições».
 A determinação do incumprimento é decisiva para aumentar a transparência e o grau de preparação das partes para cumprirem as suas obrigações internacionais. A proposta em anexo prevê um meio alternativo de apoio às partes que pretendam estabelecer procedimentos de verificação do cumprimento, utilizando o texto já preparado em anteriores reuniões da Conferência das Partes. O objetivo é começar a colher os benefícios de dispor de um mecanismo de verificação do cumprimento facilitador que ajude a identificar questões e soluções relacionadas com o cumprimento e, em última análise, conduza a uma maior eficácia da convenção.
 Embora o texto da convenção indique claramente que os procedimentos e mecanismos para tratar da questão do incumprimento devessem ser desenvolvidos e aprovados «o mais cedo possível», passados 14 anos da entrada em vigor da convenção e após oito CdP em que foram objeto de negociações, as partes ainda não adotaram tais procedimentos e mecanismos.
 Em conformidade com o artigo 22.o, n.o 1, do acordo, o anexo adicional da convenção agora proposto fará «dela parte integrante e, salvo declaração expressa em contrário, uma referência à presente Convenção constitui simultaneamente uma referência aos seus Anexos». A adoção do anexo não carece de ratificação pelas partes a fim de entrar em vigor. Além disso, qualquer parte que se oponha à proposta poderá optar por se autoexcluir da aplicação do novo anexo, em conformidade com o artigo 22.o, n.o 3, alínea b), o que proporciona aos Estados que votarem contra a proposta uma solução alternativa de rejeição. Assim, o ato previsto será vinculativo para todas as partes que não optem por se autoexcluírem da sua aplicação.
 3.Posição a adotar em nome da União
 Para a UE, enquanto líder na elaboração de políticas ambientais, é fundamental reafirmar o seu compromisso global de promover uma melhor aplicação dos acordos e normas multilaterais em matéria de ambiente. Por ocasião da reunião do Grupo das Questões Ambientais Internacionais (Produtos Químicos Internacionais), realizada em 7 de junho de 2018, as delegações dos Estados-Membros já apoiaram explicitamente, em nome da UE, a iniciativa de uma proposta para o estabelecimento do mecanismo de verificação do cumprimento num anexo adicional da convenção.
 Além disso, a presente iniciativa está em consonância com a prioridade da Comissão Juncker de a União se tornar um interveniente mais forte na cena mundial, com os objetivos de desenvolvimento sustentável, em especial o ODS 3 (saúde) e o ODS 12 (produção e consumo sustentáveis), e ainda com o Sétimo Programa de Ação da União em matéria de Ambiente.
 A União deve, por conseguinte, apoiar o anexo proposto e copatrociná-lo no período que antecede a CdP9.
 É necessário estabelecer a posição a adotar em nome da União na Conferência das Partes, uma vez que o anexo adicional será vinculativo para a União. Esta posição deve ser estabelecida o mais cedo possível, a fim de assegurar o copatrocínio do anexo adicional.
 4.Base jurídica
 4.1.Base jurídica processual
 4.1.1.Princípios
 O artigo 218.o, n.o 9, do Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia (TFUE) prevê os procedimentos a seguir no tocante a decisões que definam «as posições a tomar em nome da União numa instância criada por um acordo, quando essa instância for chamada a adotar atos que produzam efeitos jurídicos, com exceção dos atos que completem ou alterem o quadro institucional do acordo».
 A noção de «atos que produzam efeitos jurídicos» engloba os atos que produzem efeitos jurídicos por força das normas do direito internacional que regem a instância em questão. Esta noção abrange também os instrumentos que não têm um efeito vinculativo por força do direito internacional, mas que «tendem a influenciar de forma determinante o conteúdo da regulamentação adotada pelo legislador da União»
 2
 .
 4.1.2.Aplicação ao caso em apreço
 A Conferência das Partes é um órgão criado por um acordo, nomeadamente a Convenção de Roterdão relativa ao Procedimento de Prévia Informação e Consentimento para determinados Produtos Químicos e Pesticidas Perigosos no Comércio Internacional.
 O ato, que a CdP é chamada a adotar, constitui um ato que produz efeitos jurídicos. O ato previsto será vinculativo por força do direito internacional, em conformidade com o artigo 22.o, n.o 1, da Convenção de Roterdão.
 O ato previsto não complementa nem altera o quadro institucional do acordo. De igual modo, não influenciará de forma determinante o conteúdo da legislação da UE.
 Por conseguinte, a base jurídica processual da decisão proposta é o artigo 218.o, n.o 9, do TFUE.
 4.2.Base jurídica material
 4.2.1.Princípios
 A base jurídica material para a adoção de uma decisão ao abrigo do artigo 218.o, n.o 9, do TFUE depende essencialmente do objetivo e do conteúdo do ato previsto em relação ao qual é adotada uma posição em nome da União. Se o ato previsto tiver duas finalidades ou duas componentes e se uma dessas finalidades ou componentes for identificável como sendo principal e a outra como sendo apenas acessória, a decisão a adotar ao abrigo do artigo 218.o, n.o 9, do TFUE deve assentar numa única base jurídica material, concretamente a exigida pela finalidade ou componente principal ou preponderante.
 4.2.2.Aplicação ao caso em apreço
 O objetivo e o conteúdo principais do ato previsto estão relacionados com o «ambiente». No entanto, as medidas acordadas no âmbito da Convenção de Roterdão, embora visem um objetivo ambiental, são também, em grande medida, de natureza comercial.
 4.3.Conclusão
 A base jurídica material da decisão proposta deve, por conseguinte, ser o artigo 207.o, n.o 3, e o artigo 192.o, n.o 1, do TFUE, em conjugação com o artigo 218.o, n.o 9, do TFUE.
 5.Publicação do ato previsto
 Uma vez que o ato da Conferência das Partes aplicará a Convenção de Roterdão mediante um novo anexo processual, é adequado publicá-lo no Jornal Oficial da União Europeia após a sua adoção.
 2018/0391 (NLE)
 Proposta de
 DECISÃO DO CONSELHO
 que estabelece a posição a adotar em nome da União Europeia na Conferência das Partes na Convenção de Roterdão no que diz respeito aos procedimentos de verificação do cumprimento
 O CONSELHO DA UNIÃO EUROPEIA,
 Tendo em conta o Tratado sobre o Funcionamento da União Europeia, nomeadamente o artigo 192.o, n.o 1, e o artigo 207.o, n.o 3, em conjugação com o artigo 218.o, n.o 9,
 Tendo em conta a proposta da Comissão Europeia,
 Considerando o seguinte:
 (1)A Convenção de Roterdão relativa ao Procedimento de Prévia Informação e Consentimento para determinados Produtos Químicos e Pesticidas Perigosos no Comércio Internacional (a seguir designada por «convenção») foi celebrada, em nome da União, por intermédio da Decisão 2006/730/CE do Conselho
 3
 e entrou em vigor em 24 de fevereiro de 2004.
 (2)Nos termos do artigo 22.o da convenção, a Conferência das Partes pode adotar anexos adicionais da convenção relativos a «matérias processuais, científicas, técnicas ou administrativas».
 (3)Na nona reunião ordinária da Conferência das Partes, que terá lugar de 29 de abril a 10 de maio de 2019, as partes discutirão a adoção de um anexo processual adicional que introduz um mecanismo de determinação do incumprimento, tal como exigido pelo artigo 17.o da convenção.
 (4)Importa estabelecer a posição a adotar em nome da União na Conferência das Partes, dado que o anexo adicional será vinculativo para a União.
 (5)A União reafirma que é fundamental promover e empenhar-se globalmente no sentido de uma melhor aplicação dos acordos e normas multilaterais em matéria de ambiente,
 ADOTOU A PRESENTE DECISÃO:
 Artigo 1.o
 A posição a adotar em nome da União na próxima Conferência das Partes na Convenção de Roterdão consiste em apoiar o projeto de ato (a seguir designado por «ato previsto») que acompanha a presente decisão e/ou possíveis ajustes que conduzam à adoção de procedimentos e mecanismos institucionais para determinar o incumprimento, tal como exigido pelo artigo 17.o da convenção.
 Artigo 2.o
 A destinatária da presente decisão é a Comissão.
 Artigo 3.o
 O ato previsto será publicado no Jornal Oficial da União Europeia após a sua adoção pela Conferência das Partes na Convenção de Roterdão.
 Feito em Bruxelas, em
 Pelo Conselho
 O Presidente
 (1)
 2006/730/CE: Decisão do Conselho, de 25 de setembro de 2006, relativa à celebração, em nome da Comunidade Europeia, da Convenção de Roterdão relativa ao Procedimento de Prévia Informação e Consentimento para determinados Produtos Químicos e Pesticidas Perigosos no Comércio Internacional (JO L 299 de 28.10.2006, p. 23 — ES, CS, DA, DE, ET, EL, EN, FR, IT, LV, LT, HU, NL, PL, PT, SK, SL, FI, SV; JO L 335M de 13.12.2008, p. 514 — MT).
 (2)
 Acórdão do Tribunal de Justiça, de 7 de outubro de 2014, no processo C-399/12, Alemanha/Conselho, ECLI:EU:C:2014:2258, n.os 61 a 64.
 (3)
 JO L 299 de 28.10.2006, p. 23.
 ---documentbreak---
 COMISSÃO EUROPEIA
 Bruxelas, 19.11.2018
 COM(2018) 753 final
 ANEXO
 da
 Proposta de DECISÃO DO CONSELHO
 que estabelece a posição a adotar em nome da União Europeia na Conferência das Partes na Convenção de Roterdão no que diz respeito aos procedimentos de verificação do cumprimento
 ANEXO
 Projeto de decisão RC-9/[ ]: Procedimentos e mecanismos de verificação do cumprimento da Convenção de Roterdão
 Apresentado por...
 Decide adotar o anexo VII da Convenção, o qual estabelece procedimentos e mecanismos de verificação do cumprimento da Convenção de Roterdão, tal como consta do anexo da presente decisão.
 APÊNDICE.
 Anexo VII: Procedimentos e mecanismos de verificação do cumprimento da Convenção de Roterdão
 1)É instituído um Comité de Avaliação do Cumprimento (a seguir designado por «Comité»).
 Membros
 2)O Comité é constituído por 15 membros. Os membros são designados pelas Partes e eleitos pela Conferência das Partes com base numa representação geográfica equitativa das cinco regiões das Nações Unidas.
 3)Os membros deverão possuir conhecimentos especializados e qualificações específicas no domínio abrangido pela Convenção. Exercerão as suas funções com objetividade e em defesa do superior interesse da Convenção.
 Eleição dos membros
 4)Na sua primeira reunião após a entrada em vigor do presente anexo, a Conferência das Partes elegerá oito membros do Comité para um mandato e sete membros por dois mandatos. Em cada reunião ordinária subsequente, a Conferência das Partes elegerá novos membros por dois mandatos completos, para substituir os membros cujos mandatos tenham expirado ou estejam prestes a expirar. Os membros não podem exercer mais de dois mandatos consecutivos. Para efeitos do presente anexo, entende-se por «mandato» o período que começa no final de uma reunião ordinária da Conferência das Partes e termina no final da reunião ordinária seguinte.
 5)Caso um membro do Comité se demita ou não esteja em condições de completar o seu mandato ou de exercer as suas funções, a Parte que o designou nomeará um suplente para cumprir o período remanescente do mandato.
 Mesa
 6)O Comité elege o seu Presidente. O Comité elege um vice-presidente e um relator, numa base rotativa, em conformidade com a regra n.o 30 do regulamento interno da Conferência das Partes.
 Reuniões
 7)O Comité reúne-se consoante o necessário e, sempre que possível, em articulação com as reuniões da Conferência das Partes ou de outros órgãos da Convenção.
 8)Sob reserva do disposto no n.o 9, as reuniões do Comité são abertas às Partes e ao público, salvo decisão em contrário do Comité.
 Quando o Comité estiver a analisar observações apresentadas em conformidade com os n.os 12 ou 13, as reuniões são abertas às Partes e fechadas ao público, salvo acordo em contrário da Parte cujo cumprimento esteja em causa.
 As Partes ou os observadores a quem a reunião esteja aberta não têm o direito de participar na reunião, salvo acordo em contrário do Comité e da Parte cujo cumprimento esteja em causa.
 9)Caso seja apresentada uma observação relativa a um possível incumprimento de uma Parte, esta será convidada a participar na análise dessa observação pelo Comité. Todavia, essa Parte não pode participar na elaboração nem na adoção de recomendações ou conclusões do Comité.
 10)O Comité envidará todos os esforços para chegar a um acordo consensual sobre todas as questões de fundo. Se tal não for possível, o relatório refletirá os pontos de vista de todos os membros do Comité. Se todos os esforços para chegar a um consenso forem esgotados sem que tenha sido alcançado um acordo, qualquer decisão será tomada, em último recurso, por uma maioria de quatro quintos dos membros presentes e com direito de voto ou por oito membros, consoante o que for mais elevado. Considera-se que existe quórum quando estão presentes dez membros do Comité.
 11)Os membros do Comité evitam conflitos de interesses, diretos ou indiretos, no que respeita a qualquer matéria analisada pelo Comité. Se um membro se vir confrontado, direta ou indiretamente, com um conflito de interesses, ou for cidadão de uma Parte cujo cumprimento esteja em causa, deve alertar o Comité para esse facto antes da análise da questão em apreço. O membro em causa não participa na elaboração nem na adoção de recomendações do Comité em relação a essa matéria.
 12)As observações podem ser apresentadas por escrito, através do Secretariado a que são aplicáveis as alíneas a) e b), por:
 a)Uma Parte que considere que, apesar dos seus esforços, não é ou não será capaz de cumprir determinadas obrigações decorrentes da Convenção. Essa apresentação deve incluir informações pormenorizadas sobre as obrigações específicas em causa e uma avaliação do motivo pelo qual a Parte poderá não ser capaz de as cumprir. Sempre que possível, podem ser fornecidos elementos justificativos, ou informações sobre onde é possível obter esses elementos. A observação apresentada pode incluir sugestões de soluções que a Parte considere mais adequadas às suas necessidades específicas.
 b)Uma Parte diretamente afetada ou suscetível de ser diretamente afetada pelo alegado incumprimento por outra Parte das obrigações decorrentes da Convenção. Uma Parte que pretenda apresentar uma observação ao abrigo da presente alínea deve consultar previamente a Parte cujo cumprimento estiver em causa. A apresentação deve incluir informações pormenorizadas sobre as obrigações específicas em causa e elementos que a fundamentem, incluindo a forma como a Parte é ou poderá ser afetada.
 13)A fim de avaliar eventuais dificuldades com que as Partes se deparem no cumprimento das obrigações que lhes incumbem por força do artigo 4.o, n.o 1, do artigo 5.o, n.os 1 e 2, e do artigo 10.o da Convenção, uma vez recebidas do Secretariado as informações transmitidas por essas Partes em conformidade com as referidas disposições, o Comité envia à Parte uma notificação escrita sobre a questão que suscita preocupação. Se a questão não tiver sido resolvida no prazo de 90 dias, mediante consulta com a Parte em causa intermediada pelo Secretariado, e o Comité decidir analisar a questão mais aprofundadamente, deve fazê-lo em conformidade com o disposto nos n.os 16 a 24.
 14)O Secretariado transmite aos membros do Comité as observações apresentadas ao abrigo do n.o 12, alínea a), no prazo de duas semanas a contar da receção das mesmas, a fim de serem analisadas na reunião seguinte do Comité.
 15)O Secretariado envia, no prazo de duas semanas a contar da receção de observações apresentadas ao abrigo do n.o 12, alínea b), ou em cumprimento do n.o 13, um exemplar das mesmas à Parte cujo cumprimento da Convenção esteja em causa e aos membros do Comité, para que sejam analisadas na reunião seguinte do Comité.
 16)As Partes cujo cumprimento esteja em causa podem apresentar respostas ou comentários em qualquer fase do processo descrito na presente decisão.
 17)Sem prejuízo do disposto no n.o 16, uma Parte cujo cumprimento esteja em causa deve transmitir ao Secretariado informações adicionais em resposta a uma observação, no prazo de três meses a contar da data de receção da observação por essa Parte, salvo se as circunstâncias do caso específico exigirem um prazo mais alargado. Essas informações são imediatamente transmitidas aos membros do Comité, a fim de serem analisadas na reunião seguinte do Comité. Se a observação tiver sido apresentada ao abrigo do n.o 12, alínea b), o Secretariado transmite as informações igualmente à Parte responsável pela apresentação.
 18)O Comité pode decidir não avançar com o procedimento no caso de observações que considere:
 a)Enquadradas na regra de minimis;
 b)Manifestamente infundadas.
 Facilitação
 19)O Comité analisa todas as observações que lhe sejam apresentadas em conformidade com o n.o 12 ou em cumprimento do n.o 13, a fim de determinar os factos e as causas profundas da questão e de assistir na sua resolução, tendo em conta o disposto no artigo 16.o da Convenção. Para o efeito, o Comité pode facultar às Partes:
 a)Conselhos;
 b)Recomendações não vinculativas;
 c)Quaisquer informações adicionais necessárias para ajudar a Parte a elaborar um plano de cumprimento, incluindo prazos e objetivos.
 Possíveis medidas para resolver problemas de incumprimento
 20)Se, uma vez seguido o procedimento de facilitação previsto no n.o 19, e tendo em conta as causas, o tipo, o grau e a frequência das dificuldades de cumprimento, incluindo as capacidades financeiras e técnicas das Partes cujo cumprimento esteja em causa, o Comité considerar necessário propor medidas adicionais para resolver os problemas de incumprimento de uma Parte, pode recomendar à Conferência das Partes, tendo em conta a competência que lhe é atribuída no artigo 18.o, n.o 5, alínea c), da Convenção, que pondere as seguintes medidas, a adotar em conformidade com o direito internacional, com vista a garantir o cumprimento:
 a)
 Prestar apoio adicional à Parte em causa no âmbito da Convenção, incluindo a facilitação, conforme adequado, do acesso a recursos financeiros, a assistência técnica e a desenvolvimento de capacidades;
 b)
 Prestar aconselhamento sobre o futuro cumprimento, para auxiliar as Partes na aplicação das disposições da Convenção e promover a cooperação entre todas as Partes;
 c)
 Solicitar à Parte em causa que envie informações atualizadas relativas aos seus esforços;
 d)
 Emitir uma declaração de preocupação relativa a uma possível situação futura de incumprimento;
 e)
 Emitir uma declaração de preocupação relativa a uma situação atual de incumprimento;
 f)
 Solicitar ao Secretário Executivo que divulgue publicamente situações de incumprimento;
 g)
 Recomendar que a Parte em incumprimento enfrente essa situação com o objetivo de a resolver.
 Tratamento de informações
 21)1) O Comité pode receber informações importantes, através do Secretariado, provenientes de:
 a)Partes na Convenção;
 b)Fontes pertinentes, se considerar necessário e adequado, com o consentimento prévio da Parte em causa ou em conformidade com as instruções da Conferência das Partes;
 c)Organizações intergovernamentais pertinentes e do centro coordenador da Convenção. O Comité facultará essas informações à Parte em causa e convidá-la-á a apresentar comentários sobre as mesmas.
 2) O Comité pode igualmente solicitar informações ao Secretariado, se necessário sob a forma de relatório, sobre questões objeto de análise por parte do Comité.
 22)Para efeitos de análise de questões sistémicas em matéria de cumprimento geral nos termos do n.o 25, o Comité pode:
 a)Solicitar informações a todas as Partes;
 b)Solicitar informações pertinentes de qualquer fonte fiável e de peritos externos, em conformidade com as orientações aplicáveis emitidas pela Conferência das Partes;
 c)Consultar o Secretariado e tirar proveito da sua experiência e da sua base de conhecimentos.
 23)Sob reserva do disposto no artigo 14.o da Convenção, o Comité, as Partes e as pessoas envolvidas nas deliberações do Comité protegem a confidencialidade das informações recebidas a título confidencial.
 Monitorização
 24)O Comité de Avaliação do Cumprimento deverá controlar as consequências das medidas tomadas ao abrigo dos n.os 19 ou 20.
 Questões gerais de cumprimento
 25)O Comité de Avaliação do Cumprimento pode examinar questões sistémicas em matéria de cumprimento geral que sejam de interesse para todas as Partes, sempre que:
 a)A Conferência das Partes assim o solicitar;
 b)O Comité, com base em informações sobre as Partes que sejam obtidas pelo Secretariado, atuando de acordo com as funções que lhe incumbem por força da Convenção, e por este transmitidas ao Comité, decidir que é necessário examinar uma questão de incumprimento geral e apresentar um relatório sobre a mesma à Conferência das Partes.
 Relatórios a apresentar à Conferência das Partes
 26)O Comité apresenta um relatório em cada reunião ordinária da Conferência das Partes, o qual engloba:
 a)O trabalho realizado pelo Comité;
 b)As conclusões ou recomendações do Comité;
 c)O futuro programa de trabalho do Comité, incluindo o calendário das reuniões que considera necessárias para o seu cumprimento, para apreciação e aprovação pela Conferência das Partes.
 Outros órgãos subsidiários
 27Sempre que as atividades do Comité relativas a questões específicas se sobreponham às responsabilidades de outro órgão da Convenção de Roterdão, a Conferência das Partes pode instruir o Comité para que consulte o referido órgão.
 Partilha de informações com outros acordos multilaterais pertinentes em matéria de ambiente
 28)Se for caso disso, o Comité pode solicitar informações específicas, a pedido da Conferência das Partes, ou por iniciativa própria, a comités responsáveis pela avaliação do cumprimento no domínio das substâncias perigosas e dos resíduos, agindo sob os auspícios de outros acordos multilaterais pertinentes em matéria de ambiente, e apresentar um relatório sobre estas atividades à Conferência das Partes.
 Revisão do mecanismo de verificação do cumprimento
 29)A Conferência das Partes revê periodicamente a aplicação dos procedimentos e mecanismos previstos no presente anexo.
 Relação com a resolução de litígios
 30)Estes procedimentos e mecanismos não prejudicam o disposto no artigo 20.o da Convenção.


text:
 31.7.2013
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 L 204/47
 REGULAMENTUL DE PUNERE ÎN APLICARE (UE) NR. 742/2013 AL COMISIEI
 din 30 iulie 2013
 de stabilire a valorilor forfetare de import pentru fixarea prețului de intrare pentru anumite fructe și legume
 COMISIA EUROPEANĂ,
 având în vedere Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene,
 având în vedere Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului din 22 octombrie 2007 de instituire a unei organizări comune a piețelor agricole și privind dispoziții specifice referitoare la anumite produse agricole („Regulamentul unic OCP”) (1),
 având în vedere Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 543/2011 al Comisiei din 7 iunie 2011 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului în sectorul fructelor și legumelor și în sectorul fructelor și legumelor procesate (2), în special articolul 136 alineatul (1),
 întrucât:
 (1)
 Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 543/2011 prevede, ca urmare a rezultatelor negocierilor comerciale multilaterale din cadrul Rundei Uruguay, criteriile pentru stabilirea de către Comisie a valorilor forfetare de import din țări terțe pentru produsele și perioadele menționate în partea A din anexa XVI la regulamentul respectiv.
 (2)
 Valoarea forfetară de import se calculează în fiecare zi lucrătoare, în conformitate cu articolul 136 alineatul (1) din Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 543/2011, ținând seama de datele zilnice variabile. Prin urmare, prezentul regulament trebuie să intre în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene,
 ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
 Articolul 1
 Valorile forfetare de import prevăzute la articolul 136 din Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 543/2011 sunt stabilite în anexa la prezentul regulament.
 Articolul 2
 Prezentul regulament intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
 Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în toate statele membre.
 Adoptat la Bruxelles, 30 iulie 2013.
 Pentru Comisie, pentru președinte
 Jerzy PLEWA
 Director general pentru agricultură și dezvoltare rurală
 (1) JO L 299, 16.11.2007, p. 1.
 (2) JO L 157, 15.6.2011, p. 1.
 ANEXĂ
 Valorile forfetare de import pentru fixarea prețului de intrare pentru anumite fructe și legume
 (EUR/100 kg)
 Codul NC
 Codul țării terțe (1)
 Valoarea forfetară de import
 0707 00 05
 TR
 147,7
 ZZ
 147,7
 0709 93 10
 TR
 124,7
 ZZ
 124,7
 0805 50 10
 AR
 78,1
 BO
 73,4
 CL
 73,3
 TR
 71,0
 UY
 86,6
 ZA
 93,5
 ZZ
 79,3
 0806 10 10
 CL
 140,3
 EG
 221,6
 MA
 158,2
 MX
 242,3
 TR
 174,6
 ZZ
 187,4
 0808 10 80
 AR
 135,2
 BR
 96,6
 CL
 121,1
 CN
 111,1
 NZ
 141,8
 US
 151,0
 ZA
 125,9
 ZZ
 126,1
 0808 30 90
 AR
 96,7
 CL
 149,3
 NZ
 112,3
 TR
 161,6
 ZA
 109,6
 ZZ
 125,9
 0809 10 00
 TR
 192,1
 ZZ
 192,1
 0809 29 00
 CA
 303,6
 TR
 339,3
 ZZ
 321,5
 0809 30
 TR
 147,1
 ZZ
 147,1
 0809 40 05
 BA
 57,9
 TR
 115,1
 XS
 66,6
 ZZ
 79,9
 (1) Nomenclatura țărilor stabilită prin Regulamentul (CE) nr. 1833/2006 al Comisiei (JO L 354, 14.12.2006, p. 19). Codul „ZZ” desemnează „alte origini”.


text:
 Avis juridique important
 |
 31990L0641
 Directive 90/641/Euratom du Conseil, du 4 décembre 1990, concernant la protection opérationnelle des travailleurs extérieurs exposés à un risque de rayonnements ionisants au cours de leur intervention en zone contrôlée
 Journal officiel n° L 349 du 13/12/1990 p. 0021 - 0025 édition spéciale finnoise: chapitre 15 tome 10 p. 0013 édition spéciale suédoise: chapitre 15 tome 10 p. 0013
 DIRECTIVE DU CONSEIL du 4 décembre 1990 concernant la protection opérationnelle des travailleurs extérieurs exposés à un risque de rayonnements ionisants au cours de leur intervention en zone contrôlée (90/641/Euratom) LE CONSEIL DES COMMUNAUTÉS EUROPÉENNES, vu le traité instituant la Communauté européenne de l'énergie atomique, et notamment ses articles 31 et 32, vu la proposition de la Commission, présentée après avis d'un groupe de personnalités désignées par le comité scientifique et technique parmi les experts scientifiques des États membres, conformément à l'article 31 du traité, vu l'avis du Parlement européen (1), vu l'avis du Comité économique et social (2), considérant que l'article 2 point b) du traité prescrit à la Communauté d'établir des normes de sécurité uniformes pour la protection sanitaire de la population et des travailleurs, et de veiller à leur application selon les modalités précisées au titre II chapitre III du traité; considérant que, le 2 février 1959, le Conseil a adopté des directives fixant les normes de base relatives à la protection sanitaire de la population et des travailleurs contre les dangers résultant des radiations ionisantes (3), modifiées par la directive 80/836/Euratom (4) et la directive 84/467/Euratom (5); considérant que le titre VI de la directive 80/836/Euratom fixe les principes fondamentaux de protection opérationnelle des travailleurs exposés; considérant que l'article 40 paragraphe 1 de ladite directive prescrit à chaque État membre de prendre toutes les mesures nécessaires afin d'assurer de manière efficace la protection des travailleurs exposés; considérant que les articles 20 et 23 de ladite directive établissent une classification des zones de travail et des catégories de travailleurs exposés, suivant le degré d'exposition; considérant que les travailleurs qui interviennent en zone contrôlée au sens desdits articles 20 et 23 peuvent faire partie du personnel de l'exploitant ou être des travailleurs extérieurs; considérant que l'article 3 de la directive 80/836/Euratom concernant les activités visées à l'article 2 de ladite directive prévoit qu'elles soient soumises à un régime de déclaration ou d'autorisation préalable dans les cas déterminés par chaque État membre; considérant que des travailleurs extérieurs sont susceptibles d'être exposés aux rayonnements ionisants successivement dans plusieurs zones contrôlées dans un même État membre ou dans différents États membres et que ces conditions spécifiques de travail nécessitent un système de surveillance radiologique approprié; considérant que tout système de surveillance radiologique à l'intention des travailleurs extérieurs doit assurer, par le biais de dispositions communes, une protection équivalente à celle des travailleurs employés à titre permanent par l'exploitant; considérant, en outre, qu'il y a lieu, dans l'attente de l'établissement d'un système uniforme au niveau communautaire, de prendre en compte les systèmes de surveillance radiologique qui peuvent exister au niveau des États membres à l'intention de ces travailleurs; considérant que, pour optimaliser la protection des travailleurs extérieurs, il y a lieu de préciser les obligations des entreprises extérieures et des exploitants, sans préjudice du concours que les travailleurs extérieurs doivent eux-mêmes apporter à ladite protection; considérant que le système de protection radiologique des travailleurs extérieurs s'applique, dans la mesure du possible, également au cas où une seule personne physique a la qualité d'entreprise extérieure, A ARRÊTÉ LA PRÉSENTE DIRECTIVE: TITRE PREMIER Objectif et définitions Article premier L'objectif de la présente directive est de compléter la directive 80/836/Euratom et d'optimaliser ainsi au niveau communautaire les modalités de protection opérationnelle des travailleurs extérieurs qui interviennent en zone contrôlée. Article 2 Aux fins de la présente directive, on entend par: - « zone contrôlée »: toute zone soumise à une réglementation pour des raisons de protection contre les rayonnements ionisants et dont l'accès est réglementé, telle que spécifiée à l'article 20 de la directive 80/836/Euratom, - « exploitant »: toute personne physique ou morale qui, aux termes de la législation nationale, assume la responsabilité en zone contrôlée où s'exerce une activité à déclarer au sens de l'article 3 de la directive 80/836/Euratom, - « entreprise extérieure »: toute personne physique ou morale, autre que l'exploitant, y compris les membres de son personnel, appelée à effectuer une intervention de quelque nature que ce soit en zone contrôlée, - « travailleur extérieur »: tout travailleur de la catégorie A, au sens de l'article 23 premier tiret de la directive 80/836/Euratom, qui effectue une intervention de quelque nature que ce soit en zone contrôlée, qu'il soit employé à titre temporaire ou permanent par une entreprise extérieure, y compris les stagiaires, apprentis et étudiants au sens de l'article 10 de ladite directive, ou qu'il preste ses services en qualité de travailleur non salarié, - « système de surveillance radiologique »: les mesures visant à faire appliquer, lors de l'intervention de travailleurs extérieurs, les modalités prévues par la directive 80/836/Euratom et, plus particulièrement, à son titre VI, - « intervention d'un travailleur »: une prestation ou un ensemble de prestations accomplies par un travailleur extérieur en zone contrôlée relevant d'un exploitant. TITRE II Obligations des autorités compétentes des États membres Article 3 Chaque État membre soumet l'exercice des activités visées à l'article 2 de la directive 80/836/Euratom des entreprises extérieures au régime de déclaration ou d'autorisation préalable, établi conformément au titre II de ladite directive et notamment à son article 3. Article 4 1. Chaque État membre veille à ce que le système de surveillance radiologique donne aux travailleurs extérieurs une protection équivalente à celle dont disposent les travailleurs employés à titre permanent par l'exploitant. 2. Dans l'attente de l'établissement d'un système uniforme au niveau communautaire dans le domaine de la protection radiologique des travailleurs extérieurs, tel qu'un réseau informatisé, il est fait recours: a) à titre transitoire, conformément aux dispositions communes figurant à l'annexe I: - soit à un réseau national centralisé, - soit à la délivrance d'un document individuel de surveillance radiologique à chaque travailleur extérieur, auquel cas les dispositions communes figurant à l'annexe II sont, en outre, d'application; b) dans le cas de travailleurs extérieurs transfrontaliers et jusqu'à la date de l'établissement du système visé ci-dessus, au document individuel prévu au point a). TITRE III Obligations de l'entreprise extérieure et de l'exploitant Article 5 L'entreprise extérieure veille, soit directement, soit au travers d'accords contractuels avec l'exploitant, à la protection radiologique de ses travailleurs, conformément aux dispositions pertinentes prévues aux titres III à VI de la directive 80/836/Euratom, et notamment: a) assure le respect des principes généraux et des limitations de dose, visés aux articles 6 à 11 de la directive; b) fournit dans le domaine de la radioprotection l'information et la formation visées à l'article 24 de la directive; c) garantit que ses travailleurs sont soumis à une évaluation de l'exposition et à une surveillance médicale, selon les conditions définies à l'article 26 et aux articles 28 à 38 de la directive; d) s'assure que soient tenus à jour au niveau du réseau et du document individuel, visés à l'article 4 paragraphe 2 de la présente directive, les éléments radiologiques de la surveillance individuelle d'exposition de chacun de ses travailleurs, au sens de l'annexe I chapitre II. Article 6 1. L'exploitant d'une zone contrôlée dans laquelle des travailleurs extérieurs interviennent est responsable, soit directement, soit au travers d'accords contractuels, des aspects opérationnels de leur protection radiologique qui sont directement en relation avec la nature de la zone contrôlée et de l'intervention. 2. En particulier, pour chacun des travailleurs extérieurs qui intervient en zone contrôlée, l'exploitant doit: a) vérifier que ce travailleur est reconnu médicalement apte pour l'intervention qui lui sera assignée; b) s'assurer qu'outre la formation de base en radioprotection visée à l'article 5 paragraphe 1 point b), il a reçu une formation spécifique en relation avec les particularités tant de la zone contrôlée que de l'intervention; c) s'assurer que ce travailleur dispose des équipements nécessaires de protection individuelle; d) s'assurer, également, que ce travailleur bénéficie d'une surveillance individuelle d'exposition appropriée à la nature de l'intervention et qu'il bénéficie du suivi dosimétrique opérationnel éventuellement nécessaire; e) faire respecter les principes généraux et les limitations de doses visées aux articles 6 à 11 de la directive 80/836/Euratom; f) assumer ou prendre toute disposition utile pour que soit assuré, après chaque intervention, l'enregistrement des éléments radiologiques de surveillance individuelle d'exposition de chaque travailleur extérieur, au sens de l'annexe I chapitre III. TITRE IV Obligations des travailleurs extérieurs Article 7 Tout travailleur extérieur est tenu d'apporter, dans la mesure du possible, son propre concours à la protection que vise à lui assurer le système de surveillance radiologique visé à l'article 4. TITRE V Dispositions finales Article 8 1. Les États membres mettent en vigueur les dispositions législatives, réglementaires et administratives nécessaires pour se conformer à la présente directive au plus tard le 31 décembre 1993. Ils en informent immédiatement la Commission. 2. Lorsque les États membres adoptent les dispositions visées au paragraphe 1, celles-ci contiennent une référence à la présente directive ou sont accompagnées d'une telle référence lors de leur publication officielle. Les modalités de cette référence sont arrêtées par les États membres. 3. Les États membres communiquent à la Commission les dispositions essentielles de droit interne qu'ils adoptent dans le domaine régi par la présente directive. Article 9 Les États membres sont destinataires de la présente directive. Fait à Bruxelles, le 4 décembre 1990. Par le Conseil Le président G. DE MICHELIS ANNEXE I DISPOSITIONS COMMUNES AUX RÉSEAUX ET DOCUMENTS INDIVIDUELS VISÉS À L'ARTICLE 4 PARAGRAPHE 2 CHAPITRE PREMIER 1. Tout système de surveillance radiologique des États membres à l'intention des travailleurs extérieurs doit comprendre les trois volets suivants: - données relatives à l'identité du travailleur extérieur, - données à fournir avant une intervention, - données à fournir à l'issue de chaque intervention. 2. Les autorités compétentes des États membres prennent les mesures nécessaires pour empêcher toute falsification, abus ou manipulation illégale du système de surveillance radiologique. 3. Les données relatives à l'identité du travailleur extérieur doivent également inclure le sexe et la date de naissance du titulaire. CHAPITRE II Avant une intervention, les données à fournir à l'exploitant ou au médecin agréé auprès de lui, par l'entreprise extérieure ou par l'autorité habilitée à cet effet, à partir du système de surveillance radiologique, doivent être les suivantes: - dénomination et adresse de l'entreprise extérieure, - classification médicale du travailleur extérieur selon l'article 35 de la directive 80/836/Euratom, - date du dernier examen de santé périodique, - les résultats de la surveillance individuelle d'exposition du travailleur extérieur. CHAPITRE III Les données que, à l'issue de chaque intervention, l'exploitant doit enregistrer ou faire enregistrer par l'autorité habilitée à cet effet, dans le système de surveillance radiologique, doivent être les suivantes: - période couverte par l'intervention, - estimation de la dose efficace éventuellement reçue par le travailleur extérieur, - en cas d'exposition non uniforme, estimation de l'équivalent de dose dans les différentes parties du corps, - en cas de contamination interne, estimation de l'activité incorporée ou de la dose engagée. ANNEXE II DISPOSITIONS ADDITIONNELLES À CELLES DE L'ANNEXE I CONCERNANT LE DOCUMENT INDIVIDUEL DE SURVEILLANCE RADIOLOGIQUE 1. Le document individuel de surveillance radiologique délivré par les autorités compétentes des États membres à l'intention des travailleurs extérieurs est un document incessible. 2. Conformément aux dispositions figurant à l'annexe I chapitre I point 2, l'émission des documents individuels incombe aux autorités compétentes des États membres qui, pour chaque document individuel, attribuent un numéro d'identification.


type: contracts

text:
 11/Sv. 97
 HR
 Službeni list Europske unije
 240
 42004X0331(05)
 L 095/56
 SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE
 Pravilnik br. 73 Gospodarske komisije Ujedinjenih naroda za Europu (UN/ECE) – Jedinstvene odredbe koje se odnose na homologaciju teretnih vozila, prikolica i poluprikolica s obzirom na njihovu bočnu zaštitu (1)
 1. PODRUČJE PRIMJENE
 Ovaj se Pravilnik primjenjuje na bočnu zaštitu potpunih vozila kategorija N2, N3, O3 i O4
 (2). Ne primjenjuje se na:
 —
 traktore za poluprikolice,
 —
 prikolice posebno konstruirane i izrađene za prijevoz vrlo dugih tereta nedjeljivih duljina, kao što su debla, čelične šipke itd.,
 —
 vozila konstruirana i izrađena za posebne namjene na kojima nije moguće, iz praktičnih razloga, pričvrstiti takvu bočnu zaštitu.
 2. SVRHA
 Vozila obuhvaćena ovim Pravilnikom konstruirana su i/ili opremljena tako da pruže učinkovitu zaštitu nezaštićenim sudionicima u prometu od opasnosti podlijetanja pod strane vozila i podvlačenja pod kotače (3).
 3. DEFINICIJE
 3.1.
 Za potrebe ovog Pravilnika:
 3.1.1.
 „homologacija vozila” znači homologacija tipa potpunog vozila s obzirom na njegovu bočnu zaštitu;
 3.1.2.
 „tip vozila” znači kategorija vozila koja se bitno ne razlikuju u elementima poput širine stražnje osovine, cjelokupne širine, dimenzija, oblika i materijala čitave strane vozila (uključujući kabinu ako je ugrađena), te značajki ovjesa ako utječu na zahtjeve navedene u stavku 7. ovog Pravilnika;
 3.1.3.
 „najveća masa” znači masa koju je proizvođač vozila naveo kao tehnički dopuštenu (ova masa može biti veća od „najveće dopuštene mase” koju odredi nacionalno upravno tijelo);
 3.1.4.
 „neopterećena masa” znači težina vozila u vožnji, bez putnika i tereta, ali opremljenog gorivom, rashladnim sredstvom, alatom i rezervnim kotačem, ako ih proizvođač vozila dostavi kao standardnu opremu;
 3.1.5.
 „nezaštićeni sudionici u prometu” znači pješaci, biciklisti ili motociklisti koji koriste cestu pri čemu su skloni podlijetanju pod strane vozila i podvlačenju pod kotače.
 4. ZAHTJEV ZA HOMOLOGACIJU
 4.1.
 Zahtjev za homologaciju tipa vozila s obzirom na njegovu bočnu zaštitu podnosi proizvođač vozila ili njegov valjano ovlašteni predstavnik.
 4.2.
 Zahtjevu se prilažu dolje navedeni dokumenti u tri primjerka, uz navođenje sljedećih pojedinosti:
 4.2.1.
 detaljni opis tipa vozila s obzirom na njegovu strukturu, dimenzije, linije i sastavni materijal ako se to zahtijeva u smislu ovog Pravilnika;
 4.2.2.
 nacrti vozila s prikazom vozila u bočnom i stražnjem presjeku i konstrukcijskih detalja bočnih dijelova strukture;
 4.2.3.
 detaljan opis posebne naprave za bočnu zaštitu; njezine dimenzije, linije, sastavni materijal i položaj na vozilu.
 4.3.
 Vozilo predstavnik tipa koji će se homologirati podnosi se tehničkoj službi odgovornoj za provjeru tehničkih specifikacija.
 4.3.1.
 Vozilo koje ne sadržava sve sastavne dijelove svojstvene tipu može se prihvatiti na homologaciju pod uvjetom da se dokaže kako nedostatak izostavljenih sastavnih dijelova nema štetan učinak na rezultate homologacije u mjeri u kojoj se odnose na zahtjeve ovog Pravilnika.
 4.3.2.
 Na podnositelju zahtjeva za homologaciju leži odgovornost da pokaže da je prihvaćanje inačica navedenih u gornjem stavku 4.3.1. sukladno zahtjevima ovog Pravilnika.
 4.3.3.
 Nadležno tijelo provjerava postojanje zadovoljavajućih mjera osiguranja učinkovite kontrole proizvodnje prije dodjele homologacije tipa.
 5. HOMOLOGACIJA
 5.1.
 Ako vozilo za koje se traži homologacija sukladno ovom Pravilniku ispunjava zahtjeve iz niže navedenih stavaka 6. i 7., dodjeljuje se homologacija tog tipa vozila.
 5.2.
 Homologacijski se broj dodjeljuje za svaki homologirani tip. Njegove prve dvije znamenke (za sada 00 za ovaj Pravilnik u izvornom obliku) označavaju niz izmjena s obzirom na najnovije značajne tehničke izmjene Pravilnika u trenutku izdavanja homologacije. Ista ugovorna stranka ne smije dodijeliti isti broj drugom tipu vozila.
 5.3.
 Obavijest o dodjeli, odbijanju ili proširenju homologacije za tip vozila sukladno ovom Pravilniku dostavlja se strankama Sporazuma na koje se ovaj Pravilnik primjenjuje putem obrasca koji odgovara primjeru iz Priloga 1. ovom Pravilniku.
 5.4.
 Na vidljivom i lako dostupnom mjestu naznačenom na obrascu za homologaciju, na svako se vozilo koje je sukladno tipu vozila homologiranom prema ovom Pravilniku, pričvršćuje međunarodna homologacijska oznaka koja se sastoji od:
 5.4.1.
 kruga oko slova „E” iza kojega slijedi razlikovni broj zemlje koja je dodijelila homologaciju (4);
 5.4.2.
 broja ovog Pravilnika, iza kojega slijedi slovo „R”, crtica i homologacijski broj desno od kruga propisanog u stavku 5.4.1.
 5.5.
 Ako vozilo odgovara tipu vozila homologiranom na temelju jednog ili više drugih pravilnika priloženih tom Sporazumu u zemlji koja je dodijelila homologaciju na temelju ovog Pravilnika, simbol propisan u 5.4.1. nije potrebno ponavljati; u tom se slučaju broj pravilnika i homologacije te dodatni simboli svih pravilnika na temelju kojih je homologacija dodijeljena u zemlji koja je dodijelila homologaciju prema ovom Pravilniku navode u okomitim stupcima desno od simbola propisanog u stavku 5.4.1.
 5.6.
 Homologacijska oznaka je jasno čitljiva i neizbrisiva.
 5.7.
 Homologacijska se oznaka postavlja blizu ili na pločicu s podacima vozila koju je pričvrstio proizvođač.
 5.8.
 U Prilogu 2. ovom Pravilniku navode se primjeri rasporeda homologacijskih oznaka.
 6. ZAHTJEVI
 6.1. Općenito
 6.1.1.
 Vozila kategorija N2, N3, O3 i O4 moraju biti konstruirana i opremljena tako da pružaju, po cijeloj svojoj duljini, učinkovitu zaštitu nezaštićenim sudionicima u prometu od opasnosti podlijetanja pod strane vozila i podvlačenja pod kotače. Ovaj će se zahtjev smatrati zadovoljenim:
 6.1.1.1.
 ako je vozilo opremljeno posebnom bočnom zaštitnom napravom (bočni štitnici) u skladu sa zahtjevima iz stavka 7.; ili
 6.1.1.2.
 ako je vozilo tako konstruirano i/ili opremljeno sa strane da se njegovi sastavni dijelovi, na osnovi njihova oblika i značajki, mogu uključiti i/ili smatrati zamjenom za bočnu zaštitnu napravu. Smatra se da sastavni dijelovi čija združena funkcija udovoljava zahtjevima navedenim u donjem stavku 7., čine bočnu zaštitnu napravu.
 6.2. Položaj vozila tijekom provjera
 Prilikom provjere usklađenosti s tehničkim specifikacijama navedenim u donjem stavku 7., položaj vozila je sljedeći:
 —
 vozilo je postavljeno na vodoravnoj ravnoj površini,
 —
 upravljani kotači su točno u položaju prema naprijed,
 —
 vozilo je neopterećeno,
 —
 poluprikolice su postavljene na svoje oslonce u što je moguće vodoravnijem položaju.
 7. TEHNIČKE SPECIFIKACIJE ZA BOČNE ZAŠTITNE NAPRAVE
 7.1.
 Bočna zaštitna naprava ne smije povećavati ukupnu širinu vozila, a glavni dio njezine vanjske površine ne smije biti uvučeniji za više od 120 mm od krajnje ravnine (najveće širine) vozila. Njezin prednji kraj kod nekih vozila može biti okrenut prema unutra u skladu sa stavcima 7.4.3. i 7.4.4. Njezin stražnji kraj ne smije biti uvučeniji za više od 30 mm od krajnjeg ruba stražnjih guma (isključujući bilo koje ispupčenje guma u blizini tla) u području od najmanje 250 mm duljine njezina stražnjeg dijela.
 7.2.
 Vanjska površina naprave je glatka i, koliko je moguće, neprekinuta od prednjeg do stražnjeg kraja; susjedni se dijelovi, međutim, mogu preklapati pod uvjetom da je preklopljeni rub okrenut prema natrag ili prema dolje, ili može biti ostavljen razmak ne veći od 25 mm mjeren uzdužno, pod uvjetom da stražnji dio ne strši u odnosu na prednji dio; zaobljene glave vijaka ili zakovica mogu od površine stršiti ne više od 10 mm, a ostali dijelovi mogu stršiti isto toliko pod uvjetom da su glatki i slično zaobljeni; polumjer zaobljenosti svih vanjskih rubova i kutova nije manji od 2,5 mm.
 7.3.
 Naprava se može sastojati od neprekinute ravne površine, ili jedne ili više vodoravnih prečki, ili kombinacije površina i prečki; kada se koriste prečke, one ne smiju biti međusobno udaljene više od 300 mm i moraju biti visoke najmanje:
 —
 50 mm u slučaju N2 i O3,
 —
 100 mm i uglavnom plosnate u slučaju N3 i O4,
 kombinacija površina i prečki čini praktički neprekinuti bočni štitnik, podložno, međutim, odredbama iz stavka 7.2.
 7.4.
 Prednji rub bočnog štitnika konstruiran je kako slijedi:
 7.4.1.
 Njegov se položaj nalazi:
 7.4.1.1.
 na motornom vozilu: ne više od 300 mm iza vertikalne ravnine okomite na uzdužnu ravninu vozila i tangencijalnu na vanjsku površinu gume na kotaču neposredno ispred štitnika;
 7.4.1.2.
 na prikolici s rudom: ne više od 500 mm iza ravnine definirane u stavku 7.4.1.1.;
 7.4.1.3.
 na poluprikolici: ne više od 250 mm iza poprečne srednje ravnine potpornih nogu, ako su one postavljene, ali u svakom slučaju udaljenost od prednjeg ruba do poprečne ravnine koja prolazi središtem glavnog vijka u njegovom krajnjem stražnjem položaju ne smije biti veća od 2,7 m.
 7.4.2.
 Ako prednji rub leži u inače otvorenom prostoru, rub se sastoji od neprekinutog okomitog dijela koji se proteže preko cijele visine štitnika; vanjska i prednja strana toga dijela usmjerene su prema natrag najmanje 50 mm i okrenute prema unutra 100 mm u slučaju N2 i O3 te usmjerene prema natrag najmanje 100 mm i okrenute prema unutra 100 mm u slučaju N3 i O4.
 7.4.3.
 Na motornom vozilu kod kojega dimenzija od 300 mm navedena u stavku 7.4.1.1. zadire u kabinu, štitnik je konstruiran tako da razmak između njegova prednjeg ruba i ploča kabine ne prelazi 100 mm i, prema potrebi, zakreće se prema unutra pod kutom ne većim od 45°. U tom slučaju, odredbe stavka 7.4.2. se ne primjenjuju.
 7.4.4.
 Na motornom vozilu kod kojega dimenzija od 300 mm navedena u stavku 7.4.1.1. dolazi iza kabine, a bočni štitnik se proteže prema naprijed unutar 100 mm od kabine, po izboru proizvođača, tada se moraju primijeniti odredbe iz stavka 7.4.3.
 7.5.
 Stražnji rub bočnog štitnika ne smije biti više od 300 mm ispred vertikalne ravnine okomite na uzdužnu ravninu vozila i tangencijalnu na vanjsku površinu gume na kotaču neposredno iza; neprekinuti vertikalni dio se ne zahtijeva na stražnjem rubu.
 7.6.
 Donji rub bočnog štitnika ni u jednoj točki ne smije biti više od 550 mm iznad tla.
 7.7.
 Gornji rub zaštite ne smije biti više od 350 mm ispod onog dijela strukture vozila koji presijeca ili dodiruje vertikalna ravnina tangencijalna na vanjsku površinu guma, isključujući svako ispupčenje u blizini tla, osim u sljedećim slučajevima:
 7.7.1.
 ako ravnina iz stavka 7.7. ne presijeca strukturu vozila, tada je gornji rub u razini s površinom platforme koja nosi teret, ili 950 mm od tla, ovisno o tome što je manje;
 7.7.2.
 ako ravnina iz stavka 7.7. presijeca strukturu vozila na razini većoj od 1,3 m iznad tla, tada gornji rub bočnog štitnika ne smije biti manji od 950 mm iznad tla;
 7.7.3.
 Na vozilu posebno konstruiranom i izrađenom, a ne tek prilagođenom, za prijevoz kontejnera ili rasklopivih tijela, gornji se rub zaštite može odrediti u skladu s gornjim stavcima 7.7.1. i 7.7.2., pri čemu se kontejner ili to tijelo smatraju dijelom vozila.
 7.8.
 Bočni štitnici su uglavnom kruti, sigurno postavljeni (ne smiju se olabaviti zbog vibracije pri uobičajenoj uporabi vozila) te su, osim u pogledu dijelova navedenih u stavku 7.9., izrađeni od kovine ili bilo kojeg drugog prikladnog materijala. Bočni se štitnik smatra primjerenim ako je sposoban podnijeti vodoravnu statičku silu od 1 kN koja djeluje okomito na bilo koji dio njezine vanjske površine preko središta tlačnog trna čija je površina okrugla i ravna, promjera 220 mm ± 10 mm, i ako otklon zaštite pod opterećenjem nije veći od:
 —
 30 mm na krajnjih stražnjih 250 mm štitnika, i
 —
 150 mm na preostalom dijelu štitnika.
 Sukladnost s ovim zahtjevom može se provjeriti izračunom.
 7.9.
 Sastavni dijelovi trajno pričvršćeni na vozilo, npr. rezervni kotači, kutija akumulatora, spremnici za zrak, spremnici za gorivo, svjetla, katadiopteri i kutije s alatom mogu se uključiti u bočni štitnik, pod uvjetom da zadovoljavaju dimenzijske zahtjeve iz ovog Pravilnika. Zahtjevi iz stavka 7.2. općenito se primjenjuju za razmake između zaštitnih naprava i trajno pričvršćenih sastavnih dijelova.
 7.10.
 Štitnik se ne smije koristiti za pričvršćivanje vodova za kočnice, zračnih ili hidrauličnih vodova.
 8. ODSTUPANJA
 8.1.
 Odstupajući od gore navedenih odredbi, vozila sljedećih tipova moraju zadovoljavati zahtjeve samo kako je navedeno u pojedinom slučaju:
 8.1.1.
 produžena prikolica zadovoljava zahtjeve iz stavka 7. kada je blizu svoje najmanje duljine; međutim, kada je prikolica produljena, bočne su zaštite u skladu sa stavcima 7.6., 7.7., i 7.8., i stavkom 7.4. ili 7.5., ali ne nužno i jednim i drugim; produljenje prikolice ne stvara razmake u duljini bočnih štitnika;
 8.1.2.
 autocisterna, tj. vozilo namijenjeno isključivo za prijevoz tekućih tvari u zatvorenom spremniku trajno pričvršćenom na vozilo i opremljeno priključcima za crijevo ili cijev radi utovara ili istovara, opremljena je bočnim štitnicima koji zadovoljavaju, u mjeri u kojoj je to praktično, sve zahtjeve iz stavka 7.; strogo pridržavanje tih zahtjeva može se ukinuti samo kada je to nužno zbog operativnih zahtjeva;
 8.1.3.
 na vozilo opremljeno produžnim nogama koje pružaju dodatnu stabilnost tijekom utovara, istovara ili drugih radnji kojima je vozilo namijenjeno, bočni se štitnik može izvesti s dodatnim razmacima, kada su oni nužni, kako bi se omogućilo produljenje nogu.
 8.1.4.
 Na vozilu opremljenom točkama usidrenja za ro–ro prijevoz, razmaci su dozvoljeni u okviru bočne zaštite kako bi se omogućio prolaz i rastezanje učvrsnih užeta.
 8.2.
 Ako su strane vozila tako konstruirane i/ili opremljene da po svojem obliku i značajkama zajedno sa sastavnim dijelovima zadovoljavaju zahtjeve iz stavka 7., mogu se smatrati zamjenom za bočne štitnike.
 9. PREINAKE TIPA VOZILA I PROŠIRENJE HOMOLOGACIJE
 9.1.
 O svakoj preinaci tipa vozila izvješćuje se nadležno tijelo koje je provelo homologaciju tipa vozila. To tijelo tada može:
 9.1.1.
 smatrati da učinjene preinake vrlo vjerojatno neće imati znatniji štetni učinak, i da je u svakom slučaju vozilo ipak u skladu sa zahtjevima; ili
 9.1.2.
 zahtijevati izvješće o daljnjem ispitivanju od tehničke službe odgovorne za provedbu ispitivanja.
 9.2.
 Potvrda ili odbijanje homologacije, uz navođenje izmjena, dostavlja se putem postupka navedenog u gornjem stavku 5.3. strankama Sporazuma koje primjenjuju ovaj Pravilnik.
 9.3.
 Nadležno tijelo koje izdaje proširenje homologacije dodjeljuje serijski broj svakom obrascu izjave sastavljenom za takvo proširenje.
 10. SUKLADNOST PROIZVODNJE
 10.1.
 Vozila homologirana u skladu s ovim Pravilnikom proizvedena su tako da su sukladna homologiranom tipu ispunjavajući zahtjeve navedene u gornjem stavku 6.
 10.2.
 Kako bi se provjerilo jesu li ispunjeni zahtjevi iz stavka 7., provode se odgovarajuće kontrole proizvodnje. U ovom slučaju, odgovarajuće kontrole podrazumijevaju provjeru dimenzija proizvoda, kao i postojanje postupaka učinkovite kontrole proizvoda.
 10.3.
 Nositelj homologacije naročito:
 10.3.1.
 ima pristup kontrolnoj opremi nužnoj za provjeru sukladnosti svakog homologiranog tipa;
 10.3.2.
 osigurava da su podaci o rezultatima ispitivanja zabilježeni i da priloženi dokumenti ostanu dostupni tijekom razdoblja koje će se odrediti zajedno s nadležnim tijelom; i
 10.3.3.
 analizira rezultate svakog tipa ispitivanja, s ciljem provjere i osiguranja stabilnosti značajki proizvoda, dopuštajući inačice u industrijskoj proizvodnji.
 10.4.
 Nadležno tijelo koje je dodijelilo homologaciju tipa može u svakom trenutku provjeriti metode kontrole sukladnosti primjenjive na svaku proizvodnu jedinicu.
 10.5.
 Uobičajena učestalost inspekcija koje odobri nadležno tijelo je jedna inspekcija svake dvije godine. Ako su tijekom jednog od tih posjeta zabilježeni negativni rezultati, nadležno tijelo osigurava poduzimanje svih potrebnih koraka za ponovnu uspostavu sukladnosti proizvodnje što je moguće brže.
 11. KAZNE ZA NESUKLADNOST PROIZVODNJE
 11.1.
 Homologacija dodijeljena s obzirom na tip vozila sukladno ovom Pravilniku može se povući ako nisu ispunjeni zahtjevi navedeni u gornjim stavcima 6. i 7.
 11.2.
 Ako stranka Sporazuma koja primjenjuje ovaj Pravilnik povuče homologaciju koju je prethodno dodijelila, o tome odmah izvješćuje druge ugovorne stranke koje primjenjuju ovaj Pravilnik putem kopije obrasca za homologaciju gdje će na kraju, velikim slovima, stajati bilješka s potpisom i datumom „HOMOLOGACIJA POVUČENA”.
 12. POTPUNO OBUSTAVLJENA PROIZVODNJA
 Ako nositelj homologacije u potpunosti prekine s proizvodnjom tipa vozila homologiranog u skladu s ovim Pravilnikom, o tome obavješćuje tijelo koje je homologaciju dodijelilo. Po primitku odgovarajuće obavijesti to tijelo o tome izvješćuje druge stranke Sporazuma koje primjenjuju ovaj Pravilnik putem kopije obrasca za homologaciju gdje će na kraju, velikim slovima, stajati bilješka s potpisom i datumom: „PROIZVODNJA OBUSTAVLJENA”.
 13. NAZIVI I ADRESE TEHNIČKIH SLUŽBI ODGOVORNIH ZA PROVEDBU HOMOLOGACIJSKIH ISPITIVANJA I UPRAVNIH ODJELA
 Stranke Sporazuma koje primjenjuju ovaj Pravilnik dostavljaju Tajništvu Ujedinjenih naroda nazive i adrese tehničkih službi odgovornih za homologacijska ispitivanja i nadležnih tijela koja dodjeljuju homologaciju i kojima se šalju obrasci o potvrđivanju homologacije ili proširenju, odbijanju ili povlačenju homologacije izdani u drugim zemljama.
 (1) Objava u skladu s člankom 4. stavkom 5. Odluke Vijeća 97/836/EZ od 27. studenoga 1997. (SL L 346, 17.12.1997., str. 78.).
 (2) Vidjeti Prilog 3.: Kategorizacija vozila.
 (3) Ovaj Pravilnik ne sprečava ni jednu zemlju da posjeduje dodatne zahtjeve za dijelove vozila ispred prednjih kotača i dijelove iza stražnjih kotača.
 (4) 1 za Saveznu Republiku Njemačku, 2 za Francusku, 3 za Italiju, 4 za Nizozemsku, 5 za Švedsku, 6 za Belgiju, 7 za Mađarsku, 8 za Čehoslovačku, 9 za Španjolsku, 10 za Jugoslaviju, 11 za Ujedinjenu Kraljevinu, 12 za Austriju, 13 za Luksemburg, 14 za Švicarsku, 15 za Njemačku Demokratsku Republiku, 16 za Norvešku, 17 za Finsku, 18 za Dansku, 19 za Rumunjsku, 20 za Poljsku, 21 za Portugal i 22 za Savez Sovjetskih Socijalističkih Republika. Brojevi koji slijede dodjeljuju se drugim zemljama kronološkim redoslijedom kojim te zemlje budu ratificirale ili pristupile Sporazumu o prihvaćanju jedinstvenih uvjeta za homologaciju i uzajamno priznavanje homologacije opreme i dijelova motornih vozila, a tako dodijeljene brojeve glavni tajnik Ujedinjenih naroda dostavlja ugovornim stranama Sporazuma.
 PRILOG 1.
 (Najveći format A4 (210 × 297 mm))
 PRILOG 2.
 PRIMJERI HOMOLOGACIJSKIH OZNAKA
 Primjer A
 (vidjeti stavak 5.4. ovog Pravilnika)
 Gore navedena homologacijska oznaka pričvršćena na vozilo pokazuje da je dotičan tip vozila, s obzirom na njegovu bočnu zaštitu, homologiran u Nizozemskoj (E 4) u skladu s Pravilnikom br. 73 pod homologacijskim brojem 002439. Prve dvije znamenke homologacijskog broja označavaju da je homologacija dodijeljena u skladu sa zahtjevima Pravilnika br. 73 u njegovom izvornom obliku.
 Primjer B
 (vidjeti stavak 5.5. ovog Pravilnika)
 Gore navedena homologacijska oznaka pričvršćena na vozilo pokazuje da je dotičan tip vozila homologiran u Nizozemskoj (E 4) u skladu s pravilnicima br. 73 i 31 (1). Prve dvije znamenke homologacijskih brojeva označavaju da, na datume dodjele odnosnih homologacija, Pravilnik br. 73 nije mijenjan, a da je Pravilnik br. 31 već uključivao izmjene niza izmjena 01.
 (1) Drugi broj naveden je samo kao primjer.
 PRILOG 3.
 KATEGORIZACIJA VOZILA (1)
 1.
 Kategorija N
 :
 motorna vozila s najmanje četiri kotača ili tri kotača čija najveća masa prelazi 1 metričku tonu, i koja se koriste za prijevoz tereta.
 1.1.
 Kategorija N2
 :
 vozila koja se koriste za prijevoz tereta, najveće mase preko 3,5, ali ne preko 12 metričkih tona.
 1.2.
 Kategorija N3
 :
 vozila koja se koriste za prijevoz tereta, najveće mase preko 12 metričkih tona.
 2.
 Kategorija O
 :
 prikolice (uključujući poluprikolice)
 2.1.
 Kategorija O3
 :
 prikolice najveće mase preko 3,5, ali ne preko 10 metričkih tona.
 2.2.
 Kategorija O4
 :
 prikolice najveće mase preko 10 metričkih tona.
 3. Napomene
 3.1. S obzirom na kategoriju N
 3.1.1.
 Oprema i instalacije ugrađene na određenim vozilima posebne namjene koja nisu namijenjena prijevozu putnika (autodizalice, pokretne radionice, pokretne prodavaonice itd.) pridružene su teretu u smislu gornjeg stavka 1.
 3.2. S obzirom na kategoriju O
 3.2.1.
 U slučaju poluprikolice, najveća masa koja se uzima u obzir prilikom kategorizacije vozila je masa koja se oslanja na tlo preko osovine ili osovina poluprikolice kada je poluprikolica spojena na vučno vozilo s najvećim teretom.
 (1) U skladu s Pravilnikom br. 13, stavak 5.2.


text:
 Avis juridique important
 |
 31998L0039
 Directive 98/39/CE de la Commission du 5 juin 1998 portant adaptation au progrès technique de la directive 75/321/CEE du Conseil relative au dispositif de direction des tracteurs agricoles ou forestiers à roues (Texte présentant de l'intérêt pour l'EEE)
 Journal officiel n° L 170 du 16/06/1998 p. 0015 - 0015
 DIRECTIVE 98/39/CE DE LA COMMISSION du 5 juin 1998 portant adaptation au progrès technique de la directive 75/321/CEE du Conseil relative au dispositif de direction des tracteurs agricoles ou forestiers à roues (Texte présentant de l'intérêt pour l'EEE)LA COMMISSION DES COMMUNAUTÉS EUROPÉENNES,vu le traité instituant la Communauté européenne,vu la directive 75/321/CEE du Conseil du 20 mai 1975 concernant le rapprochement des législations des États membres relatives au dispositif de direction des tracteurs agricoles ou forestiers à roues (1), modifiée en dernier lieu par la directive 97/54/CE du Parlement européen et du Conseil (2), et notamment son article 4,considérant qu'il convient à présent de considérer la panne du moteur comme pouvant être à l'origine d'une défaillance du dispositif spécial d'assistance qui pourrait provoquer un blocage de la direction;considérant qu'il y a lieu de modifier la directive 75/321/CEE en conséquence;considérant que les dispositions de la présente directive sont conformes à l'avis du comité pour l'adaptation au progrès technique institué par la directive 74/150/CEE du Conseil (3), modifiée en dernier lieu par la directive 97/54/CE,A ARRÊTÉ LA PRÉSENTE DIRECTIVE:Article premier À l'annexe, point 2.2.4.1.2, de la directive 75/321/CEE, la première phrase est remplacée par le texte suivant:«Lorsque le tracteur est équipé de dispositifs de servo-direction, définis au point 1.2.1.3, qui sont admis s'ils ont une transmission purement hydraulique, il doit être possible, en cas de panne du dispositif spécial ou du moteur, d'effectuer, à l'aide d'un dispositif spécial auxiliaire, les deux manoeuvres décrites au point 2.2.1.3.»Article 2 1. À partir du 1er mai 1999, les États membres ne peuvent:- ni refuser, pour un type de tracteur, la réception CE ou la délivrance du document prévu à l'article 10, paragraphe 1, troisième tiret, de la directive 74/150/CEE, ou la réception de portée nationale,- ni interdire la première mise en circulation des tracteurs,si ces tracteurs répondent aux prescriptions de la directive 75/321/CEE, telle que modifiée par la présente directive.2. À partir du 1er octobre 1999, les États membres:- ne peuvent plus délivrer le document prévu à l'article 10, paragraphe 1, troisième tiret, de la directive 74/150/CEE pour un type de tracteur s'il ne répond pas aux prescriptions de la directive 75/321/CEE, telle que modifiée par la présente directive,- peuvent refuser la réception de portée nationale d'un type de tracteur s'il ne répond pas aux prescriptions de la directive 75/321/CEE, telle que modifiée par la présente directive.Article 3 1. Les États membres mettent en vigueur les dispositions législatives, réglementaires et administratives nécessaires pour se conformer à la présente directive au plus tard le 30 avril 1999. Ils en informent immédiatement la Commission.Lorsque les États membres adoptent ces dispositions, celles-ci contiennent une référence à la présente directive ou sont accompagnées d'une telle référence lors de leur publication officielle. Les modalités de cette référence sont arrêtées par les États membres.2. Les États membres communiquent à la Commission le texte des dispositions essentielles de droit interne qu'ils adoptent dans le domaine régi par la présente directive.Article 4 La présente directive entre en vigueur le vingtième jour suivant celui de sa publication au Journal officiel des Communautés européennes.Article 5 Les États membres sont destinataires de la présente directive.Fait à Bruxelles, le 5 juin 1998.Par la CommissionMartin BANGEMANNMembre de la Commission(1) JO L 147 du 9. 6. 1975, p. 24.(2) JO L 277 du 10. 10. 1997, p. 24.(3) JO L 84 du 28. 3. 1974, p. 10.