type: other

text:
Čeprav se je število pobud, ki se nanašajo na sodne postopke, zmanjšalo, le-te še vedno pomenijo največji delež. Med njimi je največ pobud povezanih s civilnim postopkom: zlasti s pravdnimi in izvršilnimizadevami. Zmanjšalo se je tudi število zadev na področju delovnih insocialnih sporov, povečalo pa število pobud, ki se nanašajo na upravnesodne postopke. Tudi tokrat je največ pobud zatrjevalo dolgotrajnost sodnih postopkov. Manj pritožb, naslovljenih na varuha zaradizatrjevanih kršitev v sodnih postopkih, se ujema s sodno statistiko, kiza leto 2001 že tretje leto zapored kaže manjše število nerešenihzadev.
 Zlasti sodišča prve stopnje so v letu 2001 sporočala spodbudnepodatke o zmanjšanju števila nerešenih zadev, o manjših zaostankih,nekatera celo o rekordnem številu rešenih zadev. Tudi redno poročiloEvropske komisije o napredku Slovenije pri vključevanju v Evropskounijo 2001 ugotavlja, da je opazen velik napredek pri zmanjševanjusodnih zaostankov. Ukrepi, ki jih je vlada uvedla v obdobju 1999 - 2001za odpravo zaostankov, so se izkazali za uspešne (kar pa ne velja zazemljiško knjigo, kjer se število nerešenih zadev še vedno povečuje).
 Kljub nespornim pozitivnim premikom s stanjem slovenskegasodstva vendarle še ne moremo biti zadovoljni. Prej nasprotno, saj večokoliščin kaže, da pravna država prav na občutljivem področjuzagotavljanja sodnega varstva pravic in pravno priznanih interesovnikakor ne deluje tako, da bi bila v praksi zagotovljena ustavnapravica do sodnega varstva brez nepotrebnega odlašanja. Večletnočakanje po vložitvi tožbe na prvi narok za glavno obravnavo v pravdnihzadevah, zlasti pred okrajnimi sodišči, je skoraj pravilo.
 Posebno skrb zbuja občutno povečanje nerešenih zadev napritožbenih sodiščih. Tako višja sodišča splošne pristojnosti zaznavajopovečanje števila nerešenih zadev konec leta 2001 za več kot 16odstotkov v primerjavi s prejšnjim letom, na Višjem delovnem insocialnem sodišču, kjer se pogosto odloča o sporih, ki imajo zaprizadeto stranko pomen socialnega preživetja, pa je povečanje številanerešenih zadev skoraj 9-odstotno. V posledici je treba na pritožbenoodločitev čakati leto dni, če ne celo več let, kar pogosto potiskasodno odločanje v čas zunaj razumnih rokov.
 Ob vseh naporih za hitrejše sojenje pa gre znova poudariti, da pravica do poštenega sojenja poleg hitrega in učinkovitega sodnega poslovanja vsebuje tudi pravico do kakovostnega sodnega odločanja.Poleg zmanjšanja zaostankov na sodiščih je za posameznika prav takopomembna tudi kakovost sojenja. Cilj sodnega ravnanja ni zgolj hitrost,temveč predvsem izdaja pravilne in zakonite sodne odločbe. Stranka zvložitvijo zahteve za sodno varstvo utemeljeno pričakuje vestno inskrbno ugotavljanje odločilnega dejanskega stanja ter strokovno inpravno pravilno odločitev v sporu. Prav zato mora biti stranki ne gledena zdaj tako modno poudarjanje hitrosti sojenja, omogočeno, da vpostopku predstavi svoja stališča ter zanje predlaga dokaze. Pravicistranke, da se v postopku izjavi, na drugi strani odgovarja obveznostsodišča, da vse navedbe stranke vzame na znanje, da pretehta njihovorelevantnost ter da se glede tistih navedb, ki so za odločitevbistvenega pomena, v obrazložitvi sodne odločbe tudi opredeli. Temeljnopričakovanje stranke v sodnem postopku ni hitrost, pač pa kakovostsodnega odločanja, ko lahko v poštenem postopku pričakuje pravičnosodno odločbo.
 V letu 2001 je bilo sprejetih več predpisov, ki naj bipripomogli k večji hitrosti in učinkovitosti sodnih postopkov. Tako jesprememba Zakona o sodniški službi (ZSS-C) omogočila izvedbo projektaHercules z organizacijsko določbo, da je sodnik lahko začasno dodeljenna drugo sodišče iste ali nižje stopnje, za polni ali za del polnegadelovnega časa.
 Namen novele Zakona o sodnih taksah (ZST-I) je pripomoči kzmanjšanju števila nerešenih spisov tako, da tudi finančno spodbujastranke k sporazumnemu reševanju sporov. Uvaja novo taksnooprostitev: sodna taksa se ne plača za poravnavo, za umik tožbe,predloga, pravnega sredstva oziroma druge vloge. S tem želizakonodajalec spodbuditi in olajšati sporazumno reševanje sporov, kar vposledici pomeni tudi manj dela za sodišča.
 Varuh je že v poročilu za leto 1997 predlagal spremembe Sodnega reda, da bi bilo poslovanje sodišč bolj prijazno in lažje dostopno zauporabnike: za stranke, pa tudi za odvetnike. Tako smo predlagali, najSodni red omogoči poleg pisnega tudi ustno in telefonsko komuniciranjestrank s sodiščem. Pri tem smo kot pretirano togost označili dejstvo,da stranka ali njen odvetnik po telefonu ne more zvedeti niti takoosnovne informacije, kot je na primer, ali je sodnik preklicalrazpisani narok za glavno obravnavo. Takšna ureditev po Sodnem redu niprinašala strankam zgolj neprijetnosti, ampak tudi stroške in pogostocelo daljši postopek, kar je vse v nasprotju z načelom procesneekonomije in pospešitve postopka.
 Tudi zaradi varuhovih predlogov so bile konec leta 2001 sprejetespremembe Sodnega reda. Te omogočajo, da lahko stranke, njihovipooblaščenci in druge osebe v nujnih primerih vpogledajo v spis alijavno knjigo in pridobijo podatke tudi zunaj uradnih ur, vendar vokviru poslovnega časa sodišča. Določena je tudi možnost telefonskegaposredovanja tistih podatkov, ki so nujni za uspešno izvedbo postopka.Tako je zdaj podana pravna podlaga za telefonsko informacijo, ali jeglavna obravnava morda preklicana, ali so vabila izkazana, kar bostrankam v postopku, zlasti ko gre za sodišče zunaj kraja njihovegaprebivališča, pogosto prihranilo čas in denar. Prijaznejšo ureditevposlovanja sodišč pomeni tudi določba, da mora vpisničar v nujnihprimerih podatke o stanju zadeve, kot izhajajo iz vpisnika, dati tudizunaj uradnih ur, kar bo prav tako pripomoglo k večji učinkovitostisodnega poslovanja in lažji dostopnosti nujnih podatkov za ravnanjestrank v poslovanju s sodišči.
 V letu 2001 se je začel izvajati projekt Hercules, po kateremnaj bi izkušeni sodniki pomagali pri reševanju zadev na sodiščih znajveč zaostanki. Kljub ambicioznim načrtom, povezanim s tem projektom,pa verjetno vendarle drži, da lahko Hercules pomaga predvsem manjšimsodiščem, hkrati pa se odsotnost vsakega sodnika pozna pri tistemsodišču, pri katerem dodeljeni sodnik sicer opravlja sodniško funkcijo.Tako sta dva višja sodnika prišla na pomoč Okrajnemu sodišču vDomžalah, ki se je lahko “pohvalilo” s 570nerešenimi zadevami na sodnika. Sodnika prihajata v Domžale s pravdnegaoddelka Višjega sodišča v Ljubljani, ki se tudi samo otepa s čedaljevečjim številom nerešenih zadev. Tako projekt Hercules dolgoročno nemore učinkovito pripomoči k zmanjšanju zaostankov.
 Dober primer alternativnega reševanja sporov je ponudbaOkrožnega sodišča v Ljubljani (in morda še katerega od sodišč vSloveniji), ki po že vloženi tožbi ponuja posredovanje (mediacijo) prireševanju sporov. Strankam, ki so dale soglasje za postopekposredovanja, posrednik kot nevtralna tretja oseba pomaga dosečisporazum, ki razrešuje spor in na novo ureja medsebojne pravice inobveznosti, zlasti tudi z vidika bodočega sodelovanja. Brezplačenpostopek posredovanja omogoča strankam hitro in celovito sporazumnorazrešitev spornega razmerja, koristen pa je tudi za sodišče, kerzmanjšuje obseg njegovega dela. Možnost posredovanja pri reševanjusporov pa države ne odvezuje obveznosti, da zagotavlja redno inučinkovito sojenje tudi če se posameznik odloči, da bo zahtevalavtoritativno sodno razrešitev spornega razmerja.
 Po večletnih prizadevanjih je bil vendarle sprejet Zakon obrezplačni pravni pomoči (ZBPP), ki naj zagotovi možnost dejanskega inučinkovitega izvrševanja pravice do sodnega varstva vsakomur, ne gledena njegov socialni položaj.
 Posamezne določbe ZBPP so pooblastile ministra za pravosodje, da vtreh mesecih od dneva uveljavitve tega zakona, torej najkasneje do 11.12. 2001, izda podzakonske predpise, potrebne za izvajanje zakona. Triod štirih podzakonskih aktov, vključno s Pravilnikom o obrazcunapotnice, s katero se uveljavlja brezplačna pravna pomoč, je ministerizdal že septembra, zadnjega pa oktobra 2001. Gre za redek primer, daso pravni akti, nujni za izvajanje zakona, izdani pravočasno. Novembra2001 je ministrstvo za pravosodje izdalo tudi brošuro za pripomoček ininformacijo uporabnikom brezplačne pravne pomoči.
 Konec leta 2001 je državni zbor že četrtič po njegovi uveljavitispremenil in dopolnil ZKP. Prepogosto spreminjanje in dopolnjevanjezakona kaže na premalo resno delo pri pripravi procesnih predpisov.Ureditev mora zagotavljati, da postopkovni predpis tudi kot celotaučinkuje usklajeno za posamezno področje. To pa je mogoče predvsem obupoštevanju praktičnih izkušenj dolgoletne prakse v uporabi prejšnjihpredpisov in primerjalnih zgledov tujih zakonodaj. Pogoste spremembe indopolnitve ne pripomorejo k pravni varnosti posameznika inkredibilnosti Slovenije kot pravne države. Ilustrativno je, da je biloz zadnjo novelo v najmanj devetih primerih spremenjeno ali dopolnjenotudi besedilo posameznih členov, ki so bili predmet že prejšnjihsprememb in dopolnitev ZKP. To kaže na negotovost zakonodajalca, ki seočitno uči na napakah prejšnjih sprememb, in dopolnitev zakona.Predvsem pa to pomeni, da so bili vsaj nekateri prejšnji posegi v ZKPpremalo domišljeni in strokovno ne dovolj pripravljeni.
 Največji korak nazaj je črtanje določb o (obveznem) zvočnemsnemanju glavne obravnave. Prepis zvočnega snemanja glavne obravnavenaj bi verodostojno povzel celotno dogajanje, saj je nemogoče, da bipredsednik senata dogodke beležil in vnašal v zapisnik s“fotografsko natančnostjo”. Tako obetavne spremembezapisa dogajanja na glavni obravnavi so bile v ZKP vnesene z novelo vletu 1998, in to z odložnim rokom. Ta rok je bil kasneje podaljšan, karje že dalo slutiti, da so bile napovedi ob sprejemanju določb o zvočnemsnemanju glavne obravnave vsaj prenagljene, upoštevaje dejanskemožnosti za tehnično, prostorsko in kadrovsko izpeljavo tako pomembnespremembe v postopku.
 Zadnja novela je vse tozadevne upe znova postavila na realna tla s spremembo 314. člena ZKP, da se mora o glavni obravnavi pisati zapisnik,v katerega se vpisuje bistvena vsebina vsega poteka glavne obravnave.Takšno določbo je imel že jugoslovanski Zakon o kazenskem postopku,sprejet pred več kot 30 leti. Zvočno ali slikovno snemanje je zdajdoločeno le kot možnost, ki jo lahko odredi predsednik senata. Dotakšne, vsaj večinske prakse, pa je očitno še daleč. Do takrat veljazapisati misel, ki je pospremila novelo o (obveznem) zvočnem snemanjuglavnih obravnav v letu 1998, da se z vsakim “reduciranjemizpovedi” obdolženca, prič in izvedencev zmanjša“verodostojnost zapisnika v smislu avtentičnega beleženjadogajanja na glavni obravnavi”. Naj ob tem dodamo, da varuhpogosto prejema pobude, ki zatrjujejo, da zapisnik glavne obravnave nevsebuje verodostojnega zapisa dogajanja in na glavni obravnavi podanihizpovedi. Zvočno ali slikovno snemanje bi v tem pogledu lahko pomembnopripomoglo k polni vsebini načela ustnosti, neposrednosti inkontradiktornosti glavne obravnave.
 z novelo 117. člena se je zakonodajalec odzval na priporočilo varuhaza dopolnitev pravil o vročanju po pooblaščenih pravnih in fizičnihosebah v kazenskem postopku (Lp 2000, stran 37), dopolnitev besedila161. člena ZKP sledi predlogu varuha za sprejem ureditve, ki bidržavnega tožilca izrecno pooblaščala, da določi rok, v katerem morajoorgani za notranje zadeve odgovoriti na tožilsko zahtevo, da zberejopotrebna obvestila in izvedejo druge ukrepe, da se odkrijeta kaznivodejanje in storilec (Lp 2000, str. 40), sprememba 213. b člena ZKPsledi varuhovi zahtevi za oceno ustavnosti v določbi navedenega člena,da mora biti vsak poseg v varstvo tajnosti pisem pripornikov časovnoomejen in nujen, neogiben za uvedbo ali potek kazenskega postopka, pričemer je za nadzor nad dopisovanjem pripornika potrebna sodna odločba(Lp 2000, str. 18).
 Zakon o izvršbi in zavarovanju (ZIZ) je še en dokaz o zaletavosti vzakonodajnem postopku. Nova ureditev izvršbe, ki naj bi zagotovilahiter in učinkovit postopek, je prinesla le dražjo, bolj zamotano,zbirokratizirano in manj pregledno izvršbo.
 Na številna opozorila in kritike zaradi pomanjkljivosti vureditvi izvršbe se je vlada odzvala s predlogom Zakona o spremembah indopolnitvah Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ-A), ki z več kot stočleni posega v ZIZ, uveljavljen pred dobrimi tremi leti. Obsežna novelazahteva več strokovnosti, dorečenosti in natančnosti posameznih določbter njihovo usklajenost v celotnem sistemu pravil, ki določajo sodnipostopek za prisilno izvršitev na podlagi izvršilnega naslova.
 Največ težav pri novi ureditvi izvršbe izkazujejo pobude varuhu pravna področju na novo uveljavljenega sistema zasebnih izvršiteljev.Izvršitelji so izvršbo za stranke močno podražili, ne da bi bilsorazmeren odmev v hitrejši opravi izvršbe. ZIZ določa, da mora upnikdati predujem za stroške za opravo izvršbe v roku, ki mu ga določisodišče v sklepu o določitvi izvršitelja. Predujem nakaže naizvršiteljev račun. Če upnik tega v postavljenem roku ne stori, sodiščeustavi izvršbo. Tako smo obravnavali več primerov, ko je upnik moralsorazmerno visok znesek predujma, tudi do 100.000 tolarjev in več,plačati v kratkem, osem- ali 15-dnevnem roku. Po plačilu predujma pa jemoral čakati osem in več mesecev, ne da bi izvršitelj opravil žeplačano izvršbo. Medtem se je denar plačanega predujma na računuizvršitelja obrestoval, seveda v njegov žep. Bolj“iznajdljivi” izvršitelji plačane predujme celo“plemenitijo” oziroma porabljajo nenamensko, pravtako vse zgolj v lastno korist. Upniki pa nemočno čakajo, kdaj bonjihova zadeva prišla na vrsto.
 Poseg v veljavni ZIZ terja tudi odločba ustavnega sodišča z dne21.1.1999, št. U-I-339/98, ki je ugotovila, da je določba prve točkeprvega odstavka 102. člena ZIZ v nasprotju z ustavo, če ne določa, daje nezarubljivi del plače sorazmerno večji, če dolžnik preživlja otrokeali druge osebe, za katere obstoji zakonita dolžnost preživljanja.Ustavna odločba, ki temelji na načelu socialne države ter pravice doosebnega dostojanstva in varnosti, terja zagotovitev eksistenčnegaminimuma ne le za lastno preživljanje dolžnika, temveč tudi zapreživljanje oseb, ki jih je slednji po zakonu zavezan preživljati. Vtakšnih primerih bi zato moral dolžniku ostati višji nezarubljiviznesek.
 Čeprav ustavna odločba podpira socialne razloge, kar terjačimprejšnjo uskladitev protiustavne določbe ZIZ z ustavo, pazakonodajalec ni spoštoval naročila ustavnega sodišča, da ugotovljenoneskladje odpravi v enem letu od dneva objave te odločbe v uradnemlistu, torej do 19. 2. 2000. Zakonodajalec se niti v letu 2001 niodzval na ugotovljeno protiustavnost.
 Hitrost sodnega varstva je eden temeljnih pogojev za njegovoučinkovitost. Število nerešenih spisov in sodni zaostanki kažejo napreobremenjenost slovenskih sodišč. Vendar se marsikateri sodnipostopek konča kasneje, kot to utemeljujejo objektivne okoliščine.
 Pred uveljavitvijo nove postopkovne zakonodaje so sodišča opravičevala počasno odločanje s procesnimi predpisi,ki onemogočajo hitrejše sojenje. A tudi po uveljavitvi novega ZPPugotavljamo, da je še vedno veliko rezerve na področju doslednegaspoštovanja pooblastil, ki jih sodnikom daje procesna zakonodaja.
 Načelo pospešitve in ekonomičnosti postopkapravdno sodišče zavezuje, da opravi postopek brez zavlačevanja in s čimmanjšimi stroški, hkrati pa mora onemogočiti vsako zlorabo pravic, kijih imajo stranke v postopku. Prav zaradi hitrejšega in učinkovitejšegasodnega varstva je v 286. členu ZPP uzakonjena t. i. eventualnamaksima. Ta določa, da mora stranka najkasneje na prvem naroku zaglavno obravnavo navesti vsa dejstva, ki so potrebna za utemeljitevnjenih predlogov, ponuditi dokaze, ki so potrebni za ugotovitev njenihnavedb, in se izjaviti o navedbah in ponujenih dokazih nasprotnestranke. Če je bil pred uveljavitvijo ZPP že opravljen prvi narok zaglavno obravnavo, pa smejo stranke novote predlagati le še najkasnejena prvem naroku za glavno obravnavo po uveljavitvi ZPP. Pritožbepobudnikov kažejo, da uzakonjena prekluzija navajanja novih dejstev indokazov ni vedno dosledno spoštovana, kar ne pripomore k hitrejšemusodnemu postopku, stranke pa takšno kršitev zakonske določbe hitropovezujejo s pristranskim sojenjem.
 Že leta opozarjamo, da so za premalo učinkovito odločanje krivitudi sodni izvedenci. Nenehno prejemamo pobude, ki kažejo, da sodiščane ukrepajo v skladu s pooblastili, če izvedenec nerazumno prekoračirok, določen za izdelavo izvedenskega mnenja. Pojasnila sodnika, da seizvedenec ne odziva na urgence za izdelavo izvedenskega mnenja, da celone vrne spisa na poziv sodišča, ko je za leto in več prekoračil rok zaizdelavo izvedenskega mnenja, zmanjšujejo avtoriteto in ugled sodišč.
 Kazen v denarju do 300.000 tolarjev je skrajno sredstvo zadiscipliniranje izvedenca in ga sodišča uporabijo le izjemoma. Zaradineprofesionalnega odnosa izvedenca lahko pride do neupravičenegazastoja v sodnem postopku, kar strankam povzroča še dodatno škodo. Nepoznamo primera, da bi sodišče uporabilo pooblastilo iz tretjegaodstavka 248. člena ZPP ter na zahtevo stranke naložilo izvedencu, damora povrniti stroške, ki jih je povzročil s tem, da neupravičeno niprišel na narok za glavno obravnavo, ali da je neupravičeno odklonilizvedensko delo.
 Nezakoniti so primeri, ko sodniki ne spoštujejo zakonskega rokaza pisno izdelavo sodbe. V pravdnem postopku mora biti sodba pisnoizdelana in vročena strankam v tridesetih dneh od dneva, ko je bilaglavna obravnava končana. Za kazenski postopek velja 15-dnevni rok zapisno izdelavo sodbe, če je obtoženec v priporu, v drugih primerih pa30-dnevni rok. Pojasnila, ki nam jih pošiljajo sodišča, da gre zaobsežene zadeve, sodniki pa so prezaposleni še z drugim delom, nisoprepričljiva. Zakonodajalec je zakonski rok določil ob upoštevanjupolne obremenjenosti sodnika z delom. Ko smo preverjali primere zamudpri pisni izdelavi sodbe, smo ugotovili, da gre največkrat zasubjektivne vzroke.
 Sodnica je januarja 2001 v pravdi na Okrajnem sodišču v Ljubljani naglavni obravnavi sprejela dokazni sklep o postavitvi izvedenca. Samsklep o postavitvi izvedenca naj bi izšel pisno, a vse do koncadecembra 2001 sodišče ni izdalo takega sklepa. Predsednica sodišča jepojasnila, da je sodnica, ki je zadevo obravnavala, avgusta 2001 odšlana drugo delovno mesto, njene spise pa je prevzela druga sodnica.
 Odhod sodnice, ki je zadevo obravnavala, na drugo sodišče terdodelitev zadeve novi sodnici, ne opravičuje nerazumno dolgega zastojav postopku, ki je bil začet s tožbo leta 1989 in katerega predmet jetožbeni zahtevek za plačilo odškodnine iz naslova nepremoženjske inpremoženjske škode. Sodnica je imela vse do avgusta (torej osemmesecev) čas, da izda pisni sklep o postavitvi izvedenca, pa tega iznerazumljivega razloga ni naredila. Prav tako stranke, ki je predlagalaizvedbo tega dokaza, ni pozvala, naj založi znesek, potreben zastroške, ki bodo nastali z izvedencem.
 Tudi sodnica, ki je spis prevzela po odhodu prejšnje sodnice, niopravila nobenega procesnega dejanja, in to kljub urgenci pooblaščencatožnice za pospešitev postopka, ki je ostala brez odmeva. Tako skoraj vletu dni ne prva ne druga sodnica nista storili ničesar za redno inučinkovito obravnavanje, da bi se postopek sploh nadaljeval. Predvsemprva sodnica je s svojim neodgovornim opravljanjem sodniške funkcijezanemarila načelo pospešitve postopka, po katerem si mora sodiščeprizadevati, da se postopek opravi brez zavlačevanja. Dolžnost sodnikaje skrbeti za to, da se sporni predmet vsestransko razišče, da pa sevendar pri tem postopek ne zavlačuje. Obe pravdni stranki stautemeljeno opozarjali na kršitev določb ZPP, katerih namen jezagotoviti hiter in učinkovit postopek.
 Pisni sklep o postavitvi izvedenca je sodišče izdalo 28. 12.2001. Hkrati smo odgovor sodišča razumeli kot zagotovilo, da bo vprihodnje vendarle prišlo do obravnavanja brez nepotrebnega odlašanjater ob strogem spoštovanju vseh postopkovnih določb, katerih namen jezagotoviti sojenje v razumnem roku, kot to zagotavlja pravica dosodnega varstva po 23. členu slovenske ustave oziroma pravica dopoštenega sojenja po 6. členu Evropske konvencije o varstvu človekovihpravic in temeljnih svoboščin.
 Kasneje je predsednica sodišča sporočila, da je pred izdajopisnega sklepa o postavitvi izvedenca morala sodnica odločiti še opredlogu za oprostitev plačila stroškov postopka in pri tem opravitištevilne poizvedbe, tri mesece pa je bil spis zaradi zaprosila naOkrožnem državnem tožilstvu v Ljubljani. To naj bi bile objektivneovire, da sodnica “sklepa o postavitvi izvedenca ni moglaizdati”. Ocenili smo, da ta okoliščina ne opravičuje zastoja,ki je nastal po naroku za glavno obravnavo. Sklep o postavitviizvedenca bi moral biti izdan, še preden je bil spis poslan tožilstvu.Očitno sodišče tudi ni učinkovito ukrepalo, da bi bil spis vrnjen vrazumnem času.
 Sodišče izvede dokaz z izvedencem, če za ugotovitev alirazjasnitev kakšnega dejstva potrebuje strokovno znanje, s katerim samone razpolaga. Izvedenec je torej strokovni pomočnik, ki sodišču pomagapri sprejemu pravilne in zakonite odločitve v sporu. Postavitevizvedenca je procesno dejanje, ki ustvarja predvsem razmerje (procesnoin pogodbeno) med postavljenim izvedencem in sodiščem oziroma državo.
 Pobudnika je tedanje Sodišče združenega dela v Postojni leta1993 postavilo za izvedenca za izdelavo izvida in mnenja v sporu zaradipriznanja tehnične izboljšave in plačila odškodnine. Izvedenec jeopravil zaupano izvedensko delo, sodišče mu je odmerilo nagrado za todelo in povračilo stroškov. Ker predujem za stroške izvedenca ni bilpoložen, je sodišče v sklepu o odmeri nagrade in stroškov naložilonasprotnemu udeležencu, da plača nagrado in stroške neposrednoizvedencu. Ta svoje obveznosti ni izpolnil. Kasneje je bil nad togospodarsko družbo uveden stečaj in izvedenec je ostal brez plačila.
 Pobudnik je, da bi prišel do plačila, vložil tožbo zoper državo. Zvložitvijo tožbe zaradi plačila že s pravnomočno sodno odločbo priznanenagrade in stroškov pa se je spustil v dolgotrajen in predvsem negotovspor.
 Ob postavitvi pobudnika za izvedenca je veljaven Zakon o pravdnempostopku (Ur. list SFRJ, št. 4/77 - Ur. list RS, št. 19/94) določal, damora stranka po nalogu sodišča vnaprej založiti znesek, potreben zastroške, ki bodo nastali z izvedbo predlaganega dokaza. Namen tezakonske določbe (ki jo vsebuje tudi sedaj veljavni ZPP) je zagotoviti,da bo sodišče razpolagalo z zadostnim zneskom denarja, da bo lahkoneposredno plačalo postavljenemu izvedencu nagrado in stroške zaopravljeno delo.
 Glede povračila stroškov in nagrade za izvedenca se je takratniZakon o pravdnem postopku v 256. členu skliceval na 249. člen istegazakona, ki kot pravilo določa, da sodišče odredi, naj se stroški zapriče izplačajo iz predujma. Če predujem ni bil založen, pa sodiščenaloži stranki, naj plača določen znesek priči v osmih dneh. Tazakonska določba, ki je smiselno veljala tudi za povračilo stroškov innagrade za izvedence, je torej kot pravilo določala izplačilo izvedencupriznane nagrade in stroškov iz položenega predujma. Zakonska ureditev,kako naj sodišče ravna, če predujem ni bil položen, je očitnosubsidiarne narave. To izhaja ne zgolj iz same vsebine in vrstnega redauzakonjenih možnosti za plačilo stroškov za priče, kot je bilo določenov tretjem odstavku 249. člena takratnega Zakona o pravdnem postopku,temveč tudi iz že navedenega 153. člena istega zakona, ki kot pravilnosodišču nalaga ravnanje, da pravočasno poskrbi za zadosten znesekpredujma, preden stroški z izvedbo dokaza sploh nastanejo. Ker gre priodmeri nagrade in stroškov izvedenca praviloma za znatno večje zneskekot pri odmeri stroškov za priče, je moč besedilo takratnega drugegaodstavka 256. člena Zakona o pravdnem postopku razumeti predvsem tako,da določbe glede povračila stroškov za priče veljajo smiselno zaizvedence s poudarjenim temeljnim pravilom, da te stroške izvedencuizplača samo sodišče iz položenega predujma. Tako je zavezanec zaplačilo sodišče, ki je izvedenca pritegnilo v postopek ter z njimstopilo v pogodbeno razmerje. Skrb, da bo izvedenec po opravljenemizvedenskem delu dobil pravočasno in korektno izplačano nagrado instroške, je torej predvsem zaveza sodišča. Če ni pravočasno poskrbeloza plačilo predujma, škodljivih posledic takšnega ravnanja ne smetrpeti izvedenec, ki je po nalogu sodišča opravil izvedensko delo.
 Posebej smo poudarili, da poleg zgoraj razčlenjenih določbtakrat veljavnega Zakona o pravdnem postopku plačilo nagrade instroškov izvedenca v breme sodišča utemeljujeta tudi načelo pravičnostiin dobrega upravljanja. Ni prav, da pobudnik, ki je na zahtevo sodiščaopravil izvedensko delo (brez svoje krivde), ni mogel priti dopoplačila priznane terjatve. Čeprav se je tega morda lotil na nenajbolj učinkovit in primeren način, smo ocenili, da bi sodišče oziromadržava ne glede na vse kasneje nastale okoliščine morala pobudniku kotizvedencu jamčiti in zagotoviti plačilo odmerjenih stroškov zaopravljeno delo. Zato smo predlagali, naj Delovno sodišče v Kopru ssvojim oddelkom v Postojni pobudniku s primerno poravnalno ponudbo izsredstev sodišča zagotovi plačilo s pravnomočno sodno odločbo priznanenagrade in stroškov za opravljeno izvedensko delo. Hkrati smopredlagali tudi sporazum glede stroškov, ki so nastali v odprtem sodnempostopku zaradi plačila nagrade in stroškov izvedenca. Predlog smoposlali tudi državnemu pravobranilstvu, ki v pobudnikovem sodnem sporuzastopa državo.
 Delovno sodišče v Kopru je sprejelo naš predlog in v ta namenzagotovilo plačilo iz sredstev sodišča. Sklenitev poravnave je sodiščeprepustilo državnemu pravobranilstvu. Kmalu je pobudnik sporočil, da jesklenil sodno poravnavo in tudi že prejel dogovorjeni znesek plačila zaopravljeno izvedensko delo.
 Ker po izrečeni sodbi Okrajno sodišče v Ljubljani ni moglo vročitipisne sodbe neposredno obema obdolžencema, grozilo pa je absolutnozastaranje, se je sodnica odločila za vročitev sodbe po podjetju, ki jepooblaščeno za vročanje pošiljk. Ker sodišče ni pravočasno prejelodokaza o vročitvi sodbe, sodnica pa je naslednji dan odšla navečtedenski dopust, je izdala trajno odredbo za privedbo zutemeljitvijo, da obdolženca sodišču nista dosegljiva in naročilom, daju policija po prijetju pripelje v kazensko pisarno sodišča.
 Policija je odredbo za privedbo izvršila, obdolžencema odvzelaprostost in ju privedla na sodišče zaradi vročitve sodbe. Takrat pa jebilo ugotovljeno, da sta obdolženca že vložila pritožbo. Vročitev sodbev sodnem spisu ni bila izkazana, pač pa je sodnica ugotovila, da jepodjetje, pooblaščeno za vročanje, obdolžencema pred tem že vročilosodbo.
 Odvzem prostosti in privedba obdolžencev na sodišče je bilanepotrebna in zato nezakonita že zgolj zato, ker jima je bila 13 dnipred tem vročena sodba in je bil tako namen privedbe izjalovljen.Sodišče je varuhu sicer sporočilo, da se je sodnica pred odhodom nadopust dogovorila s podjetjem, pooblaščenim za vročanje, da“prenehajo z vročanjem in sodbi vrnejo sodišču”.Sodnica se je opravičila obdolžencema, ker je zaradi odsotnostispregledala, da jima je bila sodba medtem že vročena. Podjetje, ki jeopravilo vročitev, pa je pobudnikoma pojasnilo, da od sodišča niprejelo nobenega sporočila v zvezi z naročenim vročanjem sodne pošte.Na posredovanje varuha je predsednica sodišča ocenila, da je biloravnanje sodnice pravilno, obdolženca pa bi se “vsem ukrepomv zvezi z vročitvijo sodbe izognila tako, da bi redno in sproti dvigalasodna pisanja”.
 Na podlagi sodne odredbe za privedbo so policisti obdolžencemaodvzeli prostost in ju privedli na sodišče. Privedba pomeni poseg vustavno zagotovljeno pravico do osebne svobode. Poseg v človekovosvobodo je dopusten in zakonit, če so izpolnjeni pogoji, ki jih določazakon. Ker gre pri odvzemu prostosti za omejitev človekove pravice, jetreba tozadevno zakonsko pooblastilo zožujoče razlagati. Tako lahkosodišče na podlagi 194. člena ZKP odredi privedbo obdolženca tudi, čemu ni bilo mogoče v redu vročiti vabila, iz okoliščin pa je očitno, dase mu obdolženec izmika. Zakon torej dopušča privedbo le zaradivročitve vabila, ne pa tudi drugih sodnih pisanj.
 Čeprav v kazenskem postopku zakonska analogija ni prepovedana,pa na tej podlagi ni dopustno tolmačenje v škodo obdolženca. ZKP namrečdoloča pravila predvsem zaradi varstva posameznika pred premočjodržave. Vabilo je ožji pojem kot (sodno) pisanje, zato pod tem pojmomne moremo razumeti vseh sodnih pisanj. Če bi zakonodajalec dopustilprivedbo tudi za vročitev drugih sodnih pisanj, bi to v zakonu izrecnodoločil. Tako menimo, da je privedba obdolženca zaradi vročitve sodbebrez zakonske podlage in pomeni nedopusten poseg v pravico do osebnesvobode. Zato smo Okrajnemu sodišču v Ljubljani predlagali, naj neuporablja privedbe zaradi vročanja, razen v primeru vročitve vabila, česo podani pogoji, ki jih zakon določa za tak ukrep za uspešno izvedbokazenskega postopka.
 Okrajno sodišče v Mariboru je opravilo narok za glavnoobravnavo, obravnava pa je bila nato preložena na nedoločen čas. Razlogza to je bil predlog tožeče stranke za preložitev glavne obravnave nanedoločen čas, ker “zadeva ta hip ni aktualna”.Poročilo sodnice v tej zvezi pojasnjuje, da “tožnik, ki stožbo sicer zahteva sodno varstvo, predmetne zadeve ne šteje zanujno”. Na tej podlagi je sodnica zaključila, da“bo naslednji narok za glavno obravnavo ponovno razpisan, ko bo tožeča stranka to predlagala oziroma zahtevala”.
 Pravdni postopek se začne s tožbo, z vročitvijo tožbe toženistranki pa začne teči pravda. Toženki je bila v postopku tožba ževročena. Še več, že se je spustila v spor, saj je prerekala tožbenizahtevek. S tem je tudi toženka pridobila določene pravice v postopku.V odgovoru na tožbo je predlagala izdajo sodbe z zavrnitvijo tožbenegazahtevka. Njen pravovarstveni interes je bil, da sodišče v razumnemroku odloči v sporu in jo tako reši pravne negotovosti. Tudi za toženkovelja pravica do poštenega sojenja brez nepotrebnega odlašanja. Če bismel tožnik sam in enostransko odločati, kdaj se bo začelo alinadaljevalo obravnavanje v pravdi, bi to pomenilo, da razpolaga tudi stoženkino na ustavnih določbah temelječo pravico.
 Sodnikova nekritična pritrditev enostranskim predlogom strankelahko pomeni pristransko sojenje v nasprotju z določbami ZPP. Pravnipoložaj stranke v postopku temelji na ustavnem načelu enakosti predzakonom. Obe stranki imata pod enakimi pogoji enake procesne pravice.Sodišče je tako zavezano spoštovati pravico toženke, da se brani predprocesnimi dejanji nasprotne stranke, ki lahko vplivajo na njenepravice in interese. Zato mora voditi postopek ob spoštovanju temeljnezahteve po enakopravnosti in procesnem ravnotežju strank terpreprečiti, da bi katera od strank postala le predmet postopka.
 ZPP tudi za sodišče določa, kaj sme ali kaj mora storiti vdoločeni procesni situaciji. Spoštovanje pravil postopka pomeni jamstvoza neodvisnost sodnika in sodišča, kar stranki zagotavlja enakost predzakonom in s tem tudi pravno varnost. Načelo zakonitosti v pravdnempostopku nalaga sodišču, da ne sme odreči odločitve o zahtevku, zakaterega je pristojno. Poleg zahtevka tožnika imamo v pravdi tudi zahtevek nasprotne stranke, da sodišče zavrne tožbeni zahtevek.Odklonitev odločitve je torej nezakonita tudi v razmerju do toženke innjenega zahtevka v procesualnem pomenu, ki ga uveljavlja v odgovoru natožbo.
 Vse to smo v intervenciji sodišču poudarili in nismo soglašali sstališčem, da bo sodišče obravnavanje pravdnega postopka nadaljevalo,“ko bo tožeča stranka to predlagala oziromazahtevala”. V vlogi amicus curiae smo predlagali, naj sodiščepravdni postopek obravnava, kot to narekujejo časovne okoliščine inpravilo o vrstnem redu reševanja zadev, upoštevaje naravo spornegarazmerja. Opozorili smo, da je za pobudnico, ki je toženka v pravdi, izjemnega pomena, da se postopek čimprej konča, saj gre za spor o njeni pravici, da uporablja stanovanje, iz katerega je bila očitno samovoljno in nezakonito izseljena.
 V odgovoru je sodišče pojasnilo, da bi predlogu toženke za ponovnirazpis naroka za glavno obravnavo sledilo tudi brez posredovanjavaruha, hkrati pa je določilo nov narok.


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 25.8.2015
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 L 222/5
 VYKONÁVACIE NARIADENIE KOMISIE (EÚ) 2015/1422
 z 24. augusta 2015,
 ktorým sa ustanovujú paušálne dovozné hodnoty na určovanie vstupných cien niektorých druhov ovocia a zeleniny
 EURÓPSKA KOMISIA,
 so zreteľom na Zmluvu o fungovaní Európskej únie,
 so zreteľom na nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1308/2013 zo 17. decembra 2013, ktorým sa vytvára spoločná organizácia trhov s poľnohospodárskymi výrobkami a ktorým sa zrušujú nariadenia Rady (EHS) č. 922/72, (EHS) č. 234/79, (ES) č. 1037/2001 a (ES) č. 1234/2007 (1),
 so zreteľom na vykonávacie nariadenie Komisie (EÚ) č. 543/2011 zo 7. júna 2011, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá uplatňovania nariadenia Rady (ES) č. 1234/2007, pokiaľ ide o sektory ovocia a zeleniny a spracovaného ovocia a zeleniny (2), a najmä na jeho článok 136 ods. 1,
 keďže:
 (1)
 Vykonávacím nariadením (EÚ) č. 543/2011 sa v súlade s výsledkami Uruguajského kola mnohostranných obchodných rokovaní ustanovujú kritériá, na základe ktorých Komisia stanovuje paušálne hodnoty na dovoz z tretích krajín, pokiaľ ide o výrobky a obdobia uvedené v časti A prílohy XVI k uvedenému nariadeniu.
 (2)
 Paušálne dovozné hodnoty sa vypočítajú každý pracovný deň v súlade s článkom 136 ods. 1 vykonávacieho nariadenia (EÚ) č. 543/2011, pričom sa zohľadnia premenlivé každodenné údaje. Toto nariadenie by preto malo nadobudnúť účinnosť dňom jeho uverejnenia v Úradnom vestníku Európskej únie,
 PRIJALA TOTO NARIADENIE:
 Článok 1
 Paušálne dovozné hodnoty uvedené v článku 136 vykonávacieho nariadenia (EÚ) č. 543/2011 sú stanovené v prílohe k tomuto nariadeniu.
 Článok 2
 Toto nariadenie nadobúda účinnosť dňom jeho uverejnenia v Úradnom vestníku Európskej únie.
 Toto nariadenie je záväzné v celom rozsahu a priamo uplatniteľné vo všetkých členských štátoch.
 V Bruseli 24. augusta 2015
 Za Komisiu
 v mene predsedu
 Jerzy PLEWA
 generálny riaditeľ pre poľnohospodárstvo a rozvoj vidieka
 (1) Ú. v. EÚ L 347, 20.12.2013, s. 671.
 (2) Ú. v. EÚ L 157, 15.6.2011, s. 1.
 PRÍLOHA
 Paušálne dovozné hodnoty na určovanie vstupných cien niektorých druhov ovocia a zeleniny
 (EUR/100 kg)
 Číselný znak KN
 Kód tretej krajiny (1)
 Paušálna dovozná hodnota
 0702 00 00
 MA
 117,6
 ZZ
 117,6
 0709 93 10
 TR
 125,7
 ZZ
 125,7
 0805 50 10
 AR
 146,8
 BO
 152,6
 CL
 151,3
 UY
 97,5
 ZA
 153,8
 ZZ
 140,4
 0806 10 10
 EG
 225,3
 TR
 165,8
 ZZ
 195,6
 0808 10 80
 AR
 124,0
 BR
 102,5
 CL
 142,6
 NZ
 150,9
 US
 163,7
 UY
 170,8
 ZA
 115,8
 ZZ
 138,6
 0808 30 90
 AR
 70,6
 CL
 151,5
 CN
 85,3
 NZ
 206,2
 TR
 130,7
 ZA
 121,6
 ZZ
 127,7
 0809 30 10, 0809 30 90
 MK
 53,8
 TR
 131,9
 ZZ
 92,9
 0809 40 05
 BA
 42,2
 MK
 24,5
 XS
 57,7
 ZZ
 41,5
 (1) Nomenklatúra krajín stanovená nariadením Komisie (EÚ) č. 1106/2012 z 27. novembra 2012, ktorým sa vykonáva nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 471/2009 o štatistike Spoločenstva o zahraničnom obchode s nečlenskými krajinami, pokiaľ ide o aktualizáciu nomenklatúry krajín a území (Ú. v. EÚ L 328, 28.11.2012, s. 7). Kód „ZZ“ znamená „iného pôvodu“.


text:
 5.6.2012
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 144/1
 РЕГЛАМЕНТ ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ (ЕС) No 468/2012 НА КОМИСИЯТА
 от 1 юни 2012 година
 за изменение на Регламент (ЕС) No 28/2012 за установяване на приложимите изисквания при сертифициране на определени съставни продукти във връзка с вноса и транзитното им преминаване през територията на Съюза
 (текст от значение за ЕИП)
 ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
 като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
 като взе предвид Директива 2002/99/ЕО на Съвета от 16 декември 2002 г. за установяване на ветеринарно-санитарни правила, регулиращи производството, преработката, разпространението и пускането на пазара на продукти от животински произход за консумация от човека (1), и по-специално член 8, параграф 5 от нея,
 като има предвид, че:
 (1)
 В Регламент (ЕС) No 28/2012 г. на Комисията (2) се определят правила относно сертифицирането на пратки от някои съставни продукти, въвеждани в Съюза от трети държави, включително съставни продукти, които съдържат преработени яйчни продукти.
 (2)
 Съгласно Регламент (ЕС) No 28/2012 пратките от съставни продукти, въведени в Съюза или преминаващи транзитно през територията му, следва да бъдат придружени от здравен сертификат в съответствие с образеца, установен в приложения I и II към него, и да отговарят на условията, установени в посочения сертификат.
 (3)
 Образците на сертификати, установени в приложения I и II към Регламент (ЕС) No 28/2012, понастоящем не включват подробни условия по отношение на преработените яйчни продукти, съдържащи се в съставните изделия, въведени в Съюза или преминаващи транзитно през територията му.
 (4)
 В Регламент (ЕО) No 798/2008 на Комисията от 8 август 2008 г. за установяване на списък от трети страни, територии, зони или подразделения, от които са разрешени вносът и транзитът през Общността на домашни птици и продукти от домашни птици, и относно изискванията за ветеринарно сертифициране (3) се установяват изискванията за ветеринарно сертифициране за вноса и транзита през Съюза на определени стоки, включително яйчни продукти. В него се предвижда, че стоките, въведени в Съюза или преминаващи транзитно през територията му, следва да бъдат придружени от ветеринарен сертификат за съответната стока и да отговарят на условията, установени в него.
 (5)
 Преработените яйчни продукти представляват потенциален риск за здравето на животните и когато се използват за производството на определени съставни продукти. Следователно е уместно условията, на които трябва да отговарят яйчните продукти съгласно Регламент (ЕО) No 798/2008 в случаите, когато тези продукти се въвеждат в Съюза или преминават транзитно през територията му, да се прилагат и за преработените яйчни продукти, използвани за производството на съставни продукти.
 (6)
 Образците на сертификати, установени в приложения I и II към Регламент (ЕС) No 28/2012, включват условието износът и транзитното преминаване през територията на ЕС на месо или млечни продукти, използвани за производството на съставни продукти, от страната на произход да са разрешени от приложимото законодателство на Съюза относно износа на месни и млечни продукти в Съюза. Освен това посочените образци на сертификати съдържат условието страната на произход на месото или млечните продукти да е същата като държавата на износ на съставните продукти.
 (7)
 С тези две условия се гарантира, че месото и млечните продукти с произход от трети страни, използвани за производството на съставни продукти, отговарят на правилата на Съюза за здравето на хората и животните. Въпреки това условието държавата на произход и държавата на износ да е една и съща не позволява вноса и транзита през територията на Съюза на съставни продукти, изнесени от трета страна, но които съдържат месни и млечни продукти с произход от Съюза.
 (8)
 Месото и млечните продукти с произход от Съюза отговарят на условията във връзка с опазването на човешкото здраве и здравето на животните, предвидени в законодателството на Съюза. Следователно е целесъобразно да бъдат изменени условията, включени в образците на сертификати, установени в приложения I и II към Регламент (ЕС) No 28/2012, за да се позволи използването на месни и млечни продукти с произход от Съюза за производството на съставни продукти в трети страни, от които е разрешен износът на съставни продукти за Съюза.
 (9)
 В Решение 2007/777/ЕО на Комисията от 29 ноември 2007 г. за определяне на ветеринарно-санитарни и здравни изисквания и образци на сертификати за внос от трети страни на определени месни продукти и обработени стомаси, пикочни мехури и черва за консумация от човека (4) се предвижда, че държавите членки следва да разрешат вноса в Съюза на определени месни продукти, които отговарят на условията относно произхода и обработката, установени в приложение II към същото решение. В това приложение се определят също и правилата за неспециалната обработка (обработка тип А), на която се подлагат внесените продукти, когато произхождат от трети страни, в които здравният статус на животните не представлява опасност за здравето на животните в Съюза. Тъй като тези продукти могат да бъдат пряко внасяни в Съюза, е целесъобразно да бъдат изменени условията, определени в образците на сертификати, установени в приложения I и II към Регламент (ЕС) No 28/2012, за да се позволи използването на такива месни продукти за производството на съставни продукти в трети страни, от които е разрешен износът на съставни продукти в Съюза, при условие че третата държава, от която се изнасят съставните продукти, гарантира, че посочените пратки месни продукти отговарят на изискванията по отношение на здравето и произхода, предвидени в законодателството на Съюза, и че износът на същите месни продукти от нейната територия за Съюза е разрешен при същите условия.
 (10)
 В Регламент (ЕС) No 605/2010 на Комисията от 2 юли 2010 г. за определяне на ветеринарно-санитарните и здравните условия и условията за ветеринарно сертифициране при въвеждането в Европейския съюз на сурово мляко и млечни продукти, предназначени за консумация от човека (5) се предвижда, че държавите членки следва да разрешат вноса на пратки от сурово мляко и млечни продукти от третите страни или части от тях, изброени в колона А от приложение I към същия регламент. В допълнение, в Регламент (ЕС) No 605/2010 се предвижда, че държавите членки следва да разрешат вноса на пратки на определени млечни продукти от трети страни или части от тях, които не са изложени на риск от болестта шап, изброени в колона Б от приложение I към него, при условие че млечните продукти са или пастьоризирани, или произведени от пастьоризирано чрез еднократна термична обработка сурово мляко, съгласно посоченото в същия регламент. Тъй като тези млечни продукти могат да бъдат пряко внасяни в Съюза, е целесъобразно да бъдат изменени условията, определени в образците на сертификати, установени в приложения I и II към Регламент (ЕС) No 28/2012, за да се позволи използването на тези млечни продукти за производството на съставни продукти в трети страни, които имат разрешение за износ на съставни продукти за Съюза, при условие че третата държава на износ на съставните продукти гарантира, че посочените млечни продукти отговарят на изискванията по отношение на здравето и произхода, предвидени в законодателството на Съюза, и че износът на същите млечни продукти от нейната територия за Съюза е разрешен при същите условия.
 (11)
 Поради това Регламент (ЕС) No 28/2012 следва да бъде съответно изменен.
 (12)
 За да се избегнат смущения в нормалния ход на търговията, използването на сертификати, издадени в съответствие с Регламент (ЕС) No 28/2012 преди влизането в сила на настоящия регламент, следва да бъде разрешено за преходен период.
 (13)
 Мерките, предвидени в настоящия регламент, са в съответствие със становището на Постоянния комитет по хранителната верига и здравето на животните,
 ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
 Член 1
 Приложения I и II към Регламент (ЕС) No 28/2012 се заменят с текста в приложението към настоящия регламент.
 Член 2
 За преходен период до 31 декември 2012 г. могат да продължат да бъдат въвеждани в Съюза пратки от съставни продукти, придружени от сертификати, издадени преди 1 октомври 2012 г. в съответствие с образците, установени в приложения I и II към Регламент (ЕС) No 28/2012, преди измененията, въведени с настоящия регламент.
 Член 3
 Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
 Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
 Съставено в Брюксел на 1 юни 2012 година.
 За Комисията
 Председател
 José Manuel BARROSO
 (1) ОВ L 18, 23.1.2003 г., стр. 11.
 (2) ОВ L 12, 14.1.2012 г., стр. 1.
 (3) ОВ L 226, 23.8.2008 г., стр. 1.
 (4) ОВ L 312, 30.11.2007 г., стр. 49.
 (5) ОВ L 175, 10.7.2010 г., стр. 1.
 ПРИЛОЖЕНИЕ
 „
 ПРИЛОЖЕНИЕ I
 Образец на санитарен сертификат за внос в Европейския съюз на съставни продукти, предназначени за консумация от човека
 ПРИЛОЖЕНИЕ II
 Образец на санитарен сертификат за транзитно преминаване или складиране в Европейския съюз на съставни продукти, предназначени за консумация от човека
 “


type: caselaw

text:
C 135/8 ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 13.5.2000
 La segunda recurrente (Republica SA) alega que el Tribunal de a) establecen una duración de vacaciones que rebasa la
 Primera Instancia incurrió en error de Derecho al considerar duración mı́nima de la vacaciones anuales establecida
 que el Consejo habı́a motivado suficientemente la determina- en la Directiva 93/104/CE del Consejo, de 23 de
 ción del margen de dumping en el caso de la segunda noviembre de 1993, relativa a determinados aspectos
 recurrente. de la ordenación del tiempo de trabajo (1);
 (1) DO C 113, de 11.4.1998, p. 18. y/o
 (2) DO C 113, de 11.4.1998, p. 19.
 (3) del Consejo, por el que se establecen derechos antidumping b) confieren a los empresarios establecidos en Alemania
 definitivos con respecto a las importaciones de determinados un derecho de reembolso de los gastos ocasionados
 tubos sin soldadura, de hierro o acero sin alear, originarios de
 Hungrı́a, Polonia, Rusia, la República Checa, Rumania y la
 por la retribución por vacaciones y la paga extraordina-
 República Eslovaca, por el que se deroga el Reglamento (CEE) ria de vacaciones frente a instituciones comunes de las
 no 1189/93 y por el que se da por concluido el procedimiento partes de los convenios colectivos, mientras que no
 relativo a dichas importaciones originarias de la República de establecen tal derecho en favor de los empresarios
 Croacia (DO no L 322, p. 1). establecidos en el extranjero, sino que, en su lugar,
 atribuyen a los trabajadores desplazados un derecho
 directo frente a dichas instituciones comunes;
 y/o
 Petición de decisión prejudicial presentada mediante reso- c) al regular el sistema de fondos sociales aplicable con
 lución del Arbeitsgericht Wiesbaden, de fecha 15 de arreglo a estos convenios colectivos establecen, a
 febrero de 2000, en el asunto entre Urlaubs- und Lohn- cargo de los empresarios establecidos en el extranjero,
 ausgleichskasse der Bauwirtschaft y Viscondense obligaciones de facilitar a las instituciones comunes
 Construções Lda. información cuyo contenido supera al de la que
 deben proporcionar los empresarios establecidos en
 (Asunto C-77/00) Alemania?
 (2000/C 135/14) 3. ¿Deben interpretarse los artı́culos 48, 59 y 60 del Tratado
 CE en el sentido de que los infringe la disposición contenida
 Al Tribunal de Justicia de las Comunidades Europeas le ha en el apartado 4 de la AEntG, con arreglo a la cual, para la
 sido sometida una petición de decisión prejudicial mediante inclusión en el ámbito de aplicación sectorial de un
 resolución del Arbeitsgericht Wiesbaden, dictada el 15 de convenio colectivo declarado de aplicación general, que,
 febrero de 2000, en el asunto entre Urlaubs- und Lohnaus- en virtud del artı́culo 1, apartado 3, primera frase, de la
 gleichskasse der Bauwirtschaft y Viscondense Construções AEntG, es también aplicable a los empresarios establecidos
 Lda., y recibida en la Secretarı́a del Tribunal de Justicia el 2 de en el extranjero y a los trabajadores por ellos enviados
 marzo de 2000. El Arbeitsgericht Wiesbaden solicita al como desplazados al ámbito de aplicación territorial de
 Tribunal de Justicia que se pronuncie sobre las siguientes dicho convenio colectivo, se considera centro de trabajo el
 cuestiones: conjunto de los trabajadores desplazados a Alemania, y
 sólo ellos, mientras que con respecto a empresarios
 1. ¿Deben interpretarse los artı́culos 48, 59 y 60 del Tratado establecidos en Alemania se aplica un concepto diferente
 CE en el sentido de que los infringe una disposición de de centro de trabajo que, en determinados supuestos,
 Derecho nacional —artı́culo 1, apartado 3, primera fase de conduce a una delimitación distinta de los centros de
 la AEntG— que extiende a un empresario establecido en el trabajo incluidos en el ámbito de aplicación del convenio
 extranjero, y a sus trabajadores enviados en régimen de colectivo declarado de aplicación general?
 desplazados al territorio que constituye el ámbito de
 aplicación territorial de determinados convenios colecti- 4. ¿Debe interpretarse el artı́culo 3, apartado 1, letra b), de la
 vos, la aplicación de las normas jurı́dicas contenidas en Directiva 96/71/CE del Parlamento Europeo y del Consejo,
 dichos convenios colectivos, declarados de aplicación de 16 de diciembre de 1996, sobre el desplazamiento de
 general, relativas al ingreso de cotizaciones y a la concesión, trabajadores efectuado en el marco de una prestación de
 por parte de instituciones comunes de las partes del servicios (2), en el sentido de que, en cualquier caso, a la luz
 convenio colectivo, de prestaciones derivadas del derecho de la interpretación correcta de los artı́culos 48, 59 y 60
 a vacaciones de los trabajadores, extendiendo también, de del Tratado CE, ni requieren ni autoriza la normativa a la
 este modo, el ámbito de aplicación de las normas jurı́dicas que se refieren las dudas arriba expuestas en las cuestiones
 contenidas en dichos convenios colectivos para regular el primera a tercera?
 sistema aplicado a tal fin?
 2. ¿Deben interpretarse los artı́culos 48, 59 y 60 del Tratado
 (1) DO L 307, p. 18.
 CE en el sentido de que los infringen las disposiciones
 (2) DO L 18, p. 1.
 contenidas en el apartado 1, segunda frase, y en el artı́-
 culo 1, apartado 3, primera frase, de la AEntG, que entra-
 ñan la aplicación de disposiciones jurı́dicas contenidas en
 convenios colectivo declarados de aplicación general que:


type: contracts

text:
 30.1.2020
 LV
 Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
 L 26/58
 EEZ APVIENOTĀS KOMITEJAS LĒMUMS
 Nr.63/2018
 (2018. gada 23. marts),
 ar ko groza EEZ līguma IX pielikumu (Finanšu pakalpojumi) [2020/80]
 EEZ APVIENOTĀ KOMITEJA,
 ņemot vērā Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu (“EEZ līgums”) un jo īpaši tā 98. pantu,
 tā kā:
 (1)
 EEZ līgumā ir jāiekļauj Komisijas 2015. gada 17. decembra Deleģētā regula (ES) Nr.2016/438, ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/65/EK attiecībā uz depozitāriju pienākumiem (1).
 (2)
 EEZ līgumā ir jāiekļauj Komisijas 2016. gada 25. jūlija Īstenošanas regula (ES) 2016/1212, ar ko nosaka īstenošanas tehniskos standartus attiecībā uz standarta procedūrām un veidlapām informācijas iesniegšanai saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/65/EK (2).
 (3)
 Tādēļ attiecīgi būtu jāgroza EEZ līguma IX pielikums,
 IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
 1. pants
 EEZ līguma IX pielikumā pēc 30.f punkta (Komisijas Direktīva 2010/44/ES) pievienošādu punktu:
 “30.g
 32016 R 0438: Komisijas 2015. gada 17. decembra Deleģētā regula (ES) 2016/438, ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/65/EK attiecībā uz depozitāriju pienākumiem (OV L 78, 24.3.2016., 11. lpp.).
 Šajā līgumā deleģētās regulas noteikumus lasa ar šādu pielāgojumu:
 regulas 10. panta 1. punkta otrajā daļā attiecībā uz EBTA valstīm aiz vārdiem “Komisijas īstenošanas aktus, kas pieņemti saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr.575/2013107. panta 4. punktu” iekļauj vārdus “un piemērojami EEZ”.
 30.h
 32016 R 1212: Komisijas 2016. gada 25. jūlija Īstenošanas regula (ES) 2016/1212, ar ko nosaka īstenošanas tehniskos standartus attiecībā uz standarta procedūrām un veidlapām informācijas iesniegšanai saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/65/EK (OV L 199, 26.7.2016., 6. lpp.).”
 2. pants
 Deleģētās regulas (ES) 2016/438 un Īstenošanas regulas (ES) 2016/1212 teksts islandiešu un norvēģu valodā, kas jāpublicē Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša EEZ papildinājumā, ir autentisks.
 3. pants
 Šis lēmums stājas spēkā 2018. gada 24. martā, ja ir iesniegti visi paziņojumi saskaņā ar EEZ līguma 103. panta 1. punktu (*1), vai dienā, kad stājas spēkā EEZ Apvienotās komitejas Lēmums par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2013/14/ES un 2014/91/ES iekļaušanu EEZ līgumā, atkarībā notā, kurš datums ir vēlāk.
 4. pants
 Šo lēmumu publicē Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša EEZ iedaļā un tā EEZ papildinājumā.
 Briselē, 2018. gada 23. martā
 EEZ Apvienotās komitejas vārdā –
 priekšsēdētājs
 Claude MAERTEN
 (1) OV L 78, 24.3.2016., 11. lpp.
 (2) OV L 199, 26.7.2016., 6. lpp.
 (*1) Konstitucionālās prasības ir norādītas.


text:
Sõjahaudade kaitse seadus – Riigi Teataja
 Sõjahaudade kaitse seadus (lühend - SHKS)
 Sõjahaudade kaitse seadus - sisukord
 2 SÕJAHAUDADE KAITSE
 § 3 Sõjahaua säilimisõigus
 § 4 Sõjahaudade arvestuse pidamine
 § 5 Sõjahaua kaitse ja kaitsekohustuse teatis
 § 6 Sõjahaua tähistamine ja hooldamine
 § 7 Kinnisasja avalikes huvides omandamine
 3 ÜMBERMATMISELE KUULUVAD SÄILMED, ÜMBERMATMISE OTSUSTAMINE JA KORRALDAMINE
 § 8 Ümbermatmisele kuuluvad säilmed ja ümbermatmise otsustamine
 § 9 Identifitseerimine
 § 10 Ümbermatmise korraldamine
 § 11 Kinnisomandi ulatus ja kinnisasja omaniku õigused ning kohustused
 § 12 Sõjahaudade komisjon
 4 MÄLESTISEKS TUNNISTATUD HAUAGA SEOTUD ERISUSED
 § 13 Mälestisega seotud piirangud
 § 14 Mälestiseks tunnistatud haualt ja matmispaigalt mälestise staatuse äravõtmine
 § 15 Sõjahaudade komisjoni moodustamine
 § 16 Teadaolevad sõjahauad
 § 17 Olemasoleva hauarajatisega seotud hüvitamiskohustus
 RT I, 19.03.2019, 105
 Vastu võetud 10.01.2007
 RT I 2007, 4, 21
 jõustumine 20.01.2007
 (1) Käesoleva seadusega määratakse kindlaks Eestis asuvate sõjahaudade õiguslik kaitse, korrashoid, avalik ligipääs sõjahaudadele ning sõjahaudade tähistamise kord, samuti käesolevas seaduses sätestatud kaitse eesmärgil Eestis asuvatest sõjahaudadest säilmete kalmistule ümbermatmise alused ja kord.
 (2) Käesolevat seadust kohaldatakse Eesti Vabadussõjas langenud Eesti sõjameeste säilmete ja sõjahaudade ning Eesti iseseisvuse eest relvastatud võitluses, sealhulgas relvastatud vastupanuliikumises (metsavendluses), langenud isikute säilmete ja sõjahaudade suhtes. Teiste riikide relvajõududesse kuulunud isikute ja teiste riikide kodanike säilmete ja sõjahaudade suhtes kohaldatakse käesolevat seadust niivõrd, kuivõrd välislepingus ei ole ette nähtud teisiti.
 (3) Välisriikides asuvate Eesti kodanike sõjahaudadega seonduv õiguslik korraldus ja haudade korrashoid tagatakse välislepingutega.
 1) sõjaohver on:
 – isik, kes langes relvastatud võitluses või suri selles saadud haavadesse või haigustesse ühe aasta jooksul pärast võitluses osalemist;
 – isik, kes hukkus okupatsioonirežiimile relvastatud vastupanu osutamisel või suri relvastatud vastupanuliikumises saadud tervisekahjustuse tõttu ühe aasta jooksul pärast vastupanuliikumises osalemist;
 – isik, kes langes või hukkus sõjaväeteenistuses või sellega sarnases teenistuses sõjategevuse ajal või suri nimetatud teenistuses sõjategevuse ajal saadud tervisekahjustuse tõttu ühe aasta jooksul pärast tervisekahjustuse tekkimist;
 – isik, kes suri otseses sõjategevuses või otsese sõjategevuse ajal saadud vigastusse ühe aasta jooksul pärast vigastuse saamist;
 – isik, kes suri interneerimislaagris või interneerimislaagris saadud tervisekahjustuse tõttu ühe aasta jooksul pärast sealt vabanemist;
 – isik, kes suri sõjavangis või sõjavangis olles saadud tervisekahjustuse tõttu ühe aasta jooksul pärast sõjavangistuse lõppu;
 2) sõjahaud on käesoleva paragrahvi punktis 1 nimetatud isikute säilmete matmispaik;
 3) kalmistu on inimsäilmete, surnukehade või tuhastatud surnukehade matmiseks ettenähtud, planeeritud ja vajalike ehitistega maa-ala;
 4) kaitseväe kalmistu on sõjaohvrite ja kaitseväelaste matmiseks ettenähtud kalmistu, mis on riigi omanduses ja mille haldamine kuulub Kaitseministeeriumi valitsemisalasse. Kaitseväe kalmistute haldamise korra kehtestab Vabariigi Valitsus.
 2. peatükk SÕJAHAUDADE KAITSE
 § 3. Sõjahaua säilimisõigus
 (1) Sõjahaud tähistatakse ja selle õiguslik kaitse kestab käesolevas peatükis sätestatud korras tähtajatult või välislepinguga sätestatud tähtajani.
 (2) Selle kinnisasja omanik, millel on sõjahaud, on kohustatud tagama sõjahaua ja selle tähistuse säilimise. Sõjahaua juurde viivad teed ja rajad on päikesetõusust päikeseloojanguni avalikuks kasutamiseks ning kinnisasja valdaja ei tohi nimetatud ajal takistada inimeste juurdepääsu kaitstavale sõjahauale.
 (3) Kinnisasja omanik on kohustatud lubama käesolevas seaduses ettenähtud kohustuste täitmiseks vajalike tööde tegemist oma kinnisasjal.
 (4) Väljaspool kalmistuid asuvate sõjahaudade kaitseks kehtestatakse kaitsevöönd kuni 25 meetri ulatuses sõjahaua väliskontuurist või piirist arvates.
 § 4. Sõjahaudade arvestuse pidamine
 (1) Eestis ja välisriikides asuvate sõjahaudade arvestust peab Kaitseministeerium. Valdkonna eest vastutav minister kehtestab määrusega sõjahaudade nimekirja pidamise korra, milles nähakse ette nimekirja kantavad andmed, sõjahaua nimekirjast kustutamise kord ja sõjahaudade kohta andmete väljastamise kord. Kaitseministeeriumil on õigus volitada sõjahaudade arvestust pidama teist juriidilist isikut.
 [RT I, 29.06.2014, 109 - jõust. 01.07.2014, Vabariigi Valitsuse seaduse § 1073 lõike 4 alusel asendatud alates 2014. aasta 1. juulist "Kaitseminister" sõnadega "Valdkonna eest vastutav minister".]
 (2) Kinnisasja omanik on kohustatud tema maalt leitud sõjahauast, samuti hauast, mille puhul on põhjendatud kahtlus, et tegemist on sõjahauaga, informeerima Kaitseministeeriumi viivitamata pärast sõjahaua leidmist.
 (3) Igaüks, kelle valduses on teavet sõjahaudade kohta, on kohustatud selle tasuta edastama Kaitseministeeriumile ühe aasta jooksul alates käesoleva seaduse jõustumisest või kohe pärast sõjahaua leidmist või vastava uue teabe saamist.
 § 5. Sõjahaua kaitse ja kaitsekohustuse teatis
 (1) Valdkonna eest vastutav minister otsustab sõjahaua kandmise sõjahaudade nimekirja. Isikule, kelle kinnisasjal asub sõjahaud, väljastab valdkonna eest vastutav minister kaitsekohustuse teatise. Enne sõjahaua kandmist sõjahaudade nimekirja annab sõjahaudade komisjon käesoleva seaduse alusel oma arvamuse, kas selles sõjahauas olevad säilmed tuleb ümber matta või mitte. Kui sõjahauas olevad säilmed tuleb ümber matta käesolevas seaduses sätestatu alusel, ei kanta sõjahauda sõjahaudade nimekirja ega väljastata selle kohta kaitsekohustuse teatist. Pärast säilmete ümbermatmist otsustab valdkonna eest vastutav minister uue matmispaiga sõjahaudade nimekirja kandmise ning väljastab kaitsekohustuse teatise.
 (2) Kaitsekohustuse teatis on sõjahauda sisaldava või selle piiresse jääva kinnisasja omanikule, kinnistusraamatusse kantud riigivara valitsejale, riigivara valitseja volitatud isikule või asutusele (edaspidi valdaja) väljastatav teabedokument, milles sisalduvad piirangud kantakse maakatastrisse.
 (3) Kaitsekohustuse teatis sisaldab:
 1) andmeid sõjahaua ja selle sõjahaudade nimekirja kandmise aja kohta;
 2) sõjahaua kaitse tagamiseks vajalike kitsenduste loetelu.
 (4) Kaitsekohustuse teatise väljastab valdkonna eest vastutav minister kolmekümne päeva jooksul, arvates sõjahaua kandmisest sõjahaudade nimekirja.
 (5) Kaitsekohustuse teatis antakse üle allkirja vastu või saadetakse posti teel tähtkirjaga.
 § 6. Sõjahaua tähistamine ja hooldamine
 (1) Sõjahaud tähistatakse sõjaohvrite säilmete austamist ja väärikat kohtlemist tagaval viisil nii, et sõjahaua asukohta looduses oleks võimalik märgata. Sõjahaua tähisele kantakse võimaluse korral sinna maetud isikute nimed.
 (2) Sõjahaudade tähistamist ja hooldamist korraldab Kaitseministeerium. Kaitseministeeriumil on õigus volitada sõjahaudu tähistama ja hooldama teine juriidiline isik. Avalikul kalmistul ja kaitseväe kalmistul asuvaid sõjahaudu korrastab, teeb remondi- ja restaureerimistöid ning hooldab kalmistu haldaja või valdkonna eest vastutava ministri volitatud juriidiline isik.
 [RT I, 29.06.2014, 109 - jõust. 01.07.2014, Vabariigi Valitsuse seaduse § 1073 lõike 4 alusel asendatud alates 2014. aasta 1. juulist "kaitseministri" sõnadega "valdkonna eest vastutava ministri".]
 (3) Eraisiku hooldatav sõjahaud on haud, mida hooldavad sõjahauda maetud isiku omaksed või maaomanik. Kaitseministeeriumil on õigus eraisiku hooldatava sõjahaua hooldamise kohustus senise hooldaja nõusolekul üle võtta.
 § 7. Kinnisasja avalikes huvides omandamine
 (2) Kohaliku omavalitsuse üksus ei saa riigilt taotleda maatüki avalikes huvides omandamist käesoleva paragrahvi lõike 1 alusel.
 3. peatükk ÜMBERMATMISELE KUULUVAD SÄILMED, ÜMBERMATMISE OTSUSTAMINE JA KORRALDAMINE
 § 8. Ümbermatmisele kuuluvad säilmed ja ümbermatmise otsustamine
 (1) Käesoleva seaduse alusel kuuluvad säilmed ümbermatmisele, kui sõjahaud asub ebasobivas kohas. Sõjahauale ebasobivaks kohaks on eelkõige pargid, muud haljasalad ja hooned tiheasustusaladel väljaspool kalmistuid, samuti kohad, kus toimuvad massiüritused või asuvad haudadega mitteseotud rajatised, ning muud kohad, mis ei võimalda sõjahaua väärikat kohtlemist. Sõjahaua asukoha ebasobivuse määrab sõjahaudade komisjon. Valdkonna eest vastutav minister otsustab sõjahaudade komisjoni ettepanekul, millised säilmed millisele kalmistule ümber maetakse.
 (2) Vabariigi Valitsus otsustab sõjahauas olevate säilmete ümbermatmise juhul, kui haud ei asu ebasobivas kohas käesoleva paragrahvi lõike 1 tähenduses, kuid ümbermatmine on muul põhjusel avalikes huvides. Avalik huvi võib kaasneda eelkõige ühiskondlike rajatiste ehitamise või laiendamisega sõjahaua vahetus läheduses, loodusnähtustest põhjustatud ohuga sõjahaua säilimisele, tervisekaitseliste kaalutlustega ja julgeoleku kaalutlustega, samuti muude asjaolude ilmnemisega, millest tulenevalt on sõjahauas olevate säilmete ümbermatmine ning hauamonumendi või -tähise teisaldamine vältimatult vajalik. Koos säilmete ümbermatmise otsustamisega määrab Vabariigi Valitsus säilmete uue matmispaiga ning lahendab hauamonumendi või -tähise teisaldamise, kohandamise, demonteerimise ja säilitamisega ning uue hauamonumendi või -tähise rajamisega seotud küsimused.
 (3) Sõjahaua kandmine sõjahaudade nimekirja ei ole takistuseks selles sõjahauas olevate säilmete ümbermatmisele käesoleva seaduse alusel.
 (4) Valdkonna eest vastutava ministri või Vabariigi Valitsuse otsuse alusel asetleidev säilmete ümbermatmine toimub võimalikult kiiresti ja ümbermatmise kulud kannab Kaitseministeerium või Vabariigi Valitsus.
 § 9. Identifitseerimine
 (1) Valdkonna eest vastutav minister võib otsustada tundmatute surnute säilmete väljakaevamise ja identifitseerimise korraldamise juhul, kui on põhjendatud kahtlus, et matmispaik on sõjahaud, kuid selles asuvate säilmete olemasolu kindlakstegemine, nende arvu tuvastamine või säilmete identifitseerimine ei ole muul viisil võimalik.
 (2) Kui on tuvastatud, et matmispaik on sõjahaud, otsustatakse säilmete võimalik ümbermatmine vastavalt käesoleva seaduse §-le 8. Võimaluse korral informeerib Kaitseministeerium või tema volitatud isik identifitseeritud sõjaohvri sugulasi või välisriikide vastavaid asutusi. Taotluse korral antakse sõjaohvri säilmed ümbermatmiseks sugulastele.
 (3) Isikud, kelle valduses on säilmete identifitseerimisele kaasaaitavaid dokumente ja esemeid, on kohustatud need andma Kaitseministeeriumi käsutusse sõjaohvrite tuvastamiseks. Dokumendid ja esemed tagastatakse omanikule.
 (4) Kui haua puhul on olnud põhjendatud kahtlus, et see on sõjahaud, kuid on selgunud, et sõjahauaga siiski tegemist ei ole, otsustatakse säilmete ümbermatmine ning hauamonumendi või -tähise teisaldamine, kohandamine ja lammutamine ning mälestise staatuse äravõtmine käesoleva seaduse alusel samas korras nagu sõjahaua puhul. Kui selgub, et arvatavas sõjahauas kellegi säilmeid pole, otsustab valdkonna eest vastutav minister sõjahaudade komisjoni ettepanekul hauamonumendi või -tähise või muu hauarajatise kohandamise mälestussambaks, selle teisaldamise muuseumi või mõnda teise sobivasse kohta või osalise või täieliku demonteerimise. Mälestisega seotud piirangute osas kohaldatakse sellisel juhul käesoleva seaduse § 13 ning mälestise staatuse äravõtmisele kohaldatakse käesoleva seaduse § 14.
 (1) Käesoleva seaduse §-s 8 nimetatud säilmete ümbermatmise korraldab Kaitseministeerium või tema volitatud isik. Ümbermatmise nõuded kehtestab valdkonna eest vastutav minister määrusega.
 (3) Ümbermaetavate säilmete senisest asupaigast teisaldatakse hauamonument või muu hauatähis, nagu hauaplaat ja rist, säilmete uude matmispaika. Kui monument on oma suuruse tõttu säilmete uude matmispaika teisaldamiseks sobimatu, samuti monumendi puhul, mille teisaldamine uude matmispaika pole muul põhjusel võimalik, otsustab valdkonna eest vastutav minister sõjahaudade komisjoni ettepanekul hauamonumendi kohandamise või hauamonumendi põhiliste elementide paigaldamise uude matmispaika või uue hauamonumendi rajamise uude matmispaika ja senises asupaigas oleva hauamonumendi demonteerimise.
 (4) Ümbermatmisel järgitakse võimaluse korral ümbermaetava religioonile või kultuurile vastavaid matusetavasid. Ümbermatmise ajal tagatakse säilmete väärikas kohtlemine. Sõjahaudade komisjon teeb valdkonna eest vastutavale ministrile ettepaneku haua tähistamiseks, sealhulgas vajaduse korral hauamonumendi või mälestustahvli paigaldamiseks.
 [RT I, 29.06.2014, 109 - jõust. 01.07.2014, Vabariigi Valitsuse seaduse § 1073 lõike 4 alusel asendatud alates 2014. aasta 1. juulist "kaitseministrile" sõnadega "valdkonna eest vastutavale ministrile".]
 (7) Ümbermatmiseks ei ole vaja Terviseameti luba, kui lähtuvalt säilmete vanusest ei kujuta nende ümbermatmine rahvatervise seisukohast ohtu. Esimese ja Teise maailmasõja ning Eesti Vabadussõja ajal surnud isikute säilmete ümbermatmiseks ei ole säilmete vanuse tõttu Terviseameti luba vaja.
 § 11. Kinnisomandi ulatus ja kinnisasja omaniku õigused ning kohustused
 (1) Kinnisasja omanikul ei ole õigust keelata tema kinnistul asuvas sõjahauas olevate säilmete ümbermatmist ning sellega koos haua juurde kuulunud hauamonumendi või -tähise teisaldamist.
 (2) Kinnisasja omanik, kelle kinnistul on sõjahaud, on kohustatud võimaldama sellele hauale vaba juurdepääsu säilmete ümbermatmiseks, hauamonumendi või -tähise teisaldamiseks ning säilmete identifitseerimiseks.
 (3) Kaitseministeerium tagab, et pärast käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud tööde tegemist taastatakse kinnistul kolme kuu jooksul nende tööde eelsele seisundile võimalikult lähedane olukord, välja arvatud haua juurde kuulunud tähised ja rajatised. Selle kohustuse täitmata jätmisel on kinnistu omanikul õigus nõuda haljastuse või kinnistu muul viisil kahjustamisega tekitatud kahju hüvitamist vastavalt riigivastutuse seadusele.
 (4) Kui hauamonumendi või -tähise või muu hauaga seotud rajatise omanik on kandnud kulutusi hauamonumendi või -tähise või muu hauaga seotud rajatise ehitamiseks ja ta kannab kahju seoses hauamonumendi või -tähise või muu hauaga seotud rajatise teisaldamise, kohandamise või demonteerimisega, hüvitab tekkinud kahju riik riigivastutuse seaduse alusel.
 § 12. Sõjahaudade komisjon
 (1) Sõjahaudade komisjoni moodustab, tema töökorra kinnitab ja komisjoni esimehe nimetab valdkonna eest vastutav minister. Sõjahaudade komisjon on seitsmeliikmeline. Sõjahaudade komisjoni kuuluvad valdkondade eest vastutavate ministrite ja Eesti Sõjahaudade Hoolde Liidu nimetatud isikud ja kaks valdkonna eest vastutava ministri nimetatud isikut.
 [RT I, 29.06.2014, 109 - jõust. 01.07.2014, Vabariigi Valitsuse seaduse § 1073 lõike 4 alusel asendatud alates 2014. aasta 1. juulist kolmandas lauses sõnad „siseministri, välisministri, justiitsministri, kultuuriministri“ sõnadega „valdkondade eest vastutavate ministrite“.]
 (2) Sõjahaudade komisjon esitab valdkonna eest vastutavale ministrile ettepanekuid ebasobivasse kohta maetud säilmete ümbermatmiseks ning hauamonumentide ja -tähiste teisaldamiseks säilmete uude matmispaika, samuti käesoleva seaduse §-s 9 sätestatud identifitseerimiseks ja täidab muid talle seadusega pandud ülesandeid.
 4. peatükk MÄLESTISEKS TUNNISTATUD HAUAGA SEOTUD ERISUSED
 § 13. Mälestisega seotud piirangud
 (1) Kui sõjahaud on tunnistatud mälestiseks või see asub muinsuskaitsealal, kohaldatakse sõjahauale mälestise ja muinsuskaitseala kohta sätestatut käesolevast seadusest tulenevate erisustega.
 (2) Kui käesoleva seaduse § 8 või § 9 lõike 4 alusel kuuluvad ümbermatmisele säilmed, mis on maetud mälestiseks tunnistatud haudadesse või muinsuskaitsealale, ei ole nende mälestiseks olek või muinsuskaitsealal asumine takistuseks säilmete ümbermatmisele.
 (3) Kui käesoleva seaduse § 8 või § 9 lõike 4 alusel kuuluvad ümbermatmisele säilmed, mis on maetud mälestiseks tunnistatud haudadesse või muinsuskaitsealale, kohaldatakse ümbermatmiseks vajalikele töödele muinsuskaitseseadusest ja vastava muinsuskaitseala põhimäärusest tulenevaid kitsendusi järgmiste erisustega:
 1) ümbermatmisega ning hauamonumendi või -tähise teisaldamisega seotud tööde tegemiseks ei ole vaja Muinsuskaitseameti luba;
 2) ümbermatmisega ning hauamonumendi või -tähise teisaldamisega seotud tööde tegemisest teavitatakse Muinsuskaitseametit ja kohalikku omavalitsust, mille territooriumil töid tehakse, seitse päeva ette;
 3) Muinsuskaitseametit ja kohalikku omavalitsust, mille territooriumil töid tehakse, teavitatakse kirjalikult ümbermatmise ning hauamonumendi või -tähise teisaldamisega seotud tööde lõpetamisest seitsme päeva jooksul tööde lõpetamisest arvates.
 § 14. Mälestiseks tunnistatud haualt ja matmispaigalt mälestise staatuse äravõtmine
 (1) Käesoleva seaduse alusel lõpetatakse haua ja matmispaiga mälestiseks olemine, kui selles olnud säilmed on käesoleva seaduse alusel ümber maetud. Haua ja matmispaiga mälestiseks olemise lõpetab valdkonna eest vastutav minister käskkirjaga.
 (2) Käesoleva paragrahvi lõikes 1 nimetatud käskkirja aluseks on Muinsuskaitseameti teatis ja ümbermatmistöid teinud isiku aruanne ümbermatmise ning hauamonumendi või -tähise teisaldamisega seotud tööde lõpetamise kohta mälestisel.
 (3) [Kehtetu - RT I, 19.03.2019, 13 - jõust. 01.05.2019]
 (4) Pärast mälestiseks olemise lõpetamise kohta valdkonna eest vastutava ministri käskkirja saamist, teeb Muinsuskaitseamet kultuurimälestiste riiklikku registrisse märke mälestiseks olemise lõpetamise kohta ja teavitab sellest mälestise asukohajärgset kohalikku omavalitsust, selle kinnisasja omanikku ja valdajat, millel mälestis asus, ning riiklikku maakatastrit. Kinnisasja omanikule mälestise kohta väljastatud kaitsekohustuse teatis kaotab kehtivuse valdkonna eest vastutava ministri käskkirja andmise päevast arvates.
 § 15. Sõjahaudade komisjoni moodustamine
 (1) Sõjahaudade komisjoni moodustab valdkonna eest vastutav minister kolmekümne päeva jooksul käesoleva seaduse jõustumisest arvates.
 (2) Sõjahaudade komisjon korraldab seaduse jõustumise ajaks teadaolevate sõjahaudade asupaiga sobivuse hindamise ja käesoleva seaduse §-s 9 sätestatud identifitseerimisvajaduse hindamise ning teeb ettepaneku säilmete ümbermatmiseks ning hauamonumentide ja -tähiste teisaldamiseks, kohandamiseks, demonteerimiseks või uute rajatiste paigaldamiseks ühe aasta jooksul käesoleva seaduse jõustumisest arvates.
 § 16. Teadaolevad sõjahauad
 (1) Kinnisasja omanik on kohustatud tema maal asuvast ja käesoleva seaduse jõustumise ajal talle teadaolevast sõjahauast informeerima Kaitseministeeriumi kolme kuu jooksul käesoleva seaduse jõustumisest arvates. Nimetatud kohustust ei ole kinnisasja omanikul juhul, kui sõjahaud on tunnistatud mälestiseks.
 (2) Sõjahauale, milles olevad säilmed kuuluvad ümbermatmisele, võidakse rakendada ajutist kaitset kuni ümbermatmiseni.
 § 17. Olemasoleva hauarajatisega seotud hüvitamiskohustus
 Kui käesoleva seaduse jõustumise ajal olemasoleva hauamonumendi või -tähise või muu hauaga seotud rajatise aluse kinnisasja omanik on kandnud kulutusi hauamonumendi või -tähise või muu hauaga seotud rajatise ehitamiseks ja ta kannab kahju seoses hauamonumendi või -tähise või muu hauaga seotud rajatise teisaldamise, kohandamise või demonteerimisega, hüvitab tekkinud kahju riik riigivastutuse seaduse alusel.


text:
 27.7.2012
 NL
 Publicatieblad van de Europese Unie
 L 200/11
 UITVOERINGSVERORDENING (EU) Nr. 687/2012 VAN DE COMMISSIE
 van 26 juli 2012
 tot vaststelling van de forfaitaire invoerwaarden voor de bepaling van de invoerprijs van bepaalde groenten en fruit
 DE EUROPESE COMMISSIE,
 Gezien het Verdrag betreffende de werking van de Europese Unie,
 Gezien Verordening (EG) nr. 1234/2007 van de Raad van 22 oktober 2007 houdende een gemeenschappelijke ordening van de landbouwmarkten en specifieke bepalingen voor een aantal landbouwproducten („integrale-GMO-verordening”) (1),
 Gezien Uitvoeringsverordening (EU) nr. 543/2011 van de Commissie van 7 juni 2011 tot vaststelling van nadere bepalingen voor de toepassing van Verordening (EG) nr. 1234/2007 van de Raad, wat de sectoren groenten en fruit en verwerkte groenten en fruit betreft (2), en met name artikel 136, lid 1,
 Overwegende hetgeen volgt:
 (1)
 Bij Uitvoeringsverordening (EU) nr. 543/2011 zijn, op grond van de resultaten van de multilaterale handelsbesprekingen van de Uruguayronde, de criteria vastgesteld aan de hand waarvan de Commissie voor de producten en de perioden die in bijlage XVI, deel A, bij die verordening zijn vermeld, de forfaitaire waarden bij invoer uit derde landen vaststelt.
 (2)
 De forfaitaire invoerwaarde wordt elke dag berekend overeenkomstig artikel 136, lid 1, van Uitvoeringsverordening (EU) nr. 543/2011, met inachtneming van de variabele gegevens voor die dag. Bijgevolg moet deze verordening in werking treden op de dag van de bekendmaking ervan in het Publicatieblad van de Europese Unie.
 HEEFT DE VOLGENDE VERORDENING VASTGESTELD:
 Artikel 1
 De in artikel 136 van Uitvoeringsverordening (EU) nr. 543/2011 bedoelde forfaitaire invoerwaarden worden vastgesteld in de bijlage bij de onderhavige verordening.
 Artikel 2
 Deze verordening treedt in werking op de dag van de bekendmaking ervan in het Publicatieblad van de Europese Unie.
 Deze verordening is verbindend in al haar onderdelen en is rechtstreeks toepasselijk in elke lidstaat.
 Gedaan te Brussel, 26 juli 2012.
 Voor de Commissie, namens de voorzitter,
 José Manuel SILVA RODRÍGUEZ
 Directeur-generaal Landbouw en Plattelandsontwikkeling
 (1) PB L 299 van 16.11.2007, blz. 1.
 (2) PB L 157 van 15.6.2011, blz. 1.
 BIJLAGE
 Forfaitaire invoerwaarden voor de bepaling van de invoerprijs van bepaalde groenten en fruit
 (EUR/100 kg)
 GN-code
 Code derde landen (1)
 Forfaitaire invoerwaarde
 0707 00 05
 TR
 95,4
 ZZ
 95,4
 0709 93 10
 TR
 97,8
 ZZ
 97,8
 0805 50 10
 AR
 75,7
 TR
 89,0
 UY
 97,3
 ZA
 101,8
 ZZ
 91,0
 0806 10 10
 EG
 190,5
 IL
 121,6
 MA
 254,1
 TR
 165,1
 ZZ
 182,8
 0808 10 80
 AR
 162,2
 BR
 99,1
 CL
 103,5
 NZ
 123,2
 US
 145,9
 UY
 52,1
 ZA
 107,0
 ZZ
 113,3
 0808 30 90
 AR
 159,7
 CL
 124,9
 NZ
 175,8
 ZA
 95,2
 ZZ
 138,9
 0809 10 00
 AR
 124,4
 TR
 170,0
 ZZ
 147,2
 0809 29 00
 TR
 341,6
 ZZ
 341,6
 0809 30
 TR
 175,5
 ZZ
 175,5
 0809 40 05
 BA
 70,8
 IL
 84,6
 ZZ
 77,7
 (1) Landennomenclatuur vastgesteld bij Verordening (EG) nr. 1833/2006 van de Commissie (PB L 354 van 14.12.2006, blz. 19). De code „ZZ” staat voor „overige oorsprong”.


text:
 30.1.2017
 HR
 Službeni list Europske unije
 C 30/50
 Tužba podnesena 21. studenoga 2016. – Abes protiv Komisije
 (Predmet T-813/16)
 (2017/C 030/58)
 Jezik postupka: portugalski
 Stranke
 Tužitelj: Abes – companhia de assistência, bem-estar e serviços para seniores, Lda (São Pedro de Tomar, Portugal) (zastupnik: N. Mimoso Ruiz, odvjetnik)
 Tuženik: Europska komisija
 Tužbeni zahtjev
 Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
 —
 utvrdi da je tužba za poništenje uredno podnesena i dopuštena u skladu s člankom 263. UFEU-a, a radi učinaka iz članka 264. UFEU-a,
 —
 poništi Odluku C (2016.) 5054 od 9. kolovoza 2016., u skladu s člankom 263. UFEU-a, u mjeri u kojoj se u njoj navodi da mjera navedena u prijavi nije državna potpora u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a,
 —
 poništi Odluku C (2016.) 5054 od 9. kolovoza 2016., u skladu s člankom 263. UFEU-a, u mjeri u kojoj se u njoj navodi da čak i kad bi mjera navedena u prijavi bila državna potpora, ona bi bila spojiva s unutarnjim tržištem u smislu članka 107. stavka 3. točke (c) UFEU-a, i
 —
 naloži Europskoj komisiji snošenje troškove postupka i troškove tužitelja.
 Tužbeni razlozi i glavni argumenti
 U prilog osnovanosti tužbe tužitelj ističe tri tužbena razloga.
 1.
 Prvi tužbeni razlog temelji se na nepostojanju obrazloženja. Tužitelj smatra da navedena odluka nije obrazložena jer se u njoj navodi da čak i kad bi mjera navedena u prijavi bila državna potpora, ona bi bila spojiva s unutarnjim tržištem u smislu članka 107. stavka 3. točke (c) UFEU-a, pri čemu se taj zaključak ne obrazlaže.
 2.
 Drugi tužbeni razlog temelji se na očitoj pogrešci u ocjeni. Tužitelj smatra da navedena odluka nije obrazložena jer se odnosi na učinke mjere potpore na tržišno natjecanje i trgovinu među državama članicama, pri čemu Komisijini argumenti, prema kojima je učinak predmetne mjere potpore na trgovinu među državama članicama samo hipotetski ili pretpostavljen, a i da postoji, bio bi ograničenog učinka, nisu obrazloženi i u praksi promiču širenje istovrsnih mjera potpore ne samo u regiji Tomar, nego i u cijeloj zemlji, s posljedicama odvraćanja nacionalnih ulaganja i ulaganja iz drugih država članica.
 3.
 Treći tužbeni razlog temelji se na povredi članka 107. stavka 1. UFEU-a jer Komisija (i) nije s dužnom pažnjom i objektivno ispitala može li predmetna potpora utjecati na trgovinu među državama članicama, (ii) nije uzela u obzir nepostojanje najniže granice ili postotka ispod kojih se a priori može smatrati da se ne utječe na trgovinu među državama članicama, (iii) nije uzela u obzir da ugrožavanje trgovine među državama članicama ne ovisi ni o lokalnoj ili regionalnoj naravi pruženih usluga ni o važnosti predmetne aktivnosti te (iv) nije dovoljno naglasila da u slučaju kada državna potpora jača položaj poduzetnika u odnosu na druge konkurentske poduzetnike valja smatrati da konkurentski poduzetnici primatelja potpore imaju nepovoljnije uvjete za financiranje novih ulaganja u navedenoj državi.


text:
 Avis juridique important
 |
 22003X0830(06)
 Conclusion of Memorandum of Understanding with Malta on its participation in the programme of Community action in the field of public health (2003-2008)
 Official Journal C 205 , 30/08/2003 P. 0006 - 0006
 Conclusion of Memorandum of Understanding with Malta on its participation in the programme of Community action in the field of public health (2003-2008)(2003/C 205/10)On 13 December 2002 the Memorandum of Understanding between the European Commission, on behalf of the European Community, and the Government of Malta on its participation in the programme of Community action in the field of public health (2003-2008) has been signed.The full text in English of the Memorandum of Understanding can be found on the following web page:http://europa.eu.int/comm/ enlargement/pas/ocp/ocp_index.htm


text:
 11.7.2016
 NL
 Publicatieblad van de Europese Unie
 C 251/3
 Beroep ingesteld op 18 maart 2016 – Europese Commissie/Helleense Republiek
 (Zaak C-160/16)
 (2016/C 251/04)
 Procestaal: Grieks
 Partijen
 Verzoekende partij: Europese Commissie (vertegenwoordigers: G. Zavvos en K. Talabér-Ritz)
 Verwerende partij: Helleense Republiek
 Conclusies
 —
 vaststellen dat de Helleense Republiek, door geen verslag in te dienen over de kostenoptimale niveaus als bepaald in artikel 5, lid 2, van richtlijn 2010/31/EU (1) van het Europees Parlement en de Raad van 19 mei 2010 betreffende de energieprestatie van gebouwen, zoals aangevuld bij gedelegeerde verordening (EU) nr. 244/2012 (2) van de Commissie van 16 januari 2012, waarbij een vergelijkend methodologisch kader is vastgesteld voor het berekenen van kostenoptimale niveaus van minimumenergieprestatie-eisen voor gebouwen en onderdelen van gebouwen, de krachtens deze bepaling op haar rustende verplichtingen niet is nagekomen;
 —
 de Helleense Republiek verwijzen in de kosten.
 Middelen en voornaamste argumenten
 1.
 Op 18 maart 2016 heeft de Europese Commissie beroep ingesteld tegen de Helleense Republiek, waarin zij het Hof van Justitie verzoekt vast te stellen dat de Helleense Republiek, door geen verslag in te dienen over de kostenoptimale niveaus als bepaald in artikel 5, lid 2, van richtlijn 2010/31/EU van het Europees Parlement en de Raad van 19 mei 2010 betreffende de energieprestatie van gebouwen, zoals aangevuld bij gedelegeerde verordening (EU) nr. 244/2012 van de Commissie van 16 januari 2012, waarbij een vergelijkend methodologisch kader is vastgesteld voor het berekenen van kostenoptimale niveaus van minimumenergieprestatie-eisen voor gebouwen en onderdelen van gebouwen, de krachtens deze bepaling op haar rustende verplichtingen niet is nagekomen.
 2.
 De Commissie stelt dat de Griekse autoriteiten, niettegenstaande herhaalde verzoeken daartoe, nog geen definitief verslag hebben toegezonden over de kostenoptimale niveaus van de minimumeisen inzake energieprestatie voor gebouwen en onderdelen van gebouwen, met gebruikmaking van het vergelijkend methodologisch kader dat is vastgesteld bij gedelegeerde verordening (EU) nr. 244/2012 van de Commissie, en dat bijgevolg artikel 5, lid 2, van richtlijn 2010/31/EU is geschonden.
 (1) PB L 153 van 18.6.2010, blz. 13.
 (2) PB L 81 van 21.3.2012, blz. 18.


text:
 4.5.2015
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 C 146/36
 Решение на Общия съд от 18 март 2015 г. — Naazneen Investments/СХВП — Energy Brands (SMART WATER)
 (Дело T-250/13) (1)
 ((Марка на Общността - Производство по отмяна - Словна марка на Общността „SMART WATER“ - Реално използване - Член 51, параграф 1, буква а) от Регламент (ЕО) No 207/2009 - Задължение за мотивиране - Член 75 от Регламент No 207/2009))
 (2015/C 146/49)
 Език на производството: английски
 Страни
 Жалбоподател: Naazneen Investments Ltd (Лимасол, Кипър) (представители: P. Goldenbaum, I. Rohr и T. Melchert, avocats)
 Ответник: Служба за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели) (представител: A. Pohlmann)
 Друга страна в производството пред апелативния състав на СХВП, встъпила в производството пред Общия съд: Energy Brands, Inc. (Ню Йорк, Съединени американски щати) (представители: S. Malynicz, barrister, и D. Stone, solicitor)
 Предмет
 Жалба срещу решение на втори апелативен състав на СХВП от 18 февруари 2013 г. (преписка R 1101/2011-2), постановено в производство по отмяна със страни Energy Brands, Inc. и Naazneen Investments Ltd
 Диспозитив
 1)
 Отхвърля жалбата.
 2)
 Осъжда Naazneen Investments Ltd да заплати съдебните разноски.
 (1) ОВ C 207, 20.7.2013 г.


type: wikipedia

text:
Pietų Vietnamo nacionalinio išsivadavimo frontas (vietnam. Mặt Trận Giải Phóng Miền Nam Việt Nam; Vietkongas iš vietnamiečių kreipinio Việt Nam Cộng Sản „vietnamiečių komunistas“) buvo komunistų karinė organizacija, veikusi Pietų Vietname ir siekusi režimo nuvertimo ir Pietų Vietnamo inkorporavimo į Šiaurės Vietnamą. Vietkongu kartais vadinama tik nacionalinio išsivadavimo fronto karinė šaka.
 Vietkongas buvo įkurtas 1960 m. Šiaurės Vietnamo komunistų iniciatyva, siekiant paskatinti partizaninius veiksmus Pietų Vietname. XX a. septinto dešimtmečio pradžioje organizacija sparčiai augo ir 1964 m. ją sudarė virš 30 000 karių.
 Vietkongas turėjo tris organizacinius lygmenis: reguliariąją kariuomenę, vadovaujamą Pietų Vietnamo komunistų, nuolatinius partizanus susibūrusius į grupes, kurioms vadovavo provincijų vadovybė ir nenuolatinė savigynos milicija, skirta kaimų gynybai. Didžiąją dalį Vietkongo pajėgų sudarė partizanai, kurie neturėjo uniformų ir galėjo ištirpti tarp civilių gyventojų pasibaigus jų misijai. Dažniausia Vietkongo taktika buvo trumpalaikiai išpuoliai prieš vyriausybės objektus, karinius postus ir net apskričių miestus. Žymiausia jų pergalė buvo prie Ap Bac kaimo 1963 m. pradžioje, kai Vietkongui pavyko padaryti didelių nuostolių Pietų Vietnamo vyriausybinėms pajėgoms.
 Vietkongas kovojo tiek su Pietų Vietnamo oficialiąja valdžia, tiek su ją palaikiusia JAV kariuomene. Vietkongą palaikė Šiaurės Vietnamas. Didžiausią akciją Vietkongas įvykdė 1968 m. sausio 30 d.–31 d., kai virš 80 tūkst. partizanų prasiskverbė į Pietų miestus ir žaibiškai užpuolė pietiečių ir amerikiečių armijų dalinius. šis puolimas buvo atremtas ir vietkongas patyrė didelių nuostolių (apie 40 000 karių). Nuo to laiko Vietnamo kare didesnę įtaką įgavo Šiaurės Vietnamo Liaudies Armija.
 1969 m. Vietkongas sudarė laikinąją Pietų Vietnamo respublikos vyriausybę, kuri po Saigono užėmimo 1975 m. perėmė valdžią ir 1976 m. suvienijo šalį įkuriant komunistinę Vietnamo Socialistinę Respubliką.
 Vietnamo karas
 Šaltasis karas


text:
 10.6.2011
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 L 151/1
 KOMMISSIONENS FORORDNING (EU) Nr. 557/2011
 af 9. juni 2011
 om forbud mod fiskeri efter almindelig tun i det østlige Atlanterhav og i Middelhavet for notfartøjer, der fører spansk flag eller er registreret i Spanien
 EUROPA-KOMMISSIONEN HAR —
 under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde,
 under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 1224/2009 af 20. november 2009 om oprettelse af en EF-kontrolordning med henblik på at sikre overholdelse af reglerne i den fælles fiskeripolitik (1), særlig artikel 36, stk. 2, og
 ud fra følgende betragtninger:
 (1)
 Ved Rådets forordning (EU) nr. 57/2011 af 18. januar 2011 om fastsættelse for 2011 af fiskerimuligheder for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande gældende for EU-farvande og for EU-fartøjer i visse andre farvande (2) fastsættes det, hvor meget almindelig tun EU-fiskerfartøjer i 2011 må fange i Atlanterhavet øst for 45o V og i Middelhavet.
 (2)
 Ifølge Rådets forordning (EF) nr. 302/2009 af 6. april 2009 om en flerårig genopretningsplan for almindelig tun i det østlige Atlanterhav og Middelhavet, om ændring af forordning (EF) nr. 43/2009 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1559/2007 (3) skal medlemsstaterne meddele Kommissionen, hvor stor en individuel kvote de har tildelt deres fartøjer på over 24 m.
 (3)
 Et af formålene med den fælles fiskeripolitik er at sikre, at fiskerierhvervet forbliver levedygtigt på lang sigt, ved at de levende akvatiske ressourcer udnyttes bæredygtigt efter forsigtighedsprincippet.
 (4)
 Hvis Kommissionen på grundlag af oplysninger, der skal meddeles af medlemsstaterne, eller på eget initiativ skønner, at de fiskerimuligheder, der er til rådighed for EU, en medlemsstat eller en gruppe af medlemsstater, må anses for at være opbrugt, meddeler Kommissionen de pågældende medlemsstater dette og forbyder fiskeri i det pågældende område, med det pågældende redskab, efter den pågældende bestand eller gruppe af bestande eller for den flåde, der udøver sådant specifikt fiskeri, jf. artikel 36, stk. 2, i Rådets forordning (EU) nr. 1224/2009.
 (5)
 Efter Kommissionens oplysninger må de fiskerimuligheder for almindelig tun i Atlanterhavet øst for 45o V og i Middelhavet, der er tildelt notfartøjer, der fører spansk flag eller er registreret i Spanien, anses for at være opbrugt den 9. juni 2011.
 (6)
 Kommissionen bør derfor fra den 10. juni 2011 kl. 17.00 indføre forbud mod fiskeri efter tun i Atlanterhavet øst for 45o V og i Middelhavet for notfartøjer, der fører spansk flag eller er registreret i Spanien —
 VEDTAGET DENNE FORORDNING:
 Artikel 1
 Fra den 10. juni 2011 kl. 17.00 indføres der forbud mod fiskeri efter almindelig tun i Atlanterhavet øst for 45o V og i Middelhavet for notfartøjer, der fører spansk flag eller er registreret i Spanien.
 Fra samme dato er det, for så vidt angår fisk fra denne bestand fanget af sådanne fartøjer, også forbudt at opbevare sådanne fisk om bord, at anbringe dem i bur med henblik på opfedning eller opdræt og at omlade, overføre eller lande dem.
 Artikel 2
 Denne forordning træder i kraft på dagen for offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
 Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
 Udfærdiget i Bruxelles, den 9. juni 2011.
 På Kommissionens vegne For formanden
 Maria DAMANAKI
 Medlem af Kommissionen
 (1) EUT L 343 af 22.12.2009, s. 1.
 (2) EUT L 24 af 21.1.2011, s. 1.
 (3) EUT L 96 af 15.4.2009, s. 1.