type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 Důležité právní upozornění
 |
 52009PC0259
 Návrh rozhodnutí Rady, kterým se Portugalsku povoluje uplatňovat snížené sazby spotřební daně na rum a likéry vyráběné a spotřebovávané místně v autonomní oblasti Madeira a na likéry a pálenky vyráběné a spotřebovávané místně v autonomní oblasti Azory /* KOM/2009/0259 konecném znení - CNS 2009/0075 */
 [pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ |V Bruselu dne 9.6.2009KOM(2009) 259 v konečném znění2009/0075 (CNS)NávrhROZHODNUTÍ RADY,kterým se Portugalsku povoluje uplatňovat snížené sazby spotřební daně na rum a likéry vyráběné a spotřebovávané místně v autonomní oblasti Madeira a na likéry a pálenky vyráběné a spotřebovávané místně v autonomní oblasti AzoryDŮVODOVÁ ZPRÁVA1) SOUVISLOSTI NÁVRHU- Odůvodnění a cíle návrhuRozhodnutí Rady 2002/167/ES ze dne 18. února 2002[1] povolilo Portugalsku uplatňovat sníženou sazbu spotřební daně na rum a likéry vyráběné a spotřebovávané místně v autonomní oblasti Madeira a na likéry a pálenky vyráběné a spotřebovávané místně v autonomní oblasti Azory. Podle tohoto rozhodnutí mohlo Portugalsko uplatňovat na tyto výrobky sazbu spotřební daně, která byla nižší než plná sazba daně z alkoholu stanovená v článku 3 směrnice 92/84/EHS[2] a minimální sazba spotřební daně z alkoholu stanovená touto směrnicí, nesměla však být snížena o více než 75 % základní vnitrostátní sazby spotřební daně z alkoholu. Toto opatření bylo použitelné od 1. ledna 2002 do 31. prosince 2008. Žádostmi ze dne 16. června 2008 a 20. června 2008 Portugalsko požádalo o prodloužení tohoto povolení do 31. prosince 2013.Dne 5. listopadu 2008 a 25. února 2009 poskytly portugalské orgány na základě žádostí útvarů Komise doplňkové informace s cílem prokázat, že je nezbytné prodloužit uplatňování snížené sazby spotřební daně po skončení roku 2008 v zájmu zachování výroby rumu, likérů a/nebo pálenek a souvisejících zemědělských činností.V současnosti je na Madeiře zaevidováno osm společností vyrábějících rum a/nebo likéry; na Azorách vyrábí devět společností likéry a 38 společností pálenky. Největší ze všech výrobců, výrobce rumu a likérů na Madeiře, v období 2009–2013 vyrobí podle předpokladů v průměru ročně celkem 558,02 hl čistého alkoholu. V roce 2007 vyrobily hospodářské subjekty v autonomní oblasti Madeira celkem 1 304,99 hl rumu a 419,95 hl likérů (obsah alkoholu 100 %). V témže roce vyrobily hospodářské subjekty v autonomní oblasti Azory 1 680 hl likérů (obsah alkoholu 20 %) a 994 hl pálenek (obsah alkoholu mezi 37,5 % a 42 %). Prakticky veškerá výroba se prodává na regionálních trzích a pouze malá část se vyváží (v případě azorských likérů: ±10 % výroby se vyváží především do Severní Ameriky).Místní výrobní odvětví zaměstnává na Madeiře přibližně 130 pracovníků a na Azorách přibližně 90 pracovníků. Na Madeiře zajišťuje pěstování a zpracování cukrové třtiny a ovoce práci pro přibližně 1 000 rodinných zemědělských podniků.V roce 2007 byl podíl výrobků využívajících sníženou sazbu spotřební daně na trhu nižší než podíl obdobných výrobků dovážených nebo dodávaných z ostatních částí Společenství (20,3 % na Madeiře; 38,9 % na Azorách), tyto výrobky proto čelí silné konkurenci ze strany zahraničních výrobků. Bez ohledu na uplatňování snížené sazby spotřební daně je průměrná maloobchodní prodejní cena (včetně daně) rumu, likérů nebo pálenek vyráběných místně na Madeiře a na Azorách vyšší než cena obdobných výrobků pocházejících z ostatních oblastí.Hlavní nevýhody, s nimiž se potýkají výrobci rumu, likérů a/nebo pálenek, vyplývají z dodatečných nákladů spojených s činiteli uvedenými v čl. 299 odst. 2 Smlouvy (tj. odlehlost, ostrovní povaha, malá rozloha, složitý povrch a podnebí).Suroviny zemědělského původu (v závislosti na daném případu cukrová třtina, ovoce, rostliny, med, smetana, mléko a víno) jsou dražší než při běžných podmínkách produkce. Je to zapříčiněno malou rozlohou a roztříštěností zemědělských podniků a z toho plynoucího nízkého stupně mechanizace. V případě Madeiry je mimoto výstup ze zpracování cukrové třtiny vzhledem k povrchu, podnebí, půdě a řemeslné produkci nižší než v ostatních nejvzdálenějších regionech.Doprava některých surovin a obalových materiálů, které nejsou vyráběny místně, na ostrovy vede k dodatečným nákladům v porovnání s přepravou pouze hotového výrobku. V případě Azor je ostrovní povaha dvojí, jelikož ostrovy se rozkládají ve vzdálenosti 600 km, což způsobuje další dodatečné náklady na přepravu mezi ostrovy. Doprava a instalace zpracovatelských, výrobních a balících zařízení je na dotyčných územích vzhledem k jejich odlehlosti a ostrovní povaze nákladnější než na pevnině.Vznikají dodatečné náklady na skladování hotových výrobků, jelikož místní spotřeba neabsorbuje výstup v okamžiku jeho vzniku, nýbrž je rozložena na celý rok.Je nutno vzít v úvahu cestovní výdaje spojené s návštěvami dodavatelů a odběratelů na pevnině a rovněž zvláštní výdaje na zasílání vzorků za účelem laboratorní analýzy (v případě Azor).Jednotkové náklady zvyšují další faktory spojené s malou rozlohou regionálního trhu, například potřeba udržovat velké zásoby surovin, a zejména nepříznivý poměr mezi fixními náklady a výstupem. Tento nepříznivý poměr se týká předimenzování zařízení, avšak do jisté míry rovněž nákladů nezbytných pro splnění ekologických norem. V tomto ohledu mají výrobci rumu na Madeiře dodatečnou nevýhodu, jelikož musí převzít náklady na zpracování odpadů ze zpracování cukrové třtiny, zatímco výrobci v ostatní regionech mohou tyto vedlejší produkty recyklovat.Dotčení výrobci musí stejně tak nést jiné dodatečné náklady vztahující se na všechny podniky nacházející se na ostrovech v porovnání s podniky usazenými na pevnině. To zahrnuje zejména náklady práce (minimální mzda je v obou dotčených regionech o 5 % vyšší) a náklady na energii, avšak (v případě Madeiry) rovněž stavební náklady a náklady na pozemky.S cílem prokázat, že snížená sazba spotřební daně nepřesahuje rámec toho, co je nezbytné k vyrovnání dodatečných nákladů způsobených činiteli uvedenými v čl. 299 odst. 2 Smlouvy (tj. odlehlost, ostrovní povaha, malá rozloha, složitý povrch, podnebí, hospodářská závislost na malém množství produktů), poskytly portugalské orgány vyčíslení dodatečných nákladů spojených s těmito znevýhodněními, z něhož vyplývá, že dodatečné náklady na jednotku výroby přesahují hodnotu odpovídajícího snížení sazby spotřební daně přibližně o 7 % až 19 %.Uplatňování snížené sazby spotřební daně lze proto považovat za nezbytné, aby byli výrobci v tomto odvětví schopni udržet konkurenční postavení ve vztahu k obdobným výrobkům pocházejícím z ostatních částí Společenství.Po uvážení jak právní jistoty, která je nezbytná, aby místní výrobci mohli rozvíjet obchodní činnost, tak i potřeby stanovit lhůtu pro daňové výjimky Komise navrhuje schválit prodloužení lhůty o pět let. Navrhuje se však, aby se od Portugalska vyžadovalo předložení zprávy v polovině období, a to do dne 31. prosince 2011, aby Komise mohla posoudit, zda přetrvávají důvody, které udělení snížené sazby opodstatnily.- Obecné souvislostiRámec Společenství týkající se spotřební daně z alkoholu a alkoholických nápojů je stanoven ve dvou směrnicích. Směrnice Rady 92/83/EHS ze dne 19. října 1992 o harmonizaci struktury spotřebních daní z alkoholu a alkoholických nápojů[3] stanoví společné definice výrobků podléhajících dani, upřesňuje metody výpočtu daně a kritéria, na jejichž základě mohou být určité výrobky způsobilé pro osvobození od daně nebo pro snížené sazby. Výše uvedená směrnice Rady 92/84/EHS stanoví minimální sazby daně pro jednotlivé kategorie výrobků.Rozhodnutí 2002/167/ES povolilo Portugalsku uplatňovat sníženou sazbu spotřební daně na rum a likéry vyráběné a spotřebovávané místně v autonomní oblasti Madeira a na likéry a pálenky vyráběné a spotřebovávané místně v autonomní oblasti Azory. Uplatňovaná nižší sazba však nesmí být snížena o více než 75 % základní vnitrostátní sazby spotřební daně z alkoholu. Toto rozhodnutí pozbylo platnosti dne 31. prosince 2008.- Platné předpisy vztahující se na oblast návrhuPodle čl. 299 odst. 2 Smlouvy o ES se její ustanovení vztahují na francouzské zámořské departementy, Azory, Madeiru a Kanárské ostrovy (nejvzdálenější regiony). Avšak s ohledem na strukturální sociální a hospodářskou situaci nejvzdálenějších regionů, která je prohlubována jejich odlehlostí, ostrovní povahou, malou rozlohou, složitým povrchem a podnebím a hospodářskou závislostí na malém množství produktů, přičemž neměnnost a spolupůsobení těchto faktorů brání jejich rozvoji, přijímá Rada na návrh Komise a po konzultaci s Evropským parlamentem kvalifikovanou většinou zvláštní opatření zaměřená zejména na stanovení podmínek pro uplatnění Smlouvy o ES v těchto regionech, včetně společných politik.- Soulad s ostatními politikami a cíli UnieZvláštní opatření, která stanoví čl. 299 odst. 2 Smlouvy o ES, musí brát ohled na zvláštní charakter a omezení nejvzdálenějších regionů, aniž by narušila integritu a soudržnost právního řádu Společenství, včetně vnitřního trhu a společných politik. Jak bylo uvedeno výše, snížení daní je omezeno na to, co je nezbytné k vyrovnání znevýhodnění u dotčených místně vyráběných a spotřebovávaných produktů. S přihlédnutím k tomuto a rovněž s ohledem na skutečnost, že dotyčné objemy jsou malé a daňová úleva je omezená na spotřebu v dotyčných regionech, jsou účinky na vnitřní trh velmi omezené, takže je splněn výše uvedený požadavek čl. 299 odst. 2.2) KONZULTACE ZÚČASTNĚNÝCH STRAN A POSOUZENÍ DOPADŮ- Konzultace zúčastněných stranŽádost portugalské vlády byla reakcí na požadavky dotčených hospodářských subjektů.- Sběr a využití výsledků odborných konzultacíNebylo třeba využít externích odborných konzultací.- Posouzení dopadůHospodářský dopad návrhu se týká v zásadě pouze výrobců rumu a likérů na Madeiře a výrobců likérů a pálenek na Azorách, lze jej proto považovat za minimální.Pokud by tito výrobci přišli o výhodu v podobě snížené sazby spotřební daně, z toho plynoucí zvýšení maloobchodní prodejní ceny by ohrozilo existenci a přežití těchto hospodářských odvětví a rovněž přímo či nepřímo související zaměstnanost.3) PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU- Shrnutí navrhovaných opatřeníNavrhuje se, aby bylo Portugalsku od 1. ledna 2009 do 31. prosince 2013 povoleno uplatňovat sníženou sazbu spotřební daně vztahující se na rum a likéry vyráběné a spotřebovávané místně v autonomní oblasti Madeira a na likéry a pálenky vyráběné a spotřebovávané místně v autonomní oblasti Azory. Snížená sazba může být nižší než minimální sazba spotřební daně z alkoholu stanovená ve směrnici 92/84/EHS, nesmí však být snížena o více než 75 % základní vnitrostátní sazby spotřební daně z alkoholu. To odpovídá povolení udělenému v období od 1. ledna 2002 do 31. prosince 2008 rozhodnutím 2002/167/ES.- Právní základČl. 299 odst. 2 Smlouvy.- Zásada subsidiarityOdchylky od pravidel Smlouvy v souladu s čl. 299 odst. 2 této smlouvy spadají do výlučné pravomoci Společenství. Zásada subsidiarity se proto neuplatní.- Zásada proporcionalityNávrh je v souladu se zásadou proporcionality. Tento návrh nepřesahuje rámec toho, co je nezbytné k vyrovnání vysokých nákladů spojených s výrobou rumu a likérů v autonomní oblasti Madeira a výrobou likérů a pálenek v autonomní oblasti Azory (viz výše).- Volba nástrojůUstanovení čl. 299 odst. 2 Smlouvy stanoví, že zvláštní opatření ve prospěch nejvzdálenějších regionů jsou přijímána rozhodnutím Rady.4) ROZPOČTOVÉ DŮSLEDKYNávrh nemá žádné důsledky pro rozpočet Společenství.2009/0075 (CNS)NávrhROZHODNUTÍ RADY,kterým se Portugalsku povoluje uplatňovat snížené sazby spotřební daně na rum a likéry vyráběné a spotřebovávané místně v autonomní oblasti Madeira a na likéry a pálenky vyráběné a spotřebovávané místně v autonomní oblasti AzoryRADA EVROPSKÉ UNIE,s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 299 odst. 2 této smlouvy,s ohledem na návrh Komise[4],s ohledem na stanovisko Evropského parlamentu[5],vzhledem k těmto důvodům:(1) Rozhodnutím Rady 2002/167/ES ze dne 18. února 2002[6] bylo Portugalsko oprávněno uplatňovat sníženou sazbu spotřební daně na rum a likéry vyráběné a spotřebovávané místně v autonomní oblasti Madeira a na likéry a pálenky vyráběné a spotřebovávané místně v autonomní oblasti Azory. Uplatňování snížené sazby spotřební daně na tyto výrobky se považovalo za nezbytné pro přežití místního odvětví vyrábějícího a uvádějícího tyto výrobky na trh. Vzhledem k vysokým nákladům na tyto činnosti vyplývajícím zejména z činitelů souvisejících se situací těchto oblastí jakožto nejvzdálenějších regionů (odlehlost, ostrovní povaha, malá rozloha, složitý povrch a podnebí) se mělo za to, že pouze snížení sazby spotřební daně z místně vyráběných a spotřebovávaných dotčených výrobků jim umožní, aby nadále soutěžily za stejných podmínek s obdobnými výrobky dováženými nebo dodávanými z ostatních částí Společenství, a tudíž zajistí přežití těchto výrobních odvětví. Podle téhož rozhodnutí proto Portugalsko mohlo uplatňovat na tyto výrobky sazbu spotřební daně, která byla nižší než plná sazba daně z alkoholu stanovená v článku 3 směrnice 92/84/EHS[7] a minimální sazba spotřební daně z alkoholu stanovená v této směrnici, nesměla však být snížena o více než 75 % základní vnitrostátní sazby spotřební daně z alkoholu. Toto opatření bylo použitelné od 1. ledna 2002 do 31. prosince 2008.(2) V žádostech ze dne 16. června 2008 a 20. června 2008 Portugalsko požádalo o udělení povolení za stejných podmínek pro období od 1. ledna 2009 do 31. prosince 2013.(3) Udělení nového požadovaného povolení je oprávněné, aby se zamezilo ohrožení rozvoje těchto nejvzdálenějších regionů. Místní odvětví zaměstnává na Madeiře přibližně 130 pracovníků a na Azorách přibližně 90 pracovníků. Na Madeiře zajišťuje pěstování a zpracování cukrové třtiny a ovoce práci pro přibližně 1000 rodinných zemědělských podniků. Jedinými možnými odbytišti těchto výrobků jsou regionální trhy, které se potýkají s potížemi při vývozu mimo dotyčné regiony.(4) Snížení sazby spotřební daně by mělo být nadále povoleno na úrovni, která je nezbytná k vyrovnání znevýhodnění při hospodářské soutěži, s nímž se potýkají destilované alkoholické nápoje vyráběné na Madeiře a Azorách v důsledku vyšších nákladů na výrobu a uvádění těchto výrobků na trh.(5) Suroviny zemědělského původu jsou kvůli malé velikosti, roztříštěnosti a nízké mechanizaci zemědělských podniků dražší než při běžných podmínkách produkce. V případě Madeiry je mimoto výstup ze zpracování cukrové třtiny vzhledem k povrchu, podnebí, půdě a řemeslné produkci nižší než v ostatních nejvzdálenějších regionech. Doprava některých surovin a obalových materiálů, které se nevyrábějí místně, na ostrovy vede k dodatečným nákladům v porovnání s přepravou pouze hotového výrobku. V případě Azor je ostrovní povaha dvojí, jelikož ostrovy se rozkládají na velké ploše. Dodatečné náklady dále zvyšuje doprava a instalace zařízení v těchto vzdálených regionech ostrovní povahy. Totéž platí pro určité nezbytné cesty a zásilky na pevninu. Dodatečné náklady jsou nezbytné rovněž kvůli skladování hotových výrobků, jelikož místní spotřeba neabsorbuje výstup v okamžiku jeho vzniku, nýbrž je rozložena během roku. Jednotkové náklady různými způsoby zvyšuje malá velikost regionálního trhu, zejména kvůli nepříznivému poměru mezi fixními náklady a výstupem, a to s ohledem na zařízení i náklady nezbytné pro splnění ekologických norem. Výrobci rumu na Madeiře musí mimoto zpracovávat odpad ze zpracování cukrové třtiny, zatímco výrobci v ostatních regionech mohou tyto produkty recyklovat. Dotčení výrobci hradí rovněž zvláštní náklady obecně podporované místními ekonomikami, zejména vyšší náklady práce a náklady na energii.(6) 75% snížení nepřesahuje rámec toho, co je nezbytné k vyrovnání výše dodatečných nákladů, jež hospodářským subjektům vznikají v důsledku zmíněných zvláštních charakteristik Madeiry a Azor coby nejvzdálenějších regionů.(7) Pečlivé ověření situace prokázalo, že je nezbytné vyhovět žádosti Portugalska, pokud má být v dotyčných nejvzdálenějších regionech zachován alkoholový průmysl.(8) Jelikož daňová úleva je omezena na to, co je nezbytné k vyrovnání dodatečných nákladů, a jelikož dotyčné objemy jsou malé a daňové zvýhodnění je omezeno na spotřebu v dotyčných regionech, opatření nenarušuje integritu a soudržnost právního řádu Společenství.(9) Po uvážení nutnosti stanovit lhůtu pro daňové výjimky a nutnosti, aby místní hospodářské subjekty získaly požadovanou jistotu k rozvoji svých obchodních činností, je vhodné udělit povolení na dobu pěti let.(10) Je nutno zajistit, aby Portugalsko mohlo uplatňovat dotyčné snížení ode dne skončení platnosti obdobného povolení uděleného pro předchozí období rozhodnutím 2002/167/ES. Nové požadované povolení by proto mělo být uděleno s účinkem ode dne 1. ledna 2009.(11) Je nutno požadovat předložení zprávy v polovině období, aby Komise mohla posoudit, zda jsou nadále splněny podmínky odůvodňující udělení takovéto výjimky.(12) Tímto rozhodnutím není dotčeno možné použití článků 87 a 88 Smlouvy,PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:Článek 1Odchylně od článku 90 Smlouvy se Portugalsku povoluje uplatňovat na rum a likéry vyráběné a spotřebovávané místně v autonomní oblasti Madeira a na likéry a pálenky vyráběné a spotřebovávané místně v autonomní oblasti Azory sazbu spotřební daně, která je nižší než plná sazba daně z alkoholu stanovená v článku 3 směrnice Rady 92/84/EHS ze dne 19. října 1992 o sbližování sazeb spotřební daně z alkoholu a alkoholických nápojů.Článek 2Výjimka uvedená v článku 1 je omezena:1. na Madeiřea) na rum vymezený v kategorii I přílohy II nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 110/2008 ze dne 15. ledna 2008 o definici, popisu, obchodní úpravě, označování a ochraně zeměpisných označení lihovin a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 1576/89[8] se zeměpisným označením „Rum da Madeira“ uvedeným v kategorii 1 přílohy III uvedeného nařízení,b) na likéry a „crème de“ vymezené v kategoriích 32 a 33 přílohy II nařízení (ES) č. 110/2008 vyráběné z regionálního ovoce nebo rostlin;2. na Azorácha) na likéry a „crème de“ vymezené v kategoriích 32 a 33 přílohy II nařízení (ES) č. 110/2008 vyráběné z regionálního ovoce nebo surovin,b) na pálenky vyráběné z vína nebo matoliny s vlastnostmi a jakostí stanovenými v kategoriích 4 a 6 přílohy II nařízení (ES) č. 110/2008.Článek 3Snížená sazba spotřební daně vztahující se na výrobky uvedené v článku 1 může být nižší než minimální sazba spotřební daně z alkoholu stanovená ve směrnici 92/84/EHS, nesmí však být snížena o více než 75 % základní vnitrostátní sazby spotřební daně z alkoholu.Článek 4Nejpozději do dne 31. prosince 2011 předloží Portugalsko Komisi zprávu, která jí umožní posoudit, zda přetrvávají důvody, které opodstatnily udělení snížené sazby.Článek 5Toto rozhodnutí se použije ode dne 1. ledna 2009 do 31. prosince 2013.Článek 6Toto rozhodnutí je určeno Portugalské republice.V Bruselu dne [...].Za Radupředseda/předsedkyně [1] Úř. věst. L 55, 26.2.2002, s. 36–37.[2] Směrnice Rady 92/84/EHS ze dne 19. října 1992 o sbližování sazeb spotřební daně z alkoholu a alkoholických nápojů, Úř. věst. L 316, 31.10.1992, s. 29.[3] Úř. věst. L 316, 31.10.1992, s. 21.[4] Úř. věst. C , , s. .[5] Úř. věst. C , , s. .[6] Úř. věst. L 55, 26.2.2002, s. 36.[7] Směrnice Rady 92/84/EHS ze dne 19. října 1992 o sbližování sazeb spotřební daně z alkoholu a alkoholických nápojů, Úř. věst. L 316, 31.10.1992, s. 29.[8] Úř. věst. L 39, 13.2.2008, s. 16.


type: caselaw

text:
 21.12.2013
 FR
 Journal officiel de l'Union européenne
 C 377/7
 Demande de décision préjudicielle présentée par le Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Lituanie) le 14 octobre 2013 — Gazprom OAO, autre partie à la procédure: République de Lituanie
 (Affaire C-536/13)
 2013/C 377/14
 Langue de procédure: le lituanien
 Juridiction de renvoi
 Lietuvos Aukščiausiasis Teismas
 Parties dans la procédure au principal
 Partie requérante en cassation: Gazprom OAO
 Autre partie à la procédure: République de Lituanie, représentée par le ministère de l’énergie de la République de Lituanie
 Questions préjudicielles
 1)
 Dans l’hypothèse où une juridiction arbitrale émettrait une anti-suit injunction et interdirait de ce fait à une partie de présenter certaines demandes devant une juridiction d’un État membre qui, en vertu des règles de compétence du règlement no 44/2001, (1) est compétente pour examiner au fond une affaire civile, la juridiction de l’État membre a-t-elle le droit de refuser de reconnaître une telle sentence arbitrale du fait que celle-ci limite le droit de la juridiction de se prononcer elle-même sur sa compétence pour examiner une affaire en vertu des règles de compétence du règlement no 44/2001?
 2)
 En cas de réponse affirmative à la première question, celle-ci serait-elle valide également si l’anti-suit injunction prononcée par la juridiction arbitrale impose à une partie à la procédure de limiter ses prétentions dans une affaire qui est examinée dans un autre État membre et la juridiction de cet État membre est compétente pour examiner cette affaire en vertu des règles de compétence du règlement no 44/2001?
 3)
 Une juridiction nationale peut-elle, en souhaitant veiller à la primauté du droit de l’Union européenne et à la pleine efficacité du règlement no 44/2001, refuser de reconnaître une sentence arbitrale, si celle-ci limite le droit de la juridiction nationale de se prononcer sur sa compétence et ses attributions dans une affaire relevant du champ d’application du règlement no 44/2001?
 (1) Règlement (CE) no 44/2001 du Conseil, du 22 décembre 2000, concernant la compétence judiciaire, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière civile et commerciale, JO L 12, p. 1.


type: other

text:
VSRS Sklep II Ips 88/2019
 ECLI:SI:VSRS:2020:II.IPS.88.2019
 VS00032832
 VSM Sodba I Cp786/2018
 mag. Rudi Štravs (preds.), Karmen Iglič Stroligo (poroč.), dr. Mateja Končina Peternel, Tomaž Pavčnik, Jan Zobec
 vročitev tožbe s fikcijo vročitve - naslov bivališča tožene stranke - prijava spremembe naslova prebivališča - podatki centralnega registra prebivalstva (CRP) - zamudna sodba - pravica do učinkovitega sodnega varstva - pravica do izjave v postopku - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - dopuščena revizija
 Ni prav, da se toženi stranki odvzame možnost obrambe oziroma pravica do izjave zgolj zato, ker je opustila svoje upravnopravne obveznosti glede prijave in odjave bivališča. Toženi stranki mora biti dana možnost, da dokaže, da na naslovu, kjer se ji je vročala pošiljka, v tistem času ni stanovala. S tem, ko je sodišče dalo prednost pravici tožeče stranke do učinkovitega pravnega varstva, je nesorazmerno poseglo v pravico tožene stranke do izjave v postopku.
 1. Sodišče prve stopnje je z zamudno sodbo odločilo, da je toženka dolžna tožniku plačati 475,00 EUR in štiri krat po 700,00 EUR, skupaj s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi.
 2. Sodišče druge stopnje je pritožbo toženke zavrnilo in potrdilo zamudno sodbo sodišča prve stopnje.
 3. S sklepom II DoR 11/2019 z dne 6. 6. 2019 je Vrhovno sodišče na predlog toženke dopustilo revizijo glede vprašanja, ali je sodišče druge stopnje storilo absolutno bistveno kršitev določb postopka, in sicer 7. in 8. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), ko je zavzelo stališče, da je vročitev tožbe na podlagi pravil o fikciji vročitve pravilna oziroma možna tudi na naslovu, kjer tožena stranka dejansko ne prebiva, ima pa na tem naslovu formalno prijavljeno stalno prebivališče.
 4. Zoper sodbo, izdano na drugi stopnji, je nato toženka pravočasno vložila revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 7. in 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in predlagala, da Vrhovno sodišče izpodbijano sodbo in sodbo sodišča prve stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.
 5. Revizija je bila po 375. členu ZPP vročena tožeči stranki, ki je v odgovoru nanjo predlagala, naj Vrhovno sodišče revizijo zavrne.
 6. Sodišče prve stopnje je tožbo s pozivom za odgovor na tožbo in opozorilom na posledice, če na tožbo ne bo odgovorila, toženki vročalo na v tožbi označen naslov Cesta 66.a, A.. Ker ob poskusu vročitve 7. 3. 2018 vročevalec toženki pisanja ni mogel vročiti, ni pa ga niti mogel izročiti kakšnemu odraslemu članu njenega gospodinjstva, ji je v hišnem predalčniku pustil obvestilo o prispelem pismu, v katerem je bilo navedeno, kje je pisanje in rok 15 dni, v katerem mora toženka pisanje dvigniti. Toženka pisanja ni dvignila, zato ji je bilo dne 23. 3. 2018 puščeno v hišnem predalčniku. Sodišče prve stopnje je v Centralnem registru prebivalstva preverilo, da ima toženka na naslovu, ki je bil naveden v tožbi in kjer ji je vročalo pisanja, prijavljeno stalno prebivališče.
 7. Sodišče prve stopnje je štelo, da je bila vročitev opravljena 22. 3. 2015, torej s pretekom 15 dnevnega roka, v katerem bi toženka pisanje lahko dvignila. Ker na tožbo ni odgovorila in ker so bili podani tudi drugi zakonski pogoji, je izdalo zamudno sodbo.
 8. Bistvo navedb toženke v pritožbi zoper zamudno sodbo je bilo, da vročitev ni bila pravilna, ker ji je bilo pisanje vročeno na naslovu, kjer dejansko ne živi več. Pred dvema letoma se je namreč preselila na naslov Cesta 66.b, A., zamenjave prebivališča pa ni uredila.
 9. Sodišče druge stopnje je sicer pritrdilo toženki, da je pogoj za pravilno vročitev, da je bilo vročanje izvedeno tam, kjer naslovnik dejansko stanuje, in ni dovolj, da ima tam le formalno prijavljeno prebivališče. Ob sklicevanju na sklep II Ips 95/2016 in namen določb o nadomestnem vročanju pa je zaključilo, da je toženki mogoče očitati nevestno ravnanje, saj sama ni poskrbela za to, da bi se s tožbo in pisanjem lahko seznanila. Sama je namreč navedla, da že dve leti dejansko prebiva na novem naslovu in zamenjave prebivališča ni uredila, kot ji to nalaga Zakon o prijavi prebivališča (v nadaljevanju ZPPreb-1), po katerem je treba spremembo prebivališča prijaviti v osmih dneh od dneva naselitve na nov naslov. Na drugi strani pa so pristojni organi pokazali zadostno skrbnost, sodišče prve stopnje je celo preverilo toženkino stalno prebivališče v CRP. Tudi iz predpravdne komunikacije med strankama izhaja, da je toženka pisanja prejemala na naslovu Cesta 66.a, A., saj je prejela dva tožnikova poziva in nanju tudi odgovorila, pri tem pa isti naslov navedla kot naslov svojega prebivališča.
 10. Toženka v reviziji trdi, da je bila zamudna sodba izdana v nasprotju z določilom 318. člena ZPP, ki kot pogoj za zamudno sodbo zahteva, da je bila toženi stranki tožba pravilno vročena v odgovor, zaradi napačne vročitve pa ji je bila odvzeta tudi pravica do izjave oziroma možnost obravnavanja pred sodiščem. Tožba ji je bila nepravilno vročena na naslovu, kjer dejansko ne prebiva. Za vročitev tožbe velja pravilo osebne vročitve, fikcija pa je izjema in jo je treba razlagati tako, da se ne posega v pravico do izjave. Četudi toženka ni opravila upravne dolžnosti in ni formalno spremenila stalnega prebivališča, ne more biti kaznovana z odvzemom pravice do izjave v postopku. Opraviti bi bilo treba logično tehtanje, ali ima kršitev upravne dolžnosti res takšne posledice. Stališče sodišča druge stopnje ni v ravnovesju s prizadetostjo, ki sledi z nadaljnjim izvrševanjem tovrstnih sodnih odločb. V vsakem primeru je treba dati prednosti pravici do izjave in fikcijo vročitve dopustiti samo v primerih, ko se vročitev opravi na naslovu dejanskega prebivališča. Samo tedaj je mogoče brez vsakega dvoma zaključiti, da se je naslovnik s svojimi ravnanji odrekel pravici nastopati pred sodiščem oziroma mu bo mogoče očitati nevestno ravnanje. V obravnavanem primeru pa je sodišče druge stopnje to preuranjeno zaključilo. Nelogična je navedba tega sodišča, da bi šlo za kršitev postopka le, če bi vročevalec zvedel, da toženka dejansko živi na drugem naslovu, pa bi kljub temu opravil vročitev na označenem naslovu. Ni pomembno, da je bil toženki na istem naslovu leto in pol pred vložitvijo tožbe vročen poziv pred pravdo. Za vprašanje pravilne vročitve se je treba osredotočiti na okoliščine v času vročitve tožbe, saj samo te vplivajo na presojo, ali je prišlo do kršitve pravice do izjave. Stališče sodišča druge stopnje odstopa od odločitev v primerljivih zadevah. Pri tem se sklicuje toženka na sklep istega višjega sodišča I Cp 598/2017, v katerem je bilo sprejeto obratno stališče, sklep Pdp 87/2018 in sklep VS II Ips 95/2016. Tudi Vrhovno sodišče je torej sprejelo drugačno stališče, kot pa je bilo sprejeto v tej zadevi.
 11. V odgovoru na revizijo tožnik poudarja, da ne drži, da toženka ne prebiva več na naslovu Cesta 66.a, A.. Na tem naslovu opravlja dejavnost samostojne podjetnice B. B., s. p., Bar C. od 2007 dalje. Hiša, v kateri je ta lokal, je sosednja nepremičnini Cesta 66.b, A., pošiljke raznaša isti poštar, ki v vasi pozna ljudi, in toženka je doslej na tem naslovu prejela vsa izvensodna pisanja. Seznanjena je bila tudi s tožbo, očitno pa je zanemarila vložiti odgovor na tožbo in s svojimi „manevri pritožbe in revizije“ zlorablja sodni sistem. Toženka je zraven rojstne hiše na naslovu Cesta 66.a, A. zgradila novo stanovanjsko hišo z naslovom Cesta 66.b, A., vsa izvensodna pisanja je sprejela na prejšnjem naslovu, nanje odgovorila in enak naslov tudi označila kot svoj naslov bivanja, v vmesnem času pa poslala dopis, v katerem je kot naslov bivanja navedla Cesta 66. Vse to kaže, da se izogiba vročitvi sodnih pošiljk, ki jih je glede na izvensodna pisanja lahko pričakovala. Dnevno na naslovu Cesta 66.a, A. opravlja gostinsko dejavnost. V manjšem kraju poštarji praktično poznajo vse osebe, toženko pa sploh glede na to, da gre za lokalno gostilničarko. Toženka je v skladu z ZPPreb-1 dolžna v roku 8 dni od preselitve prijaviti spremembo prebivališča, kar ni storila kar dve leti in ne zatrjuje morebitnih ovir ali zadržkov za prijavo prebivališča na novem naslovu. Zavestno ni uredila svojega prebivališča in se ji utemeljeno očita nevestno ravnanje v zvezi s tem. V zadostni meri je bilo torej zagotovljeno, da bo toženka dejansko seznanjena z začetkom postopka.
 13. Pomembna izhodišča za presojo pravilnosti vročitve in dopustnost fikcije vročitve je zavzelo Ustavno sodišče v odločbi U-I-279/08. V njej je poudarilo, da je eden od pomembnejših elementov pravice do enakega varstva pravic (22. člen Ustave) pravica do izjave v postopku. Bistven (nujen) predpogoj za uresničevanje pravice do izjave v postopku pa je pravica do informacije; stranka namreč pravice do izjave v postopku ne more uresničiti, če ni zagotovljeno, da bo predhodno zvedela za procesna dejanja, glede katerih se ima pravico izjaviti. Najpomembnejši procesni institut, ki služi uresničevanju pravice do informacije kot predpogoja pravice do izjave v postopku, je vročanje. Namen vročanja je omogočiti naslovljencu, da se seznani z opravljenim procesnim dejanjem sodišča ali stranke in da bo temu primerno lahko pripravil svojo obrambo. Ta namen lahko vročitev doseže le, če je dejansko zagotovljeno, da bo sodno pisanje prispelo do naslovnika. Za vse izjeme od zahteve po vročitvi pisanj neposredno naslovniku mora obstajati legitimen razlog. Razlogi varstva pravice (nasprotne stranke) do sodnega varstva in pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja lahko upravičijo razne oblike nadomestne vročitve in fikcije vročitve. Vendar so vse izjeme od zahteve po vročitvi pisanj neposredno naslovniku mogoče le ob predpostavki, da gre za vročanje na naslovu naslovnikovega dejanskega prebivališča (stanovanja), kar ni nujno isto kot formalno prijavljeno prebivališče. V koliziji med pravico do učinkovitega sodnega varstva, ki se želi doseči s fikcijo vročitve, na eni strani in posegom v toženčevo pravico do izjave na drugi strani, po presoji Ustavnega sodišča pretehta pomen pravice do izjave, pri čemer je bistvena tudi okoliščina, da gre za položaj, ko se pravda še ni začela, ko torej naslovnik še ni seznanjen s postopkom; v takem primeru je namreč postavljen v neugodnejši položaj že pred začetkom postopka. Če se vzpostavi fikcija vročitve na formalno prijavljenem prebivališču, čeprav naslovnik tam dejansko ne biva, ni realno pričakovanje, da se bo naslovnik s pisanjem pravočasno seznanil in da bo dejansko lahko izkoristil pravico izjave v postopku. Upravičen razlog za fikcijo vročitve je namreč v tem, da temelji na realnem pričakovanju, da se bo naslovnik sodnim pisanjem pravočasno seznanil in da mu bo s tem omogočeno, da uresniči pravico izjave v postopku.
 14. Vse navedeno je Vrhovno sodišče pojasnilo v sklepu II Ip 95/2016 in tudi samo poudarilo, da so vse izjeme od zahteve po vročitvi pisanj neposredno naslovniku mogoče le ob predpostavki, da gre za vročanje na naslovu naslovnikovega dejanskega prebivališča (stanovanja). Naslovniku je treba omogočiti, da dokaže, da vročitev po fikciji v skladu 141. in 142. členom ZPP ni bila pravilna, ker je stanovanje, kjer je bila vročitev opravljena, opustil. Pri odločanju so vselej pomembne okoliščine posameznega primera in sodišče mora pri presoji pravilnosti vročitve oceniti, ali so pristojni organi izkazali zadostno skrbnost pri obveščanju naslovnika o postopku, in ali je mogoče šteti, da se je naslovnik s svojim ravnanjem odrekel pravici, da nastopi pred sodiščem.
 15. Sodišče druge stopnje ima sicer prav, da sodišču prve stopnje ni mogoče očitati neskrbnosti. Po prejemu obvestil o fikciji vročitve je namreč še samo preverilo, ali je pravilen podatek o stalnem prebivališču toženke, naveden v tožbi. Prav ima tudi, da je toženka – tudi po lastnih navedbah – opustila dolžnost prijave prebivališča, kot ji to nalaga ZPPreb-1. Vrhovno sodišče pa je v zvezi s tem že sprejelo stališče, da ni prav, da se toženi stranki odvzame možnost obrambe oziroma pravica do izjave zgolj zato, ker je opustila svoje upravnopravne obveznosti glede prijave in odjave bivališča. Toženi stranki mora biti dana možnost, da dokaže, da na naslovu, kjer se ji je vročala pošiljka, v tistem času ni stanovala. Vrhovno sodišče je ocenilo, da je s tem, ko je sodišče v taki situaciji dalo prednost pravici tožeče stranke do učinkovitega pravnega varstva, nesorazmerno poseglo v pravico tožene stranke do izjave v postopku.1
 16. In prav za tak primer gre tudi v obravnavani zadevi. Toženka je predlagala dokaze, s katerimi naj bi se ugotovilo, da na naslovu, na katerem so ji bila puščena obvestila o sodni pošiljki in na katerem se je zaradi opustitve prevzema pošiljk štelo, da ji je bila tožba vročena, že dalj časa ne živi. Stališče sodišča druge stopnje, ki je njeno pritožbo zavrnilo zaradi opustitve upravnopravne dolžnosti prijave (spremembe) prebivališča brez izvajanja predlaganih dokazov, je prestrogo in nesorazmerno posega v pravico toženke, da dokaže, da ob siceršnji potrebni skrbnosti glede na način vročitve ni imela možnosti, da se seznani z vložitvijo tožbe. Prejem pisanj pred pravdo je sicer lahko indic, da toženka prejema pisanja (tudi) na v tožbi označenem naslovu, kot pravilno opozarja v reviziji, pa so ključne konkretne okoliščine ob vročanju tožbe. Teh pa sodišče druge stopnje ni ugotavljalo. Vrhovno sodišče še dodaja, da dejstev, navedenih v odgovoru na revizijo, ni moglo upoštevati, utegnejo pa se izkazati za pomembna pri ugotavljanju seznanjenosti toženke s sodnim pisanjem, pri čemer zadošča, da je bila toženka obveščena o sodnem pisanju in tako imela realno možnost, da se s pisanjem tudi dejansko seznani.
 17. Vrhovno sodišče je tako ugotovilo, da tožena stranka utemeljeno uveljavlja bistveni kršitvi določb pravdnega postopka iz 7. in 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Zato je reviziji na podlagi prvega odstavka 379. člena ZPP ugodilo in sodbo sodišča druge stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču druge stopnje, da izvede dokazni postopek in upoštevajoč potrebno ravnovesje med zagotavljanjem učinkovitega sodnega varstva na eni in pravice do izjave v postopku na drugi strani ponovno oceni, ali je bila vročitev pravilno opravljena.
 18. Odločitev o revizijskih stroških temelji na tretjem odstavku 165. členu ZPP.
 1 Sklep II Ips 793/2008.
 Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP - člen 141, 142, 339, 339/2, 339/2-7, 339//2-8
 VSRS Sklep II DoR 11/2019
 VSRS Sklep II DoR 503/2019
 P2RvYy0yMDE1MDgxMTExNDM2NTIz


type: wikipedia

text:
Archeologija ( 'senovės mokslas', iš 'senas' + λόγος 'mokslas') – mokslas, tiriantis senovinių ir priešistorinių laikų žmonių materialinės kultūros paveldą bei hominidų fosilijas. XIX a. archeologija susiformavo kaip savarankiška istorijos mokslo šaka. XX a. JAV priskirta antropologijos disciplinai. Remiasi gamtos mokslų tyrimais ir humanitarinių mokslų interpretacijomis.
 Materialinės kultūros paveldas interpretuojamas etnologijos, kalbotyros, mitologijos, istorijos mokslo subdisciplinų duomenimis. Archeologijos radiniams ir kultūriniams sluoksniams tirti pasitelkiami gamtos mokslai (biologinė antropologija, paleobotanika, geologija, osteologija, archeogenetika, fizika, chemija). Archeologinis datavimas nustatomas atliekant metalografijos, dendrochronologijos, trasologijos ir paleomagnetinius tyrimus, radiokarbonines, spektrines, struktūrines ir kitas analizes.
 Išnašos