text:
 |
 52014PC0721
 Ettepanek: NÕUKOGU OTSUS, millega lubatakse Austrial, Belgial ja Poolal ratifitseerida Budapesti konventsioon kaupade siseveetransporti käsitleva lepingu (CMNI) kohta või sellega ühineda /* COM/2014/0721 final - 2014/0345 (NLE) */
 SELETUSKIRI
 1. ETTEPANEKU TAUST
 Komisjon teeb ettepaneku, et nõukogu annaks
 Austriale ja Poolale loa ratifitseerida Budapesti konventsioon kaupade
 siseveetransporti käsitleva lepingu (CMNI) kohta (edaspidi „Budapesti
 konventsioon”) või sellega ühineda. Budapesti konventsioon võeti vastu
 diplomaatilisel konverentsil, mille korraldasid ühiselt Reini navigatsiooni
 keskkomisjon ja Doonau komisjon koostöös ÜRO Euroopa Majanduskomisjoniga.
 1. aprillil 2005 jõustunud Budapesti
 konventsioon on osutunud edukaks ja toetab transpordi valdkonna siseturgu.
 Konventsiooni eesmärk on ühtlustada Euroopa eri riikide lepingu- ja
 sisenavigatsioonistandardid. Üksteist Liidu liikmesriiki on juba konventsiooni
 lepinguosalised: Belgia,[1]
 Bulgaaria, Horvaatia, Tšehhi Vabariik, Prantsusmaa, Saksamaa, Ungari,
 Luksemburg, Madalmaad, Rumeenia ja Slovakkia. Küpros, Taani, Eesti, Soome,
 Kreeka, Iirimaa, Itaalia, Läti, Leedu, Malta, Portugal, Sloveenia, Hispaania,
 Rootsi ja Ühendkuningriik on komisjonile teatanud, et neil ei ole Budapesti
 konventsiooni reguleerimisalasse jäävaid siseveeteid.
 Austria ja Poola on korduvalt väljendanud huvi
 konventsiooni lepinguosaliseks saamise vastu. Nende osalus toetaks selle
 õigusliku vahendi ulatuslikku rakendamist ning sellest oleks kasu nii
 kodanikele kui ka ettevõtlusele.
 2. HUVITATUD ISIKUTEGA
 KONSULTEERIMISE JA MÕJUHINNANGU TULEMUSED
 Austria ja Poola ühinemist Budapesti
 konventsiooniga on mitmel korral arutatud tsiviilõiguse töörühma (üldküsimused)
 koosolekutel.
 Ka need liikmesriigid, kes ei kavatse
 konventsiooniosalisteks saada, kavatsevad toetada komisjoni algatust lubada
 Austrial ja Poolal Budapesti konventsioon ratifitseerida või sellega ühineda.
 Käesolevat ettepanekut propageerisid
 aktiivselt ka siseveelaevanduse Euroopa esindusorganisatsioonid (Euroopa
 praamiliit ja IVR ehk siseveetranspordi ja kindlustuse vastastikuste huvide
 esindamise ja Euroopa siseveelaevade registri pidamise rahvusvaheline ühendus).
 3. ETTEPANEKU ÕIGUSLIK KÜLG
 Budapesti konventsiooni artikkel 29 sisaldab
 sätteid selle kohta, millist õigust lepinguosalised kohaldavad konventsiooni
 reguleerimisalasse kuuluva veolepingu suhtes. Need sätted mõjutavad õigusnorme,
 mis tulenevad määrusest (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes
 kohaldatava õiguse kohta (Rooma I)[2].
 See tähendab, et Budapesti konventsiooni puhul on tegemist lepinguga, mis
 kuulub osaliselt Euroopa Liidu ainupädevusse. Liikmesriigid ei saa seda
 konventsiooni ratifitseerida ega sellega ühineda ilma liidu loata (ELi
 toimimise lepingu artikli 2 lõige 1).
 Komisjon märgib, et Belgia ratifitseeris
 Budapesti konventsiooni 5. augustil 2008 ehk pärast Rooma I määruse
 vastuvõtmist ja jõustumist 24. juulil 2008. Seega on praeguse ebaseadusliku
 olukorra parandamiseks vaja liidu luba ka Belgial.
 Komisjon juhib tähelepanu ka sellele, et
 ainult mõned üksikud liikmesriigid on näidanud üles huvi konventsiooniosaliseks
 saamise vastu. Teised liikmesriigid ei pea seda endasse puutuvaks, sest nende
 arvates ei ole neil Budapesti konventsiooni reguleerimisalasse jäävaid
 siseveeteid. Pealegi ei ole konventsioonis sätestatud võimalust, et liit võiks
 saada konventsiooniosaliseks, ning komisjonil ei ole praegu kavas teha
 ettepanekut selle heaks kiitmiseks, et konventsioon võiks mingil kombel liidu
 jaoks siduvaks muutuda.
 Siseveelaevandust käsitlevates ELi
 õigusaktides ei ole siseveeteed ühtselt määratletud. Mõnede direktiivide ja
 määruste reguleerimisala on veeteede puhul reguleeritud iga õigusaktiga
 erinevalt. Näiteks direktiiv 2006/87/EÜ[3]
 siseveelaevade tehniliste nõuete kohta sisaldab nende veeteede nimekirja, mille
 suhtes direktiivi kohaldatakse (I lisa). Nimekirja koostamisel on lähtutud
 liikmesriikide teadetest, milles nad kinnitavad, kus seda direktiivi nende
 territooriumil tuleks kohaldada. Samas näiteks direktiivi 96/50/EÜ (siseveeteedel
 kauba- ja reisijateveo siseriiklike laevajuhitunnistuste saamise tingimuste
 ühtlustamise kohta ühenduses)[4]
 puhul kasutatakse direktiivi reguleerimisalasse kuuluvate veeteede
 kindlaksmääramiseks teistsugust süsteemi. Põhimõtteliselt kohaldatakse seda
 direktiivi kõigi ELi veeteede suhtes peale Reini jõe ja direktiivi 91/672/EMÜ
 II lisas nimetatud muude veeteede.
 Liit võib erandkorras anda ühele või mitmele
 liikmesriigile loa saada konventsiooniosaliseks. Sellisel juhul piirduks
 ainupädevus üheainsa sättega ja luba ei takistaks liidu välispoliitika
 elluviimist tsiviil- ja kaubandusasjades tehtava õigusalase koostöö vallas.
 Austria ja Poola taotlus on eriti põhjendatud seepärast, et teised
 liikmesriigid said konventsiooniosalisteks enne määruse (EÜ) nr 593/2008
 vastuvõtmist Kõnealune luba ei tohiks piirata liidu ainupädevust ja on mõeldud
 väga spetsiifilise olukorra lahendamiseks.
 Seepärast adresseeritakse nõukogu otsus ainult
 Austriale, Belgiale ja Poolale.
 Vastavalt Budapesti konventsiooni artiklile 30
 on konventsiooniosalistel võimalus esitada avaldus konventsiooni
 kohaldamisulatuse kohta. Asjaomased liikmesriigid võivad konventsiooniga
 ühinedes esitada konventsiooniga lubatud avaldused, mida nad vajalikuks peavad.
 Selliste avalduste tekst tuleks lisada nõukogu otsusele. [...]
 2014/0345 (NLE)
 Ettepanek:
 NÕUKOGU OTSUS,
 millega lubatakse Austrial, Belgial ja Poolal
 ratifitseerida Budapesti konventsioon kaupade siseveetransporti käsitleva
 lepingu (CMNI) kohta või sellega ühineda
 EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,
 võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise
 lepingut, eriti selle artikli 2 lõiget 1 ja artikli 81 lõiget 2 koostoimes
 artikli 218 lõike 6 punktiga a,
 võttes arvesse Euroopa Komisjoni ettepanekut,
 võttes arvesse Euroopa Parlamendi nõusolekut[5]
 ning arvestades järgmist:
 (1) Liit töötab kohtuotsuste vastastikuse tunnustamise põhimõttel
 põhineva ühise õigusruumi loomise suunas.
 (2) Budapesti konventsioon
 kaupade siseveetransporti käsitleva lepingu (CMNI) kohta (edaspidi „Budapesti
 konventsioon”) on väärtuslik vahend, mis võimaldab edendada siseveelaevandust
 kogu Euroopas.
 (3) Liidul on ainupädevus
 vähemalt Budapesti konventsiooni artikli 29 puhul, kuivõrd selle sätted
 mõjutavad õigusnorme, mis on ette nähtud määrusega (EÜ) nr (593/2008)
 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma I)[6].
 (4) Budapesti konventsiooniga ei
 saa ühineda piirkondliku majandusintegratsiooni organisatsioonid. Sellest
 tulenevalt ei saa liidust saada Budapesti konventsiooni lepinguosalist.
 (5) Seepärast peaks
 liikmesriikidel, kellel on Budapesti konventsiooni reguleerimisalasse kuuluvad
 laevatatavad siseveeteed, olema lubatud konventsiooni ratifitseerimine või
 sellega ühinemine.
 (6) Üksteist Liidu liimesriiki on
 konventsiooni lepinguosalised: Belgia, Bulgaaria, Horvaatia, Tšehhi Vabariik,
 Prantsusmaa, Saksamaa, Ungari, Luksemburg, Madalmaad, Rumeenia ja Slovakkia.
 (7) Belgia ratifitseeris
 konventsiooni 5. augustil 2008 ehk pärast Rooma I määruse vastuvõtmist.
 Seetõttu peaks nõukogu andma Belgiale loa ratifitseerida Budapesti konventsioon
 tagantjärele.
 (8) Austrias ja Poolas on
 Budapesti konventsiooni reguleerimisalasse kuuluvaid laevatavaid siseveeteid
 ning need kaks riiki on väljendanud huvi saada konventsiooni lepinguosalisteks.
 (9) Liidu ülejäänud liikmesriigid
 on teatanud, et neil ei ole Budapesti konventsiooni reguleerimisalasse jäävaid
 siseveeteid ja seega ei ole nad huvitatud konventsiooni ratifitseerimisest ega
 sellega ühinemisest.
 (10) Budapesti konventsioonis on
 osalisriikidele nähtud ette võimalus teha avaldusi konventsiooni
 reguleerimisala kohta. Sellest tulenevalt peaksid Austria ja Poola
 konventsiooniga ühinedes esitama konventsiooniga lubatud asjakohased avaldused,
 mida nad vajalikuks peavad. Kõnealuste avalduste tekst tuleks lisada
 käesolevale otsusele.
 (11) 17. juuni 2008. aasta määrus
 (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma
 I) on Ühendkuningriigi ja Iirimaa jaoks siduv ja seepärast osalevad need riigid
 selle otsuse vastuvõtmises.
 (12) Euroopa Liidu lepingule ja
 Euroopa Liidu toimimise lepingule lisatud Taani seisukohta käsitleva protokolli
 nr 22 artiklite 1 ja 2 kohaselt ei osale Taani käesoleva otsuse vastuvõtmisel,
 mistõttu see ei ole tema suhtes siduv ega kohaldatav,
 ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE:
 Artikkel 1
 1. Nõukogu annab Austriale, Belgiale ja
 Poolale loa ratifitseerida Budapesti konventsioon kaupade siseveetransporti
 käsitleva lepingu (CMNI) kohta või sellega ühineda artiklis 2 sätestatud
 tingimustel.
 2. Konventsiooni tekst on esitatud käesoleva
 otsuse I lisas.
 Artikkel 2
 Nõukogu annab Austriale ja Poolale loa esitada
 Budapesti konventsiooni ratifitseerimisel või sellega ühinemisel
 konventsiooniga lubatud asjakohased avaldused.
 Käesolev otsus on adresseeritud Austriale,
 Belgiale ja Poolale.
 Brüssel,
 Nõukogu
 nimel
 eesistuja
 [1] UNECE veebisaidil oleva info kohaselt ratifitseeris
 Belgia Budapesti konventsiooni 5. augustil 2008 ehk pärast seda, kui jõustus
 määrus (EÜ) nr 593/2008 lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta
 (Rooma I).
 [2] ELT L 177, 4.7.2008, lk 6.
 [3] ELT L 389, 30.12.2006, lk 1–260.
 [4] ELT L 235, 17.9.1996, lk 31–38.
 [5] ELT C [...], [...], lk [...].
 [6] ELT L 177, 4.7.2008, lk 6.
 Budapesti konventsioon kaupade
 siseveetransporti käsitleva lepingu (CMNI) (edaspidi „Budapesti konventsioon”)
 kohta
 Vastu
 võetud 25. septembrist 3. oktoobrini 2000. aastal Budapestis toimunud
 diplomaatilisel konverentsil, mille korraldasid ühiselt Reini navigatsiooni
 keskkomisjon, Doonau komisjon ning ÜRO Euroopa Majanduskomisjon.
 Käesoleva konventsiooni
 osalisriigid,
 võttes arvesse
 Euroopa Julgeoleku- ja Koostöökonverentsi 1. augusti 1975. aasta kohtumise
 lõppakti soovitusi õiguskordade ühtlustamiseks eesmärgiga arendada koostöös ÜRO
 Euroopa Majanduskomisjoniga transporti Reini navigatsiooni keskkomisjoni ja
 Doonau komisjoni liikmesriikides,
 tunnistades
 vajadust ja soovi kehtestada ühisel kokkuleppel teatavad ühtsed eeskirjad
 seoses kaupade siseveetranspordi lepingutega,
 on otsustanud
 sõlmida sellel eesmärgil konventsiooni ja on leppinud selleks kokku järgmises:
 I PEATÜKK. ÜLDSÄTTED
 Artikkel 1. Mõisted
 Käesolevas konventsioonis kasutatakse järgmisi
 mõisteid:
 (1)
 „veoleping” – mis tahes leping, millega vedaja
 võtab endale veotasu maksmise eest kohustuse transportida kaupa siseveeteedel;
 (2)
 „vedaja” – isik, kes on sõlminud või kelle nimel on
 sõlmitud kaubasaatjaga veoleping;
 (3)
 „tegelik vedaja” – isik, kellele vedaja on
 usaldanud veo või selle osa teostamise, välja arvatud vedaja teenistuses olev
 isik või tema esindaja;
 (4)
 „kaubasaatja” – isik, kes on sõlminud või kelle
 nimel on sõlmitud vedajaga veoleping;
 (5)
 „kaubasaaja” – isik, kellel on õigus kaup vastu
 võtta;
 (6)
 „veodokument” – dokument, mis tõendab veolepingut
 ning seda, et vedaja on kauba peale laadinud või üle võtnud, ning mis on
 esitatud konossemendi või saatelehe või muu kaubanduses kasutatava dokumendi
 vormis;
 (7)
 „kaup” – ei hõlma pukseeritavaid ega tõugatavaid
 laevu ega pagasit ega reisijate sõidukeid; kui kaup on pandud konteinerisse,
 alusele või sarnasele veovahendile / sarnasesse veovahendisse või kui see on
 pakendatud, hõlmab „kaup” sellist veovahendit või pakendit juhul, kui selle on
 tarninud kaubasaatja;
 (8)
 „kirjalik” – kui asjaomased pooled ei ole teisiti
 kokku leppinud, hõlmab see teabe esitamist elektrooniliste, optiliste või
 sarnaste sidevahendite kaudu, sealhulgas, kuid mitte ainult, telegrammi, faksi,
 teleksi, meili või elektroonilise andmevahetuse teel, eeldusel et teave on
 taasesitatav;
 (9)
 „käesoleva konventsiooniga kooskõlas kohaldatavad
 siseriiklikud õigusnormid” – asjaomases riigis kehtivad muud õigusnormid peale
 rahvusvahelise eraõiguse normide.
 Artikkel 2.
 Reguleerimisala
 (1)
 Käesolevat konventsiooni kohaldatakse mis tahes
 veolepingu suhtes, mille kohaselt asuvad lastimissadam või kauba ülevõtmiskoht
 ning lossimissadam või kauba tarnekoht kahes eri riigis, millest vähemalt üks
 on käesoleva konventsiooni osalisriik. Kui lepinguga on ette nähtud valik eri
 lossimissadamate või tarnekohtade vahel, määrab valiku lossimissadam või
 tarnekoht, kuhu kaup on tegelikult tarnitud.
 (2)
 Käesolevat konventsiooni kohaldatakse veolepingute
 suhtes, mille eesmärk on kauba vedamine ilma ümberlaadimiseta nii siseveeteedel
 kui ka veeteedel, mille suhtes kohaldatakse merenduseeskirju, lõikes 1
 sätestatud tingimustel, välja arvatud juhul kui:
 a)
 kooskõlas kohaldatava merendusõigusega on
 väljastatud meritsi veo konossement või
 b)
 veeteedel läbitav vahemaa, mille suhtes
 kohaldatakse merenduseeskirju, on pikem.
 (3)
 Käesolevat konventsiooni kohaldatakse hoolimata
 laeva riikkondsusest, registreerimiskohast või kodusadamast või sellest, kas
 laev on mere- või siseveelaev, ning hoolimata vedaja, kaubasaatja või
 kaubasaaja kodakondsusest, elukohast või registreeritud tegevuskohast.
 II PEATÜKK
 KONVENTSIOONIOSALISTE
 ÕIGUSED JA KOHUSTUSED
 Artikkel 3
 Kauba ülevõtmine,
 vedamine ja üleandmine
 (1)
 Vedaja transpordib kauba tarnekohta
 kindlaksmääratud aja jooksul ning annab selle kaubasaajale seisukorras,
 millisena ta selle üle võttis.
 (2)
 Kui ei ole teisiti kokku lepitud, toimub kauba
 ülevõtmine ja üleandmine laeva pardal.
 (3)
 Vedaja otsustab, millist laeva kasutatakse. Ta on
 kohustatud rakendama enne reisi ja reisi alustamisel nõuetekohast hoolsust,
 millega ta tagab, et veetavat kaupa silmas pidades on laev kauba vastuvõtmiseks
 sobivas seisundis, on meresõidukõlblik, mehitatud ja varustatud vastavalt
 kehtivatele eeskirjadele ning kõnealuse kauba veoks on olemas vajalikud
 riiklikud ja rahvusvahelised load.
 (4)
 Kui on kokku lepitud, et vedu toimub spetsiaalsel
 laeval või eriliiki laeval, on vedajal õigus laadida või ümber laadida kaup
 tervikuna või osaliselt teisele laevale või teist liiki laevale ilma
 kaubasaatja nõusolekuta üksnes:
 a)
 sellistes olukordades nagu madal vesi või
 kokkupõrge või mis tahes muu selline takistus navigeerimisel, mis oli
 ettenägematu veolepingu sõlmimise ajal ja mille tõttu on kauba laadimine või
 ümberlaadimine vajalik veolepingu täitmiseks, ning kui vedaja ei suuda saada
 asjakohase aja jooksul kaubasaatjalt juhtnööre või
 b)
 kui see toimub vastavalt selles sadamas, kus laev
 asub, valitsevale tavale.
 (5)
 Välja arvatud juhul, kui see on sätestatud
 kaubasaatja kohustustes, tagab vedaja, et kauba laadimine, paigutamine ja
 kinnitamine ei kahjusta laeva turvalisust.
 6. Vedajal on õigus vedada kaupa tekil või
 lahtistel laevadel üksnes juhul, kui see on kaubasaatjaga kokku lepitud või kui
 see on kooskõlas konkreetse kaubatehinguga või seda nõutakse kohustuslike
 eeskirjadega.
 Artikkel 4. Tegelik
 vedaja
 (1)
 Artikli 1 lõikes 1 sätestatud
 määratlusele vastav leping vedaja ja tegeliku vedaja vahel on veoleping
 käesoleva konventsiooni tähenduses. Sellise lepingu kasutamisel kohaldatakse
 kõiki käesolevas konventsioonis sisalduvad kaubasaatjat käsitlevaid sätteid
 vedaja suhtes ning vedajat käsitlevaid sätteid tegeliku vedaja suhtes.
 (2)
 Kui vedaja on usaldanud veo või selle osa
 teostamise tegelikule vedajale, olenemata sellest, kas vabadus seda teha on
 sätestatud veolepingus või mitte, jääb sellegipoolest kogu veo eest vastavalt
 käesoleva konventsiooni sätetele vastutavaks vedaja. Kõik käesoleva konventsiooni
 sätted, mida kohaldatakse vedaja vastutuse suhtes, kehtivad ka tegeliku vedaja
 vastutuse suhtes tema teostatava veoga seoses.
 (3)
 Vedaja teavitab igal juhul kaubasaatjat sellest,
 kui ta usaldab veo teostamise või osa sellest tegelikule vedajale.
 (4)
 Kaubasaatja või kaubasaajaga sõlmitud mis tahes
 leping, mis ületab vedaja käesoleva konventsiooni sätete kohaseid kohustusi,
 mõjutab tegelikku vedajat üksnes ulatuses, millega ta on sõnaselgelt ja
 kirjalikult nõustunud. Tegelik vedaja võib kasutada kõiki vastuväiteid, mis on
 veolepingu alusel lubatud vedajale.
 (5)
 Kui vastutavad nii vedaja kui ka tegelik vedaja, on
 nende vastutus solidaarne. Ükski käesoleva artikli säte ei piira nendevahelist
 regressiõigust.
 Artikkel 5. Tarneaeg
 Vedaja tarnib kauba veolepingus kokku lepitud
 tähtaja jooksul või, kui tähtaega ei ole kokku lepitud, aja jooksul, mis on
 hoolsalt vedajalt mõistlikult eeldatav, võttes arvesse reisi tingimusi ja
 takistamata navigeerimist.
 Artikkel 6. Kaubasaatja
 kohustused
 (1)
 Kaubasaatja peab tasuma veolepingus sätestatud
 summa.
 (2)
 Kaubasaatja esitab vedajale veetava kauba kohta
 enne kauba üleandmist kirjalikult järgmised üksikasjad:
 a)
 mõõtmed, arv või kaal või kauba lastipaigutustegur;
 b)
 kauba tuvastamiseks vajalikud märgised;
 c)
 kauba liik, omadused ja tunnused;
 d)
 juhtnöörid seoses kauba suhtes kehtivate tolli- või
 halduseeskirjadega;
 e)
 muud vajalikud andmed, mis tuleb veodokumendis
 esitada.
 Kaubasaatja annab vedajale kauba üleandmisel
 üle ka kõik vajalikud saatedokumendid.
 (3)
 Kui see on vajalik kauba olemuse tõttu, pakendab
 kaubasaatja kokkulepitud veooperatsiooni silmas pidades kauba sellisel viisil,
 mis takistab kauba kaotsiminekut või kahjustumist pärast vedaja poolt
 ülevõtmist ja enne kauba tarnimist, et tagada, et kaup ei kahjustaks laeva ega
 teisi kaupu. Vastavalt sellele, mis on veo suhtes kokku lepitud, korraldab
 kaubasaatja ka asjakohase markeerimise kooskõlas kohaldatavate rahvusvaheliste
 või riiklike eeskirjadega või, kui selliseid eeskirju ei ole, kooskõlas
 üldiselt siseveelaevanduses tunnustatud eeskirjade ja tavadega.
 (4)
 Sõltuvalt vedaja kohustustest lastib kaubasaatja
 kauba ning paigutab ja kinnitab selle kooskõlas siseveelaevanduse tavadega,
 välja arvatud juhul, kui veolepingus on sätestatud teisiti.
 Artikkel 7. Ohtlik ja
 saastav kaup
 (1)
 Ohtliku või saastava kauba vedamise korral teavitab
 kaubasaatja enne kauba üleandmist ning lisaks artikli 6 lõikes 2
 nimetatud üksikasjadele vedajat selgelt ja kirjalikult kaubaga seotud saaste
 ohust ja riskidest ning võetavatest ettevaatusabinõudest.
 (2)
 Kui ohtliku või saastava kauba vedamiseks on vaja
 luba, annab kaubasaatja vajalikud dokumendid üle hiljemalt kauba üleandmisel.
 (3)
 Kui ohtliku või saastava kauba vedamise jätkamine,
 lossimine või üleandmine osutub haldusloa puudumise tõttu võimatuks, kannab
 kauba lastimissadamasse või lähemasse kohta, kus need saab lossida, üle anda
 või kõrvaldada, tagastamise kulud kaubasaatja.
 (4)
 Otsese ohu korral elule, omandile või keskkonnale
 on vedajal õigus kaup maha laadida, muuta see kahjutuks või, eeldusel et
 selline meede ei ole ebaproportsionaalne kujutatava ohu suhtes, hävitada, isegi
 kui enne kauba ülevõtmist teda teavitati või muul viisil informeeriti kaubaga
 seotud ohu liigist või saaste riskidest.
 (5)
 Kui vedajal on õigus võtta eespool lõigetes 3
 või 4 osutatud meetmeid, võib ta nõuda kahjude hüvitamist.
 Artikkel 8. Kaubasaatja
 vastutus
 (1)
 Kaubasaatja vastutab kõikide kahjude ja kulude
 eest, mis vedajal või tegelikul vedajal tekivad järgmistel põhjustel, isegi kui
 tema ei ole nendes süüdi:
 (a)
 artikli 6 lõikes 2 või artikli 7
 lõikes 1 osutatud üksikasjad või andmed puuduvad, on ebatäpsed või
 puudulikud;
 (b)
 ohtlik või saastav kaup ei ole markeeritud või
 sildistatud vastavalt kohaldatavatele rahvusvahelistele või riiklikele
 eeskirjadele või, kui selliseid eeskirju ei ole, vastavalt siseveelaevanduses
 üldiselt tunnustatavatele eeskirjadele ja tavadele;
 (c)
 vajalikud saatedokumendid puuduvad, on ebatäpsed
 või puudulikud.
 Vedaja ei tohi enda vastutusest vabastamiseks
 toetuda kaubasaatja vastutusele, kui on tõestatud, et viga tekkis vedaja enda,
 tema teenistuses olevate isikute või esindajate süül. Sama kehtib tegeliku
 vedaja suhtes.
 (2)
 Kaubasaatja vastutab nende isikute tegude ja
 tegematajätmiste eest, keda ta kasutab ülesannete ning artiklites 6 ja 7
 osutatud kohustuste täitmiseks, kui sellised isikud tegutsevad oma töösuhte raames,
 nagu oleksid sellised teod või tegematajätmised tema enda omad.
 Artikkel 9
 Veolepingu ülesütlemine
 vedaja poolt
 (1)
 Vedaja võib veolepingu üles öelda, kui kaubasaatja
 on jätnud täitmata artikli 6 lõikes 2 või artikli 7
 lõigetes 1 ja 2 sätestatud kohustused.
 (2)
 Kui vedaja kasutab lepingu ülesütlemise õigust,
 võib ta laadida kauba maha kaubasaatja kulul ja nõuda valikuliselt makset mis
 tahes järgmise summa ulatuses:
 a)
 kolmandik kokkulepitud veotasust või
 b)
 lisaks seisurahale kompensatsioon, mis vastab
 tekkinud kulude ja põhjustatud kahju summale, ning juhul, kui reis on juba
 alanud, proportsionaalne osa veotasust juba tehtud reisi eest.
 Artikkel 10. Kauba tarne
 (1)
 Olenemata kaubasaatja kohustusest vastavalt
 artikli 6 lõikele 1, vastutab kaubasaaja, kes pärast kauba saabumist
 tarnekohta nõuab nende üleandmist, vastavalt veolepingule veotasu ja muude
 kauba eest makstavate tasude eest, samuti oma osa eest mis tahes üldavariis.
 Veodokumendi puudumise korral või kui sellist dokumenti ei ole esitatud,
 vastutab kaubasaaja kaubasaatjaga kokku lepitud veotasu eest, kui see on
 kooskõlas turutavaga.
 (2)
 Tarneks peetakse kauba üleandmist kaubasaaja
 käsutusse vastavalt veolepingule või konkreetsele kaubatehingule või
 lossimissadamas kohaldatavatele kohustuslikele eeskirjadele. Tarneks peetakse
 ka kauba sunnitud üleandmist ametiasutusele või kolmandale isikule.
 III PEATÜKK.
 VEODOKUMENDID
 Artikkel 11. Liik ja
 sisu
 (1)
 Vedaja väljastab iga käesoleva konventsiooniga
 reguleeritava veo kohta veodokumendi; ta väljastab konossemendi üksnes juhul,
 kui kaubasaatja seda nõuab ja kui see on kokku lepitud enne kauba lastimist või
 enne selle vedamiseks ülevõtmist. Veodokumendi puudumine või asjaolu, et see on
 puudulik, ei mõjuta veolepingu kehtivust.
 (2)
 Veodokumendi originaali peab allkirjastama vedaja,
 laeva omanik või vedaja volitatud isik. Vedaja võib nõuda, et originaali või
 koopia allkirjastaks ka kaubasaatja. Allkiri võib olla kirjutatud käsitsi,
 saadetud faksiga, perforeeritud, tempel, sümbolid või mis tahes muu mehaanilise
 või elektroonilise vahendiga tehtud, kui see ei ole keelatud selle riigi
 õigusaktidega, kus veodokument väljastati.
 (3)
 Veodokument on vastupidiste tõendite puudumise
 korral prima facie tõend veolepingu sõlmimise ja sisu kohta ning selle
 kohta, et vedaja on kauba üle võtnud. Eelkõige on see alus eeldusele, et kaup
 on vedamiseks üle võetud veodokumendis kirjeldatud kujul.
 (4)
 Kui veodokument on konossement, määrab see üksi
 kindlaks vedaja ja kaubasaaja vahelised suhted. Veolepingu tingimused määravad
 jätkuvalt kindlaks vedaja ja kaubasaatja vahelised suhted.
 (5)
 Veodokument sisaldab lisaks oma nimetusele
 järgimisi andmeid:
 a)
 vedaja ja kaubasaatja nimi, elukoht või
 registreeritud tegevuskoht;
 b)
 kaubasaaja;
 c)
 selle laeva nimi või number, mille pardale on kaup
 viidud, või veodokumendis sisalduvad üksikasjad, mis näitavad, et vedaja on
 kauba üle võtnud, kuid pole seda veel laevale laadinud;
 d)
 lastimissadam või kauba ülevõtmiskoht ning
 lossimissadam või tarnekoht;
 e)
 kaubaliigi tavanimetus ning selle pakendamismeetod
 ning ohtliku või saastava kauba korral selle nimetus vastavalt kehtivatele
 nõuetele või, kui sellist nimetust ei ole, selle üldine nimetus;
 f)
 pardale viidud või vedamiseks üle võetud kauba
 mõõtmed, arv või kaal, samuti tunnusmärgid;
 g)
 vajaduse korral avaldus, et kaupa veetakse või võib
 vedada tekil või lahtistel laevadel;
 h)
 veotasu käsitlevad kokku lepitud sätted;
 i)
 saatelehe korral märge, kas tegu on originaali või
 koopiaga; konossemendi korral originaalide arv;
 j)
 väljaandmise koht ja kuupäev.
 Veodokumendi õiguslikkust käesoleva
 konventsiooni artikli 1 lõike 6 tähenduses ei mõjuta käesolevas
 lõikes nimetatud ühe või mitme üksikasja puudumine.
 Artikkel 12.
 Veodokumendis sisalduvad reservatsioonid
 (1)
 Vedajal on õigus lisada veodokumenti reservatsioone
 järgmiste aspektide kohta:
 a)
 kauba mõõtmed, arv või kaal, kui tal on alust
 kahtlustada, et kaubasaatja esitatud andmed on ebatäpsed, või kui tal ei olnud
 mõistlikke vahendeid andmete kontrollimiseks, eriti kui kaup ei ole üle loetud,
 mõõdetud või kaalutud tema juuresolekul, või kuna mõõtmed või kaal on ilma
 sõnaselge kokkuleppeta määratud laeva süvise järgi;
 b)
 tunnusmärgid, mis ei ole selgelt ja vastupidavalt
 kinnitatud kaubale või, kui kaup on pakendatud, ümbrisele või pakendile;
 c)
 kauba ilmne seisukord.
 (2)
 Kui vedaja jätab märkimata kauba ilmse seisukorra
 ega lisa reservatsioone, loetakse seda märkeks veodokumendis, et kaup oli
 silmanähtavalt heas seisukorras.
 (3)
 Kui kaup on kooskõlas veodokumendis sätestatud
 üksikasjadega paigutatud konteinerisse või laeva lastiruumidesse ning selle on
 pitseerinud muud isikud kui vedaja, tema teenistuses olevad isikud või
 esindajad ning kui konteiner ega pitser ei ole lossimissadamasse või tarnekohta
 jõudmisel kahjustunud või katki, siis eeldatakse, et kauba kahjustumine või
 kaotsiminek ei toimunud veo ajal.
 Artikkel 13. Konossement
 (1)
 Konossemendi originaalid on kaubasaaja nimel
 väljastatud sellenimelised dokumendid käskijale või esitajale.
 (2)
 Sihtkohas antakse kaup üle üksnes algselt esitatud
 originaalkonossemendi vastu; seejärel ei saa teiste originaalide alusel nõuda
 lisatarneid.
 (3)
 Kui vedaja kauba üle võtab, võrdub konossemendi
 üleandmine selle alusel kaupa saama volitatud isikule asjaomase kauba õiguste
 omandamise osas kauba üleandmisega.
 (4)
 Kui konossement on üle antud kolmandale isikule,
 sealhulgas kaubasaajale, kes on tegutsenud heas usus, tuginedes selles esitatud
 kauba kirjeldusele, ei ole vastupidised tõendid artikli 11 lõikes 3
 ja artikli 12 lõikes 2 sätestatud eelduse kohta vastuvõetavad.
 IV PEATÜKK. KAUBA
 KÄSUTUSÕIGUS
 Artikkel 14.
 Käsutusõiguse omanik
 (1)
 Kaubasaatjal on kauba käsutusõigus; eelkõige võib ta
 nõuda vedajal kaubavedu peatada, muuta tarnekohta või tarnida kaup muule
 kaubasaajale kui see, kes on märgitud veodokumendis.
 (2)
 Kaubasaatja käsutusõigus lõpeb, kui kaubasaaja
 pärast kauba saabumist ettenähtud tarnekohta on nõudnud kauba üleandmist ning
 a)
 kui vedu toimub saatelehe alusel pärast seda, kui
 originaal on üle antud kaubasaajale;
 b)
 kui vedu toimub konossemendi alusel pärast seda,
 kui kaubasaatja on loobunud kõikidest tema valduses olevatest originaalidest,
 andes need üle teisele isikule.
 (3)
 Asjakohase märkega saatelehel võib kaubasaatja
 saatelehe väljastamisel loobuda kauba käsutusõigusest kaubasaaja kasuks.
 Artikkel 15
 Käsutusõiguse
 rakendamise tingimused
 Kui kaubasaatja või artikli 14 lõigete 2
 ja 3 kohaldamisel kaubasaaja soovib kasutada käsutusõigust, peab ta:
 a)
 konossemendi kasutamise korral esitama kõik
 originaalid enne kauba saabumist ettenähtud tarnekohta;
 b)
 muu veodokumendi kui konossemendi kasutamise korral
 esitama asjakohase dokumendi, mis sisaldab uusi juhtnööre vedajale;
 c)
 hüvitama vedajale kõik kulud ja kahju, mis on
 tekkinud juhtnööride täitmise tõttu;
 d)
 maksma kogu kokkulepitud veotasu juhul, kui kaup
 lossitakse enne ettenähtud tarnekohta jõudmist, välja arvatud juhul, kui
 veolepingus on sätestatud teisiti.
 V PEATÜKK. VEDAJA
 VASTUTUS
 Artikkel 16. Vastutus
 kahju eest
 (1)
 Vedaja vastutab kahju eest, mis tuleneb kauba
 kaotsiminekust või kahjustumisest kauba vedamiseks ülevõtmise ja üleandmise
 vahelisel ajal või kui see tuleneb tarne hilinemisest, välja arvatud juhul, kui
 ta suudab tõestada, et kahju oli tingitud olukorrast, mida nõuetekohaselt
 hoolas vedaja poleks saanud ennetada ja mille tagajärgi tal poleks olnud
 võimalik vältida.
 (2)
 Vedaja vastutust kahju eest, mis tuleneb kauba
 kaotsiminekust või kahjustumisest enne kauba laevale laadimist või pärast selle
 laevalt maha laadimist, reguleeritakse veolepingu suhtes kohaldatava riigi
 õigusega.
 Artikkel 17. Töötajad ja
 esindajad
 (1)
 Vedaja vastutab nende oma teenistuses olevate
 isikute ja esindajate tegude ja tegematajätmiste eest, kelle teenuseid ta
 veolepingu täitmise ajal kasutab, kui kõnealused isikud tegutsevad oma töösuhte
 raames, nagu oleksid sellised teod või tegematajätmised tema enda omad.
 (2)
 Kui veo teostab vastavalt artiklile 4 tegelik
 vedaja, vastutab vedaja ka tegeliku vedaja ning tegeliku vedaja teenistuses
 olevate isikute ja esindajate tegude ja tegematajätmiste eest nende töösuhte
 raames.
 (3)
 Kui nõue esitatakse vedaja või tegeliku vedaja
 teenistuses olevate isikute või esindajate vastu, on sellistel isikutel juhul,
 kui nad tõestavad, et tegutsesid töösuhte raames, õigus toetuda vastutusest
 vabastamistele ja vastutuse piirmääradele, mida käesoleva konventsiooni
 kohaselt on õigus kasutada vedajal või tegelikul vedajal. Ametiasutuse määratud
 kaptenit, keda ei saa vabalt valida, ei peeta töötajaks ega esindajaks
 lõike 1 tähenduses.
 Artikkel 18. Vastutusest
 vabastamise erijuhud
 (1)
 Vedaja ja tegelik vedaja vabastatakse vastutusest,
 kui kaotsiminek, kahjustus või viivitus on tingitud mõnest allpool loetletud
 asjaolust või riskist:
 a)
 kaubasaatja, kaubasaaja või kauba käsutusõigusega
 isiku teod ja tegematajätmised;
 b)
 kaupa käsitses, lastis, paigutas või lossis
 kaubasaatja, kaubasaaja või kaubasaatja või kaubasaaja nimel tegutsev kolmas
 isik;
 c)
 kauba vedamine tekil või lahtistel laevadel, kui
 see on kaubasaatjaga kokku lepitud või kui see on kooskõlas konkreetse
 kaubatehingu tavadega või kui seda nõuavad kehtivad eeskirjad;
 d)
 kauba liik, millest tingitult on sel oht täielikult
 või osaliselt kaotsi minna või kahjustuda, eriti purunemise, rooste,
 kõdunemise, kuivamise, lekkimise, loomuliku kao (mahus või kaalus) või
 kahjurite või näriliste tõttu;
 e)
 pakendi puudumine või halb seisund, mille
 tagajärjel kaup võib oma olemuse tõttu kaotsi minna või kahjustatud saada, kui
 see ei ole pakendatud või kui pakend on defektne;
 f)
 kaupa tuvastada võimaldavate märgiste ebapiisavus
 või ebatäpsus;
 g)
 päästeoperatsioonid või üritatud
 päästeoperatsioonid siseveeteedel;
 h)
 elusloomade vedu, välja arvatud juhul, kui vedaja
 ei ole võtnud meetmeid või järginud veolepingus kokku lepitud juhtnööre.
 (2)
 Kui juhtumi tingimuste tõttu võib kahju omistada
 ühele või mitmele käesoleva artikli lõikes 1 loetletud asjaolule või riskile,
 siis eeldatakse, et selle põhjustas selline asjaolu või risk. See eeldus ei
 kehti, kui kahjustatud pool tõestab, et tekitatud kahju ei tulene või ei tulene
 üksnes mõnest käesoleva artikli lõikes 1 nimetatud asjaolust või riskist.
 Artikkel 19. Hüvitise
 arvutamine
 (1)
 Kui vedaja on vastutav kauba täieliku kaotsimineku
 eest, peab ta maksma hüvitist, mis vastab kaupade väärtusele veolepingus
 sätestatud tarnekohas ja -päeval. Tarnet muule isikule kui see, kellel on õigus
 kaup saada, peetakse kauba kaotsiminekuks.
 (2)
 Kauba osalise kaotsimineku või kahjustumise korral
 vastutab vedaja üksnes kaotsi läinud kauba väärtuse ulatuses.
 (3)
 Kauba väärtus fikseeritakse vastavalt kaubabörsi
 hinnale või, kui sellist hinda pole, vastavalt turuhinnale või, kui pole ei
 kaubabörsi ega turuhinda, sama liiki ning sama kvaliteediga kauba
 tavaväärtusele tarnekohas.
 (4)
 Kauba puhul, mis oma olemuse tõttu võib veo ajal
 kaduda, vastutab vedaja veo pikkusest hoolimata üksnes selle osa kao eest, mis
 ületab loomulikku kadu (mahus või kaalus), nagu veolepingu pooled on kindlaks
 määranud või, kui nad ei ole seda teinud, vastavalt sihtkohas kehtivatele
 eeskirjadele või kehtivale tavale.
 (5)
 Käesoleva artikli sätted ei mõjuta vedaja õigusi
 seoses veotasuga, nagu need on sätestatud veolepingus või, kui erikokkulepped
 selles valdkonnas puuduvad, kohaldatavates riiklikes eeskirjades või tavades.
 Artikkel 20. Vastutuse
 piirmäärad
 (1)
 Sõltuvalt artiklist 21 ja käesoleva artikli
 lõikest 4 ning hoolimata tema vastu esitatud nõuetest ei ületa vedaja
 vastutus mingil juhul piirsummat, milleks on 666,67 arvestusühikut kaotsi
 läinud või kahjustada saanud pakendi või muu transpordiühiku kohta või 2
 arvestusühikut kilogrammi kohta, nagu on kindlaks määratud veodokumendis,
 olenevalt sellest, kumb on suurem. Kui pakend või muu transpordiüksus on
 konteiner ning veodokumendis ei mainita konteinerisse lisatud pakendit või
 transpordiüksust, asendatakse 666,67 arvestusühiku summa 1 500 arvestusühiku
 summaga konteineri kohta ilma sisalduva kaubata ning lisaks 25 000
 arvestusühiku summa konteineris sisalduva kauba eest.
 (2)
 Kui kauba koos vedamiseks kasutatakse konteinerit,
 alust või sarnast veovahendit, peetakse pakendiks või transpordiüksuseks
 pakendit või muud transpordiüksust, mis on märgitud transpordidokumendis
 sellises veovahendis või sellisel veovahendil pakendatuks. Välja arvatud
 eespool kirjeldatud juhul, peetakse kaupu sellises veovahendis või sellisel
 veovahendil üheks transpordiüksuseks. Juhul kui veovahend ise on kaotsi läinud
 või kahjustunud, peetakse seda veovahendit, kui see ei kuulu vedajale ega ole
 muul viisil tema esitatud, üheks eraldi transpordiüksuseks.
 (3)
 Tarne hilinemisest tuleneva kahju korral ei ületa
 vedaja vastutus veotasu summat. Lõike 1 ja käesoleva lõike esimese lause kohane
 koguvastutus ei ületa siiski piirmäära, mis kehtestataks lõike 1 alusel
 kauba, mille suhtes vastutus tekib, täieliku kaotsimineku korral.
 (4)
 Lõikes 1 märgitud vastutuse piirmäärad ei
 kehti järgmistel juhtudel:
 a)
 kui transporditava kauba või toodete liik ja suurem
 väärtus on sõnaselgelt veodokumendis sätestatud ning vedaja ei ole neid
 täpsustusi ümber lükanud või
 b)
 kui pooled on sõnaselgelt kokku leppinud vastutuse
 suuremates piirmäärades.
 (5)
 Vedajalt, tegelikult vedajalt ja nende töötajatelt
 ja esindajatelt tagasi nõutava hüvitise koondsumma sama kahju eest ei ületa
 kokku käesolevas artiklis sätestatud vastutuse piirmäärasid.
 Artikkel 21. Vastutuse
 piiramise õiguse kaotamine
 (1)
 Vedajal või tegelikul vedajal ei ole õigust
 käesolevas konventsioonis või veolepingus sätestatud vastutusest vabastustele
 ja vastutuse piirmääradele, kui tõestatakse, et ta ise põhjustas kahju teo või
 tegematajätmisega kas kavatsusega sellist kahju põhjustada või hooletuse tõttu,
 teades, et selline kahju tõenäoliselt tekib.
 (2)
 Samuti ei ole vedaja või tegeliku vedaja
 teenistuses olevatel isikutel ja esindajatel õigust käesolevas konventsioonis
 või veolepingus sätestatud vastutusest vabastamistele ja vastutuse
 piirmääradele, kui tõestatakse, et nemad ise põhjustasid kahju lõikes 1
 kirjeldatud viisil.
 Artikkel 22
 Vastutusest vabastamise
 ja vastutuse piirmäärade kohaldamine
 Käesolevas konventsioonis või veolepingus
 sätestatud vastutusest vabastamisi ja vastutuse piirmäärasid kohaldatakse
 veolepingus käsitletud kauba kaotsimineku või kahjustumise või tarne
 hilinemisega seotud nõude korral hoolimata sellest, kas selline nõue põhineb
 lepingul, kahju kannatamisel või muul õiguslikul alusel.
 VI PEATÜKK. NÕUETE
 ESITAMISE AJAVAHEMIK
 Artikkel 23. Kahjust teatamine
 (1)
 Kui kaubasaaja kauba reservatsioonideta vastu
 võtab, on see prima facie tõend selle kohta, et vedaja on tarninud kauba
 samas seisukorras ja koguses, nagu see talle vedamiseks üle anti.
 (2)
 Vedaja ja kaubasaaja võivad nõuda kauba seisukorra
 ja koguse kontrollimist tarnekohas kahe poole juuresolekul.
 (3)
 Kui kauba kaotsiminek või kauba kahjustumine on
 ilmne, tuleb kaubasaaja märkused esitada kirjalikult koos täpsustusega
 kahjustuse üldise liigi kohta hiljemalt tarnehetkel, välja arvatud juhul, kui
 kaubasaaja ja vedaja on ühiselt kauba seisukorda kontrollinud.
 (4)
 Kui kauba kaotsiminek ja kahjustused ei ole ilmsed,
 tuleb kaubasaaja märkustest teavitada kirjalikult, märkides kahjustuse üldise
 liigi, hiljemalt 7 järjestikuse päeva jooksul pärast tarnet; sellisel juhul
 peab kahjustatud pool tõestama, et kahju tekkis ajal, mil kauba eest vastutas
 vedaja.
 (5)
 Tarne hilinemisest tuleneva kahju eest ei maksta
 hüvitist, välja arvatud juhul, kui kaubasaaja suudab tõestada, et teavitas
 vedajat hilinemisest 21 järjestikuse päeva jooksul pärast kauba tarnet ning et
 vedaja sai selle teate kätte.
 Artikkel 24. Nõudeõiguse
 aegumine
 (1)
 Kõik nõuded, mis tulenevad käesoleva
 konventsiooniga reguleeritavast lepingust, on ajaliselt piiratud ühe aastaga
 alates päevast, millal kaup kaubasaajale tarniti või oleks pidanud tarnitama.
 Aegumiseperioodi alguskuupäeva perioodi hulka ei arvestata.
 (2)
 Isik, kelle vastu nõue esitatakse, võib igal ajal
 aegumisperioodi jooksul seda perioodi pikendada, esitades kahjustatud poolele
 kirjaliku avalduse. Aegumisperioodi võib pikendada veel ühe või mitme järgmise
 avaldusega.
 (3)
 Aegumisperioodi peatamist ja katkestamist
 reguleeritakse veolepingu suhtes kohaldatava riigi õigusega. Nõude esitamine
 vastutuse piiramiseks kõikide kahju tekitanud sündmustest tulenevate nõuete korral
 katkestab aegumisperioodi.
 (4)
 Regressinõude võib käesoleva konventsiooni kohaselt
 vastutavale isikule esitada ka pärast käesoleva artikli lõigetes 1 ja 2
 sätestatud aegumisperioodi, kui menetlust alustatakse 90 päeva jooksul alates
 päevast, millal nõude esitanud isik nõude lahendas või kohtukutse sai, või kui
 menetlust alustatakse pikema perioodi jooksul vastavalt selle riigi seadustele,
 kus menetlus algatatakse.
 (5)
 Nõudeõigust, mis on aegunud, et saa rakendada
 vastunõude või tasaarvestamisena.
 VII PEATÜKK. LEPINGULISE
 VABADUSE PIIRID
 Artikkel 25.
 Lepinguliste tingimuste kehtetuks tunnistamine
 (1)
 Kõik lepingulised tingimused, mille eesmärk on
 välistada või piirata või artikli 20 lõike 4 sätetest tulenevalt
 suurendada vedaja, tegeliku vedaja või nende teenistuses olevate isikute või
 esindajate vastutust käesoleva konventsiooni tähenduses, muuta
 tõendamiskoormist või piirata nõuete esitamise perioode või artiklites 23 ja 24
 osutatud piiranguid, on kehtetud. Mis tahes tingimus, mille kohaselt on kaup
 kindlustatud vedaja kasuks, on samuti kehtetu.
 (2)
 Olenemata käesoleva artikli lõikest 1 ning
 piiramata artikli 21 kohaldamist, on lubatud lepingulised tingimused,
 milles täpsustatakse, et vedaja või tegelik vedaja ei vastuta kahju eest, mis
 tuleneb:
 a)
 laeva omaniku, kapteni või muu laeval, tõukurlaeval
 või puksiiril töötava isiku teost või tegematajätmisest sõidu ajal või
 tõugatava või pukseeritava konvoi moodustamise või laiali võtmise ajal
 eeldusel, et vedaja järgis meeskonna jaoks artikli 3 lõikes 3
 sätestatud kohustusi, välja arvatud juhul, kui tegu või tegematajätmine tuleneb
 kavatsusest kahju põhjustada või hooletust käitumisest, teades, et selline
 kahju tõenäoliselt tekib;
 b)
 tulekahjust või plahvatusest laeval, kui ei ole
 võimalik tõestada, et tulekahju või plahvatus tulenes vedaja või tegeliku
 vedaja või nende teenistuses olevate isikute või esindajate veast või laeva
 rikkest;
 c)
 riketest, mis on laeval või üüritud või prahitud
 laeval enne reisi, kui ta suudab tõestada, et selliseid rikkeid ei olnud
 nõuetekohasest hoolsusest hoolimata võimalik avastada enne reisi algust.
 VIII PEATÜKK. LISASÄTTED
 Artikkel 26. Üldavarii
 Miski käesolevas konventsioonis ei takista
 veolepingu sätete või riiklike õigusaktide kohaldamist kahjusumma arvutamise ja
 makstavate osamaksete suhtes üldavarii korral.
 Artikkel 27
 Muud kohaldatavad sätted
 ning tuumakahjustus
 (1)
 Käesolev konventsioon ei muuda rahvusvahelistes
 konventsioonides või siseriiklikes õigusaktides sätestatud vedaja õigusi ja
 kohustusi seoses sisevee- ja merelaevade omanike vastutuse piiramisega.
 (2)
 Vedaja vabastatakse käesoleva konventsiooni alusel
 vastutusest tuumaõnnetuse põhjustatud kahju eest, kui tuumaenergia valdkonnas
 vastutust reguleerivate siseriiklike õigusaktide ja eeskirjade kohaselt on
 kahju eest vastutav tuumaseadme käitaja või muu volitatud isik.
 Artikkel 28.
 Arvestusühik
 Käesoleva konventsiooni artiklis 20
 nimetatud arvestusühik on Rahvusvahelise Valuutafondi määratletud arvestusühik.
 Artiklis 20 nimetatud summad konverteeritakse riigi omavääringusse selle
 omavääringu väärtuse põhjal kohtuotsuse kuupäeval või poolte kokku lepitud
 kuupäeval. Osalisriigi omavääringu väärtus arvestusühikutes väljendatult
 arvutatakse vastavalt väärtuse määramise meetodile, mida Rahvusvaheline
 Valuutafond kõnealusel kuupäeval kasutab oma ülekannete ja muude tehingute
 suhtes.
 Artikkel 29. Täiendavad
 riiklikud sätted
 (1)
 Käesolevas konventsioonis sätestamata juhtudel
 kohaldatakse veolepingu suhtes poolte vahel kokku lepitud riigi õigust.
 (2)
 Sellise kokkuleppe puudumise korral kohaldatakse
 selle riigi õigust, millega veoleping on kõige lähemalt seotud.
 (3)
 Eeldatakse, et veoleping on kõige lähemalt seotud
 riigiga, kus asub vedaja peamine tegevuskoht lepingu sõlmimise ajal, kui
 lastimissadam või kauba ülevõtmiskoht või lossimissadam või tarnekoht või
 kaubasaatja peamine tegevuskoht asub samuti selles riigis. Kui vedajal maismaal
 tegevuskoht puudub ja ta sõlmib veolepingu oma laeva pardal, siis eeldatakse,
 et leping on kõige lähemalt seotud riigiga, kus laev on registreeritud või
 mille lipu all see sõidab, kui lastimissadam või kauba ülevõtmiskoht või
 lossimissadam või tarnekoht või kaubasaatja peamine tegevuskoht asub samuti
 selles riigis.
 (4)
 Vedajale antud tegeliku garantii suhtes artikli 10
 lõikes 1 sätestatud nõuetega seoses kohaldatakse selle riigi õigust, kus kaup
 asub
 IX PEATÜKK
 AVALDUSED
 REGULEERIMISALA KOHTA
 Artikkel 30
 Vedu mööda konkreetseid
 siseveeteid
 (1)
 Iga riik võib konventsiooni allkirjastamise,
 ratifitseerimise, heakskiitmise või sellega ühinemise ajal esitada avalduse, et
 ei kohalda käesolevat konventsiooni lepingute suhtes, mis käsitlevad vedu mööda
 teatud siseveeteid, mis asuvad nende territooriumil ja mille suhtes
 rahvusvahelised meresõidueeskirjad ei kehti ja mis ei ühenda selliseid
 rahvusvahelisi veeteid. Siiski ei tohi selline avaldus hõlmata kõiki asjaomase
 riigi peamisi veeteid.
 (2)
 Kui veolepingu eesmärk on kauba vedu ilma
 ümberlaadimiseta nii lõikes 1 nimetatud avalduses nimetamata kui ka
 nimetatud veeteedel, kohaldatakse sellise lepingu suhtes samamoodi käesolevat
 konventsiooni, välja arvatud juhul, kui viimast liiki veeteedel läbitav vahemaa
 on pikem.
 (3)
 Kui esitatud on lõike 1 kohane avaldus, võib
 mis tahes teine osalisriik esitada avalduse, et ta ei kohalda samuti käesoleva
 konventsiooni sätteid avalduses nimetatud lepingute suhtes. Käesoleva lõike
 kohaselt esitatud avaldus jõustub konventsiooni jõustumisel lõike 1 kohase
 avalduse esitanud riigis, kuid mitte varem, kui konventsioon jõustub selles
 riigis, mis on esitanud käesoleva lõike kohase avalduse.
 (4)
 Käesoleva artikli lõigetes 1 ja 3 nimetatud
 avaldused võib igal ajal täielikult või osaliselt tagasi võtta, teatades
 sellest hoiulevõtjale ning märkides kuupäeva, millal avaldus kehtivuse kaotab.
 Selliste avalduste tagasivõtmine ei mõjuta juba sõlmitud lepinguid.
 Artikkel 31
 Riigisisene transport
 või tasuta transport
 Iga riik võib käesoleva konventsiooni
 allkirjastamisel, ratifitseerimisel, heakskiitmisel või sellega ühinemisel või
 mis tahes ajal pärast seda esitada avalduse, et kohaldab käesolevat
 konventsiooni ka: a)
 a)
 veolepingute suhtes, mille kohaselt asuvad nii
 lastimissadam või ülevõtmiskoht kui ka lossimissadam või tarnekoht tema
 territooriumil;
 b)
 erandina artikli 1 lõikest 1 tasuta veo
 suhtes.
 Artikkel 32
 Vastutusega seotud
 piirkondlikud sätted
 (1)
 Iga riik võib käesoleva konventsiooni
 allkirjastamisel, ratifitseerimisel, heakskiitmisel või sellega ühinemisel või
 mis tahes ajal pärast seda esitada avalduse, et kaubaveo suhtes, mis toimub
 selliste lastimissadamate või kauba ülevõtmiskoha ning lossimissadamate või
 tarnekohtade vahel, millest kas mõlemad asuvad tema territooriumil või üks asub
 tema territooriumil ja teine riigi territooriumil, mis on esitanud samasuguse
 avalduse, ei vastuta vedaja sellise kahju eest, mille on tekitanud
 laevaomaniku, kapteni või muu laeval, tõukurlaeval või puksiiril töötava isiku tegu
 või tegevusetus sõidu ajal või pukseeritava või tõugatava konvoi moodustamisel,
 eeldusel et vedaja on järginud kohustusi, mis on sätestatud meeskonnale
 artikli 3 lõikes 3, välja arvatud juhul, kui tegu või tegematajätmine
 tuleneb kavatsusest põhjustada kahju või hooletust käitumisest, teades, et
 selline käitumine tekitab tõenäoliselt kahju.
 (2)
 Kõnealune säte lõikes 1 osutatud vastutuse
 kohta jõustub kahe osalisriigi vahel, kui käesolev konventsioon jõustub teises
 samasuguse avalduse esitanud riigis. Kui riik on esitanud avalduse pärast
 konventsiooni jõustumist asjaomases riigis, jõustub lõikes 1 osutatud
 vastutust käsitlev säte selle kuu esimesel päeval, mis järgneb kolmekuulise
 perioodi möödumisele alates avalduse teatamisest hoiulevõtjale. Vastutust käsitlevat
 sätet kohaldatakse üksnes nende veolepingute suhtes, mis on sõlmitud pärast
 sätte jõustumist.
 (3)
 Lõike 1 kohaselt esitatud avalduse võib igal
 ajal tagasi võtta, teatades sellest hoiulevõtjale. Tagasivõtmise korral
 kaotavad lõikes 1 osutatud vastutust käsitlevad sätted kehtivuse
 teatamisele järgneva kuu esimesel päeval või teates märgitud hilisemal ajal.
 Tagasivõtmist ei kohaldata nende veolepingute suhtes, mis on sõlmitud enne
 vastutust käsitlevate sätete kehtivuse lõppemist.
 X PEATÜKK. LÕPPSÄTTED
 Artikkel 33
 Allakirjutamine,
 ratifitseerimine, heakskiitmine, ühinemine
 (1)
 Käesolev konventsioon on avatud kõikidele riikidele
 allakirjutamiseks hoiulevõtja peakorteris ühe aasta jooksul. Allakirjutamise
 periood algab päeval, mil hoiulevõtja kinnitab, et kõik käesoleva konventsiooni
 autentsed tekstid on kättesaadavad.
 (2)
 Riigid võivad saada käesoleva konventsiooni
 osalisriikideks:
 a)
 sellele ratifitseerimis- või
 heakskiitmisreservatsioonita alla kirjutades,
 b)
 sellele ratifitseerimis- või
 heakskiitmisreservatsiooniga alla kirjutades, tingimusel see järgnevalt
 ratifitseerida või heaks kiita;
 c)
 sellega pärast allakirjutamise tähtpäeva ühinedes.
 (3)
 Ratifitseerimis-, heakskiitmis- või ühinemiskirjad
 antakse hoiule hoiulevõtjale.
 Artikkel 34. Jõustumine
 (1)
 Käesolev konventsioon jõustub selle kuu esimesel
 päeval, mis järgneb kolmekuuse perioodi möödumisele kuupäevast, mil viis riiki
 on käesolevale konventsioonile ratifitseerimis- või
 heakskiitmisreservatsioonita alla kirjutanud või andnud hoiulevõtjale hoiule
 ratifitseerimis-, heakskiitmis- või ühinemiskirjad.
 (2)
 Igas riigis, mis kirjutab käesolevale
 konventsioonile ratifitseerimis- või heakskiitmisreservatsioonita alla või
 annab ratifitseerimis-, heakskiitmis- või ühinemiskirjad hoiulevõtjale hoiule
 pärast käesoleva konventsiooni jõustumist, jõustub käesolev konventsioon selle
 kuu esimesel päeval, mis järgneb kolmekuuse perioodi möödumisele kuupäevast,
 mil ratifitseerimis- või heakskiitmisreservatsioonita alla kirjutati või
 hoiulevõtjale ratifitseerimis-, heakskiitmis- või ühinemiskirjad hoiule anti.
 Artikkel 35.
 Denonsseerimine
 (1)
 Osalisriik võib käesoleva konventsiooni
 denonsseerida ühe aasta möödumisel kuupäevast, mil käesolev konventsioon
 asjaomases riigis jõustus.
 (2)
 Denonsseerimisteade antakse hoiule hoiulevõtjale.
 (3)
 Denonsseerimine jõustub selle kuu esimesel päeval,
 mis järgneb ühe aasta möödumisele kuupäevast, mil denonsseerimisteade esitati,
 või pärast denonsseerimisteates märgitud pikemat perioodi.
 Artikkel 36.
 Läbivaatamine ja muutmine
 Mitte vähema kui ühe kolmandiku käesoleva
 konventsiooni osalisriikide nõudel kutsub hoiulevõtja kokku osalisriikide
 konverentsi käesoleva konventsiooni läbivaatamiseks või muutmiseks.
 Artikkel 37
 Vastutuse piiramise
 summade ja arvestusühikute muutmine
 (1)
 Olenemata artikli 36 sätetest, edastab
 hoiulevõtja juhul, kui esitatakse ettepanek vaadata üle artikli 20
 lõikes 1 määratletud summa või asendada artiklis 28 määratletud ühik
 muu ühikuga ning kui seda nõuab mitte vähem kui neljandik käesoleva
 konventsiooni osalisriikidest, ettepaneku kõikidele ÜRO Euroopa Majanduskomisjoni,
 Reini navigatsiooni keskkomisjoni ning Doonau komisjoni liikmetele ning
 kõikidele osalisriikidele ning kutsub kokku konverentsi, mille ainus eesmärk on
 muuta artikli 20 lõikes 1 määratletud summat või asendada
 artiklis 28 määratletud ühik muu ühikuga.
 (2)
 Konverents toimub kõige varem kuus kuud pärast
 ettepaneku edastamise kuupäeva.
 (3)
 Konverentsil on õigus osaleda kõikidel käesoleva
 konventsiooni osalisriikidel, hoolimata sellest, kas nad on lõikes 1 nimetatud
 organisatsioonide liikmed või mitte.
 (4)
 Muudatused võetakse vastu konverentsil viibivate ja
 hääletusel osalevate konventsiooni osalisriikide kahe kolmandiku
 häälteenamusega, eeldusel et hääletusel on kohal mitte vähem kui pool käesoleva
 konventsiooni osalisriikidest.
 (5)
 Artikli 20 lõikes 1 määratletud summa
 muutmist käsitleva arutelu jooksul võtab konverents arvesse kahjustuseni viinud
 sündmustest saadud õppetunde ja eelkõige nendest tulenenud kahju summat,
 muutusi rahalistes väärtustes ning kavandatud muudatuse mõju kindlustuskulule.
 (6)
 a)
 Summa muutmine kooskõlas käesoleva artikliga võib
 jõustuda kõige varem viie aasta möödumisel päevast, mil käesolev konventsioon
 allakirjutamiseks avati, ning kõige varem viie aasta möödumisel päevast, mil
 jõustus kooskõlas käesoleva artikliga tehtud eelmine muudatus.
 b)
 Summat ei tohi suurendada nii palju, et see ületab
 käesolevas konventsioonis sätestatud vastutuse piirmäära, mida on suurendatud
 kuus protsenti aasta kohta, arvutatuna vastavalt liitintressi põhimõttele
 alates päevast, mil käesolev konventsioon allakirjutamiseks avati.
 c)
 Summat ei tohi suurendada nii palju, et see ületab
 käesolevas konventsioonis sätestatud vastutuse piirmäära kolmekordselt.
 (7)
 Hoiulevõtja teavitab kõiki osalisriike mis tahes
 muudatustest, mis on kooskõlas lõikega 4 vastu võetud. Muudatus loetakse
 heakskiidetuks kaheksateistkümne kuu möödumisel teavitamise päevast, välja
 arvatud juhul, kui selle perioodi jooksul mitte vähem kui neljandik riikidest,
 mis olid muudatust käsitleva otsuse tegemise ajal osalisriigid, on teatanud
 hoiulevõtjale, et nad ei kiida muudatust heaks; sellisel juhul lükatakse
 muudatus tagasi ja see ei jõustu.
 (8)
 Muudatus, mis on loetud kooskõlas lõikega 7
 heakskiidetuks, jõustub kaheksateist kuu möödumisel selle heakskiitmisest.
 (9)
 Muudatus on siduv kõikidele osalisriikidele, välja
 arvatud juhul, kui nad denonsseerivad käesoleva konventsiooni kooskõlas
 artikliga 35 mitte hiljem kui kuus kuud enne muudatuse jõustumist.
 Denonsseerimine jõustub muudatuse jõustudes.
 (10)
 Kui muudatus on vastu võetud, kuid kavandatud
 kaheksateistkuuline heakskiitmisperiood ei ole möödunud, on muudatus juhul, kui
 see jõustub, siduv riigile, mis saab osalisriigiks nimetatud perioodil.
 Riigile, mis saab osalisriigiks pärast nimetatud perioodi, on kooskõlas
 lõikega 7 heaks kiidetud muudatus siduv. Käesolevas lõikes loetletud
 juhtudel on muudatus riigile siduv kohe, kui see jõustub, või kohe, kui
 käesolev konventsioon asjaomases riigis jõustub, kui viimane toimub hiljem.
 Artikkel 38. Hoiulevõtja
 (1)
 Käesolev konventsioon antakse hoiule Ungari
 Vabariigi valitsusele.
 (2)
 Hoiulevõtja:
 a)
 edastab kõikidele riikidele, kes osalesid
 diplomaatilisel konverentsil kaupade siseveetranspordi lepingut käsitleva
 Budapesti konventsiooni vastuvõtmiseks, kontrollimiseks käesoleva konventsiooni
 ametliku keeleversiooni, mis ei olnud konverentsi ajal kättesaadav;
 b)
 teavitab kõiki punktis a osutatud riike mis
 tahes muudatusettepanekutest kooskõlas punktiga a edastatud teksti kohta;
 c)
 määrab kuupäeva, millal kõik käesoleva
 konventsiooni ametlikud keeleversioonid on viidud üksteisega vastavusse ja neid
 peetakse autentseteks;
 d)
 teatab kõikidele punktis a osutatud riikidele
 kooskõlas punktiga c määratud kuupäeva;
 e)
 saadab kõikidele riikidele, kes olid kutsutud
 diplomaatilisele konverentsile kaupade siseveetranspordi lepingut käsitleva
 Budapesti konventsiooni vastuvõtmiseks, ning neile, kes on käesolevale
 konventsioonile alla kirjutanud või sellega ühinenud, käesoleva konventsiooni
 tõestatud koopiad;
 f)
 teavitab kõiki riike, kes on käesolevale
 konventsioonile alla kirjutanud või sellega ühinenud:
 i.
 mis tahes uuest allakirjutamisest, teatest või
 avaldusest, märkides allakirjutamise, teate või avalduse kuupäeva;
 ii.
 käesoleva konventsiooni jõustumise kuupäevast;
 iii.
 käesoleva konventsiooni mis tahes denonsseerimisest
 ning kuupäevast, millal selline denonsseerimine jõustub;
 iv.
 mis tahes muudatusest, mis on vastu võetud
 kooskõlas käesoleva konventsiooni artiklitega 36 ja 37, ning sellise muudatuse
 jõustumise kuupäevast;
 v.
 mis tahes teabevahetusest, mis on nõutud käesoleva
 konventsiooni alusel.
 (3)
 Pärast käesoleva konventsiooni jõustumist edastab
 hoiulevõtja ÜRO sekretariaadile käesoleva konventsiooni tõestatud koopia
 registreerimiseks ja avaldamiseks kooskõlas ÜRO põhikirja artikliga 102.
 KOOSTATUD Budapestis kahekümne teisel juunil
 2001. aastal ühes originaaleksemplaris, mille hollandi-, inglis-, prantsus-,
 saksa- ja venekeelne tekst on võrdselt autentsed.
 SELLE KINNITUSEKS on alla kirjutanud
 täievolilised esindajad pärast oma valitsuselt nõuetekohaste täisvolituste
 saamist käesolevale konventsioonile alla kirjutanud.


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 25.8.2007
 SV
 Europeiska unionens officiella tidning
 C 199/3
 Domstolens dom (stora avdelningen) av den 26 juni 2007 (begäran om förhandsavgörande från Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien – Österrike) – T Mobile Austria GmbH, 3G Mobile Telecommunications GmbH, mobilkom austria AG, tidigare mobilkom austria AG & Co. KG, master-talk Austria Telekom Service GmbH & Co. KG, ONE GmbH, Hutchison 3G Austria GmbH, tele.ring Telekom Service GmbH, och tele.ring Telekom Service GmbH, som har övertagit TRA 3G Mobilfunk GmbH:s rättigheter, mot Republik Österreich
 (Mål C-284/04) (1)
 (Sjätte mervärdesskattedirektivet - Skattepliktiga transaktioner - Begreppet ekonomisk verksamhet - Artikel 4.2 - Tilldelning av rättigheter som medger användning av en bestämd del av radiofrekvensspektrumet som är reserverad för teletjänster)
 (2007/C 199/04)
 Rättegångsspråk: tyska
 Hänskjutande domstol
 Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien
 Parter i målet vid den nationella domstolen
 Sökande: T Mobile Austria GmbH, 3G Mobile Telecommunications GmbH, mobilkom austria AG, tidigare mobilkom austria AG & Co. KG, master-talk Austria Telekom Service GmbH & Co. KG, ONE GmbH, Hutchison 3G Austria GmbH, tele.ring Telekom Service GmbH, och tele.ring Telekom Service GmbH, som har övertagit TRA 3G Mobilfunk GmbH:s rättigheter,
 Svarande: Republik Österreich
 Saken
 Förhandsavgörande – Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien – Tolkning av artikel 4.5 och bilaga D punkt 1 i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund (EGT L 145, s. 1; svensk specialutgåva, område 9, volym 1, s. 28) – Verksamhet eller transaktion som utförs av offentligrättsligt organ såsom myndighet – Tilldelning genom anbudsförfarande av frekvenser till mobiltelefonoperatörer
 Domslut
 Artikel 4.2 i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund skall tolkas på så sätt att tilldelning via auktion från den nationella regleringsmyndigheten med ansvar för frekvenstilldelning av sådana rättigheter som rättigheter att använda frekvenser i det elektromagnetiska spektrumet i syfte att tillhandahålla allmänheten mobilteletjänster inte utgör ekonomisk verksamhet i den mening som avses i denna bestämmelse, och omfattas följaktligen inte av tillämpningsområdet för detta direktiv.
 (1) EUT C 262, 23.10.2004.


type: contracts

text:
 23.5.2017
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 L 134/46
 ROZHODNUTÍ PODVÝBORU EU-GRUZIE PRO ZEMĚPISNÁ OZNAČENÍ č. 1/2015
 ze dne 25. listopadu 2015,
 kterým se přijímá jeho jednací řád [2017/879]
 PODVÝBOR EU-GRUZIE PRO ZEMĚPISNÁ OZNAČENÍ,
 s ohledem na Dohodu o přidružení mezi Evropskou unií a Evropským společenstvím pro atomovou energii a jejich členskými státy na jedné straně a Gruzií na straně druhé (1) (dále jen „dohoda“), a zejména na článek 179 uvedené dohody,
 vzhledem k těmto důvodům:
 (1)
 Části dohody se v souladu s článkem 431 dohody prozatímně provádějí od 1. září 2014.
 (2)
 Podle článku 179 dohody má Podvýbor pro zeměpisná označení sledovat vývoj, pokud jde uplatňování dohody v oblasti zeměpisných označení, a slouží jako fórum pro spolupráci a dialog o zeměpisných označeních.
 (3)
 Podle čl. 179 odst. 2 dohody má Podvýbor pro zeměpisná označení přijmout svůj jednací řád,
 PŘIJAL TOTO ROZHODNUTÍ:
 Článek 1
 Přijímá se jednací řád Podvýboru pro zeměpisná označení uvedený v příloze.
 Článek 2
 Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem přijetí.
 V Tbilisi dne 25. listopadu 2015.
 Za Podvýbor pro zeměpisná označení
 předseda
 Nikolos GOGILIDZE
 (1) Úř. věst. L 261, 30.8.2014, s. 4.
 PŘÍLOHA
 JEDNACÍ ŘÁD PODVÝBORU EU-GRUZIE PRO ZEMĚPISNÁ OZNAČENÍ
 Článek 1
 Obecná ustanovení
 1. Podvýbor pro zeměpisná označení, zřízený podle článku 179 Dohody o přidružení mezi Evropskou unií a Evropským společenstvím pro atomovou energii a jejich členskými státy na jedné straně a Gruzií na straně druhé (dále jen „dohoda“), je nápomocen Výboru pro přidružení ve složení pro obchod ve smyslu čl. 408 odst. 4 dohody (dále jen „Výboru pro přidružení ve složení pro obchod“) při plnění jeho úkolů.
 2. Podvýbor pro zeměpisná označení plní úkoly stanovené v článku 179 dohody.
 3. Podvýbor pro zeměpisná označení se skládá ze zástupců Evropské komise a Gruzie příslušných záležitosti týkající se zeměpisných označení.
 4. Každá strana jmenuje vedoucího delegace, který bude kontaktní osobou pro všechny záležitosti týkající se tohoto podvýboru.
 5. Vedoucí delegací zastávají funkci předsedy Podvýboru pro zeměpisná označení v souladu s článkem 2.
 6. Každý vedoucí delegace může převést všechny úkoly spojené s funkcí vedoucího delegace nebo kterýkoli z těchto úkolů na jmenovaného zástupce; v takovém případě se veškeré dále uvedené odkazy na vedoucího delegace vztahují i na jmenovaného zástupce.
 7. Stranami se v tomto jednacím řádu rozumí strany definované v článku 428 dohody.
 Článek 2
 Předsednictví
 Strany předsedají Podvýboru pro zeměpisná označení střídavě po dobu 12 měsíců. První období začíná dnem prvního zasedání Rady přidružení a končí 31. prosince téhož roku.
 Článek 3
 Zasedání
 1. Není-li stranami dohodnuto jinak, konají se zasedání Podvýboru pro zeměpisná označení na žádost jedné ze stran nejpozději do 90 kalednářních dní od podání této žádosti, a to střídavě v Unii a Gruzii.
 2. Každé zasedání Podvýboru pro zeměpisná označení svolá předseda v čase a na místě dohodnutém oběma stranami. Oznámení o svolání zasedání vydá předseda Podvýboru pro zeměpisná označení nejpozději 28 kalendářních dní přede dnem konání zasedání, pokud se strany nedohodnou jinak.
 3. Kdykoli je to možné, svolá se pravidelné zasedání Podvýboru pro zeměpisná označení v dostatečném předstihu před pravidelným zasedáním Výboru pro přidružení ve složení pro obchod.
 4. Výjimečně mohou zasedání Podvýboru pro zeměpisná označení probíhat za použití jakýchkoli technologických prostředků, na nichž se strany dohodnou, například prostřednictvím videokonference.
 Článek 4
 Delegace
 Strany jsou před každým zasedáním prostřednictvím sekretariátu Podvýboru pro zeměpisná označení informovány o zamýšleném složení delegací, jež se mají zasedání za každou stranu účastnit.
 Článek 5
 Sekretariát
 1. Funkci tajemníků Podvýboru pro zeměpisná označení vykonávají společně úředník Evropské komise a úředník Gruzie jmenovaní vedoucími delegací a společně plní úkoly sekretariátu v duchu vzájemné důvěry a spolupráce.
 2. Sekretariát Výboru pro přidružení ve složení pro obchod je informován o všech rozhodnutích, zprávách a jiných dohodnutých opatřeních Podvýboru pro zeměpisná označení.
 Článek 6
 Korespondence
 1. Korespondence určená Podvýboru pro zeměpisná označení se zasílá tajemníkovi kterékoli ze stran, který obratem uvědomí druhého tajemníka.
 2. Sekretariát Podvýboru pro zeměpisná označení zajistí, aby korespondence určená Podvýboru pro zeměpisná označení byla zasílána předsedovi tohoto podvýboru a případně rozesílána jako dokumenty uvedené v článku 7.
 3. Korespondenci předsedy zasílá stranám sekretariát jménem předsedy. Tato korespondence se případně rozesílá podle článku 7.
 Článek 7
 Dokumenty
 1. Dokumenty rozesílají tajemníci Podvýboru pro zeměpisná označení.
 2. Každá strana své dokumenty předává svému tajemníkovi. Tajemník tyto dokumenty předává tajemníkovi druhé strany.
 3. Tajemník Unie rozesílá dokumenty příslušným zástupcům Unie a tuto korespondenci vždy zasílá v kopii tajemníkovi Gruzie a tajemníkům Výboru pro přidružení ve složení pro obchod.
 4. Tajemník Gruzie rozesílá dokumenty příslušným zástupcům Gruzie a tuto korespondenci vždy zasílá v kopii tajemníkovi Unie a tajemníkům Výboru pro přidružení ve složení pro obchod.
 Článek 8
 Důvěrnost
 Zasedání Podvýboru pro zeměpisná označení jsou neveřejná, nerozhodnou-li strany jinak. Pokud strana předloží Podvýboru pro zeměpisná označení informace, jež označí za důvěrné, nakládá s nimi druhá strana jako s takovými.
 Článek 9
 Program zasedání
 1. Sekretariát Podvýboru pro zeměpisná označení vypracuje předběžný program každého zasedání a návrh závěrů stanovený v článku 10 a vychází přitom z návrhů stran. Předběžný program zasedání obsahuje body, o jejichž zařazení byl sekretariát stranami požádán, a příslušné podklady, a to nejpozději 21 kalendářních dní přede dnem konání zasedání.
 2. Předběžný program zasedání a příslušné dokumenty se rozešlou podle článku 7 nejpozději 15 kalendářních dní před zahájením zasedání.
 3. Pořad jednání přijímá předseda a vedoucí druhé delegace na začátku každého zasedání. Body neuvedené na předběžném programu mohou být do programu zahrnuty po dohodě stran.
 4. Předseda Podvýboru pro zeměpisná označení může se souhlasem druhé strany pozvat podle potřeby zástupce jiných subjektů stran nebo nezávislé odborníky v příslušném oboru, aby se zúčastnili zasedání a poskytli na něm informace ke konkrétním tématům. Strany zajistí, aby tito pozorovatelé nebo odborníci dodržovali požadavky na důvěrnost.
 5. Předseda Podvýboru pro zeměpisná označení může s ohledem na zvláštní okolnosti a po konzultaci se stranami zkrátit lhůty uvedené v odstavcích 1 a 2.
 Článek 10
 Zápis ze zasedání a závěry
 1. Tajemníci Podvýboru pro zeměpisná označení společně vypracují z každého jednání návrh zápisu.
 2. Zápis ze zasedání zpravidla obsahuje pro každý bod programu zasedání:
 a)
 seznam účastníků zasedání, seznam úředníků, kteří je doprovázejí, a seznam všech pozorovatelů nebo odborníků, kteří se zasedání účastnili;
 b)
 dokumenty předložené Podvýboru pro zeměpisná označení;
 c)
 prohlášení, o jejichž uvedení v zápise požádal Podvýbor pro zeměpisná označení, a
 d)
 v případě potřeby závěry ze zasedání podle odstavce 4.
 3. Návrh zápisu se předkládá Podvýboru pro zeměpisná označení ke schválení. Schválí se do 28 kalendářních dní od konání každého zasedání Podvýboru pro zeměpisná označení. Všem adresátům uvedeným v článku 7 je zaslána kopie zápisu.
 4. Tajemník Podvýboru pro zeměpisná označení strany, která mu předsedá, vypracuje návrh závěrů každého zasedání a rozešle jej stranám společně s programem zasedání nejpozději 15 kalendářních dní přede dnem konání zasedání. Tento návrh se během zasedání aktualizuje tak, aby na jeho konci mohl Podvýbor pro zeměpisná označení, není-li stranami dohodnuto jinak, přijmout závěry, které zohledňují následná opatření dohodnutá stranami. Po schválení se závěry připojí k zápisu a na některém z následujících zasedání Podvýboru pro zeměpisná označení se zkontroluje jejich provádění. Za tímto účelem přijme Podvýbor pro zeměpisná označení vzorový mechanismus, který umožní vyhledávání jednotlivých opatření podle konkrétní lhůty pro jejich přijetí.
 Článek 11
 Rozhodnutí
 1. Podvýbor pro zeměpisná označení má pravomoc přijímat rozhodnutí v otázkách uvedených v čl. 179 odst. 3 dohody. Tato rozhodnutí se přijímají po dohodě mezi stranami po dokončení příslušných vnitřních postupů pro jejich přijetí. Jsou pro strany závazná a strany přijmou příslušná opatření k jejich provedení.
 2. Každé rozhodnutí Podvýboru pro zeměpisná označení podepisuje předseda a stvrzují tajemníci Podvýboru pro zeměpisná označení. Aniž je dotčen odstavec 4, podepisuje předseda tyto dokumenty během zasedání, na nichž jsou příslušná rozhodnutí přijata.
 3. Pokud se na tom strany dohodnou, může Podvýbor pro zeměpisná označení přijímat rozhodnutí nebo schvalovat zprávy písemným postupem po dokončení příslušných vnitřních postupů. Písemný postup spočívá ve výměně nót mezi oběma tajemníky jednajícími se souhlasem stran. Za tímto účelem se znění návrhu rozešle podle článku 7, přičemž lhůta pro vyslovení jakýchkoli výhrad nebo provedení změn je nejméně 21 kalendářních dní. Předseda může s ohledem na zvláštní okolnosti a po konzultaci se stranami tyto lhůty zkrátit. Jakmile je znění dohodnuto, rozhodnutí nebo zprávu podepíše předseda a stvrdí tajemníci.
 4. Akty Podvýboru pro zeměpisná označení jsou označovány jako „rozhodnutí“ nebo „zpráva“. Rozhodnutí vstupují v platnost dnem přijetí, není-li v nich stanoveno jinak.
 5. Rozhodnutí se zasílají oběma stranám.
 6. Každá smluvní strana může rozhodnout o zveřejnění rozhodnutí Podvýboru pro zeměpisná označení ve svém příslušném úředním věstníku.
 Článek 12
 Zprávy
 Podvýbor pro zeměpisná označení předkládá zprávu o své činnosti Výboru pro přidružení ve složení pro obchod na každém pravidelném zasedání tohoto výboru.
 Článek 13
 Jazyky
 1. Jednacími jazyky Podvýboru pro zeměpisná označení jsou angličtina a gruzínština.
 2. Není-li stanoveno jinak, vychází Podvýbor pro zeměpisná označení ve svých jednáních z podkladů vyhotovených v těchto jazycích.
 Článek 14
 Výdaje
 1. Každá strana hradí veškeré vlastní náklady vzniklé v důsledku účasti na zasedáních Podvýboru pro zeměpisná označení, a to jak pokud jde o náklady na zaměstnance, cestovní výlohy a diety, tak výdaje za poštovné a telekomunikace.
 2. Výdaje související s pořádáním zasedání a rozmnožováním dokumentů hradí hostitelská strana zasedání.
 3. Výdaje spojené s tlumočením na zasedáních a překlady dokumentů do nebo z angličtiny a gruzínštiny podle čl. 13 odst. 1 hradí strana, jež zasedání pořádá.
 Tlumočení a překlady do nebo z jiných jazyků jsou hrazeny přímo stranou, která tyto služby požaduje.
 Článek 15
 Změny jednacího řádu
 Tento jednací řád může být změněn rozhodnutím Podvýboru pro zeměpisná označení v souladu s čl. 179 odst. 2 dohody.


text:
 Fontos jogi nyilatkozat
 |
 12006E/PRO/25
 Az Európai Közösséget létrehozó szerződés (Konszolidált változat) - D. Az Európai Közösséget létrehozó szerződéshez csatolt jegyzőkönyvek - (25.) Jegyzőkönyv egyes Nagy Britannia és Észak-Írország Egyesült Királyságára vonatkozó rendelkezésekről (1992.)
 Hivatalos Lap C 321 E , 29/12/2006 o. 0299 - 0301
 (25.) Jegyzőkönyvegyes Nagy Britannia és Észak-Írország Egyesült Királyságára vonatkozó rendelkezésekről (1992.)A MAGAS SZERZŐDŐ FELEK,ELISMERVE, hogy kormányának és parlamentjének erre vonatkozó külön határozata nélkül az Egyesült Királyság nem kötelezhető és nem vállal kötelezettséget arra, hogy a gazdasági és monetáris unió harmadik szakaszába lépjen,TUDOMÁSUL VÉVE az Egyesült Királyság Kormányának azon gyakorlatát, hogy hiteligényét a magánszektornak történő adósságeladással finanszírozza,MEGÁLLAPODTAK a következő rendelkezésekben, amelyeket az Európai Közösséget létrehozó szerződéshez csatolnak:1. Az Egyesült Királyság a Tanácsnak az e szerződés 121. cikke (2) bekezdése szerinti értékelését megelőzően értesíti a Tanácsot arról, hogy be kíván-e lépni a harmadik szakaszba.Az Egyesült Királyság csak akkor kötelezhető arra, hogy a harmadik szakaszba lépjen, ha erre irányuló szándékáról értesíti a Tanácsot.Ha a 121. cikk (3) bekezdése szerint nem határozzák meg a harmadik szakasz kezdetének időpontját, az Egyesült Királyság a harmadik szakaszba való belépésre irányuló szándékát 1998. január 1-je előtt közölheti.2. A 3–9. pontot akkor kell alkalmazni, ha az Egyesült Királyság értesíti a Tanácsot, hogy nem kíván a harmadik szakaszba lépni.3. Az Egyesült Királyságot nem lehet beleszámítani az azon tagállamok által alkotott többségbe, amelyek teljesítik az e szerződés 121. cikke (2) bekezdésének második francia bekezdésében és 121. cikke (3) bekezdésének első francia bekezdésében említett szükséges feltételeket.4. Az Egyesült Királyság fenntartja a monetáris politika területén a nemzeti joga szerint fennálló hatásköreit.5. E szerződés 4. cikkének (2) bekezdését, 104. cikkének (1) bekezdését, (9) és (11) bekezdését, 105. cikkének (1)–(5) bekezdését, 106., 108., 109., 110., 111., 112. cikkének (1) bekezdését és (2) bekezdésének b) pontját, valamint 123. cikkének (4) és (5) bekezdését az Egyesült Királyságra nem kell alkalmazni. Az e rendelkezésekben a Közösségre vagy a tagállamokra történő hivatkozások nem vonatkoznak az Egyesült Királyságra, a nemzeti központi bankokra történő hivatkozások pedig nem vonatkoznak a Bank of England-re.6. E szerződés 116. cikkének (4) bekezdését, valamint 119. és 120. cikkét továbbra is alkalmazni kell az Egyesült Királyságra. A 114. cikk (4) bekezdését és a 124. cikket az Egyesült Királyságra úgy kell alkalmazni, mintha eltéréssel rendelkezne.7. Az Egyesült Királyság szavazati jogát a Tanácsnak az 5. pontban felsorolt cikkekben említett jogi aktusai vonatkozásában felfüggesztik. E célból a minősített többségnek az e szerződés 122. cikkének (5) bekezdése szerinti kiszámításánál az Egyesült Királyság súlyozott szavazatát nem lehet figyelembe venni.Az Egyesült Királyság nem jogosult arra sem, hogy részt vegyen az EKB elnökének, alelnökének és Igazgatósága többi tagjának az e szerződés 112. cikke (2) bekezdésének b) pontja, illetve 123. cikkének (1) bekezdése szerinti kinevezésében.8. A Központi Bankok Európai Rendszere és az Európai Központi Bank alapokmányáról szóló jegyzőkönyv ("alapokmány") 3., 4., 6., 7., 9.2., 10.1., 10.3., 11.2., 12.1., 14., 16., 18–20., 22., 23., 26., 27., 30–34., 50. és 52. cikkét az Egyesült Királyságra nem kell alkalmazni.Az e cikkekben a Közösségre vagy a tagállamokra történő hivatkozások nem vonatkoznak az Egyesült Királyságra, a nemzeti központi bankokra vagy a részvényesekre történő hivatkozások pedig nem vonatkoznak a Bank of England-re.Az alapokmány 10.3. és 30.2. cikkében az "EKB jegyzett tőkéjére" történő hivatkozások nem vonatkoznak az Bank of England által jegyzett tőkére.9. E szerződés 123. cikkének (3) bekezdését és az alapokmány 44–48. cikkét — akár van eltéréssel rendelkező tagállam, akár nincs — a következő módosításokkal kell alkalmazni:a) a 44. cikkben az EKB és az EMI feladataira történő hivatkozások azokra a feladatokra vonatkoznak, amelyeket az Egyesült Királyságnak az e szakaszba történő belépést elutasító esetleges határozata következtében a harmadik szakaszban továbbra is teljesíteni kell;b) a 47. cikkben említett feladatokon túlmenően az EKB tanácsot ad és hozzájárul a Tanács valamennyi olyan határozatának előkészítéséhez is, amelyet a 10. pont a) és c) alpontjának megfelelően az Egyesült Királyságra vonatkozóan hoz meg;c) a Bank of England az EKB jegyzett tőkéjében való részesedését a működési költségekhez történő hozzájárulásként ugyanazon az alapon fizeti be, mint az eltéréssel rendelkező tagállamok nemzeti központi bankjai.10. Ha az Egyesült Királyság nem lép be a harmadik szakaszba, az erre vonatkozó értesítést a szakasz kezdetét követően bármikor megváltoztathatja. Ebben az esetben:a) az Egyesült Királyság csak akkor jogosult a harmadik szakaszba belépni, ha a szükséges feltételeknek eleget tesz. A Tanács — az Egyesült Királyság kérelmére és az e szerződés 122. cikkének (2) bekezdésében megállapított feltételekkel és eljárásnak megfelelően — határoz arról, hogy az Egyesült Királyság eleget tesz-e a szükséges feltételeknek.b) a Bank of England ugyanazon az alapon fizeti be a jegyzett tőkében való részesedését, ruház át devizatartalékot megtestesítő eszközöket az EKB-ra és járul hozzá annak tartalékaihoz, mint egy olyan tagállam nemzeti központi bankja, amelynek eltérését megszüntették.c) a Tanács az e szerződés 123. cikkének (5) bekezdésében megállapított feltételekkel és eljárásnak megfelelően meghozza azokat az egyéb határozatokat, amelyek ahhoz szükségesek, hogy az Egyesült Királyság beléphessen a harmadik szakaszba.Ha az Egyesült Királyság e jegyzőkönyv rendelkezéseinek értelmében a harmadik szakaszba lép, a 3–9. pont hatályát veszti.11. E szerződés 101. cikkét és 116. cikkének (3) bekezdését, valamint az alapokmány 21.1. cikkét nem érintve, mindaddig, amíg az Egyesült Királyság be nem lép a harmadik szakaszba, az Egyesült Királyság Kormánya fenntarthatja a Bank of England által biztosított úgynevezett "ways and means" hitelfelvételi lehetőséget.--------------------------------------------------


type: other

text:
UPRS Sodba I U 1347/2017-8
 ECLI:SI:UPRS:2017:I.U.1347.2017.8
 Bojana Prezelj Trampuž
 V postopkih dodeljevanja BPP se možnost razpolaganja s premoženjem upošteva kot relevantna okoliščina pri ugotavljanju izpolnjevanja pogojev za njeno upravičenost. Pravni standard "možnosti razpolaganja" je treba razumeti tako v okviru pravne upravičenosti do razpolaganja, ki prosilcu kot imetniku stvarne ali druge premoženjske pravice daje sposobnost, da to pravico prenese, jo obremeni, spremeni, ali se ji odpove, kot tudi v okviru možnosti prosilca, da to premoženje na kakšen drugačen pravnoposlovni način unovči (npr. da v najem) in si tako zagotovi lastna sredstva za uveljavljanje pravice do sodnega varstva.Gola dejstva, da so na nepremičnini vpisane hipoteke in da je premoženje v solastnini, ne pomenijo nezmožnosti razpolaganja s tem premoženjem in jih zato same po sebi ni mogoče šteti kot tistih okoliščin, ki bi premoženje izključevala iz obsega ugotavljanja finančnega kriterija za BPP.
 1. Z izpodbijano odločbo in sklepom je tožena stranka v I. točki izreka tožnikovo prošnjo za brezplačno pravno pomoč (v nadaljevanju BPP) za pravno svetovanje in zastopanje pred sodiščem I. stopnje v pravdnem postopku po nasprotni tožbi in v postopku mediacije, do eventualne združitve s pravdnim postopkom Okrajnega sodišča v Ljubljani, III P 701/2015, zaradi prenehanja vznemirjanja lastninske pravice pcto. 700,00 EUR, zavrnila. V II. točki izreka pa je tožena stranka tožnikovo prošnjo za oprostitev plačila sodnih taks po nasprotni tožbi v pravdnem postopku Okrajnega sodišča v Ljubljani, III P 701/2015, zavrgla.
 2. Iz obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je tožena stranka iz listin ter pridobljenih dokumentov ugotovila, da premoženje tožnika presega višino mejnega zneska 14.042,88 EUR, kar po določbi prvega odstavka 27. člena Zakona o socialno varstvenih prejemkih (v nadaljevanju ZSVarPre) izključuje njegovo pravico do BPP. Stanovanja na naslovu ... tožena stranka ni štela za stanovanje, v katerem tožnik živi v smislu 18. člena Zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev (ZUPJS), saj ima tožnik stalno prebivališče na naslovu ... in ga kot takega navaja tudi v svoji prošnji za dodelitev BPP ter v odgovoru na poziv tožene stranke. Po vpogledu v elektronsko zemljiško knjigo je tožena stranka ugotovila, da je tožnik solastnik 31/128 celote (ID ...60) ter do 31/128 celote (ID ...61) nepremičnine parc. št. ..., k.o. .... Tako na osnovnem položaju predmetne nepremičnine ID ...60 kot tudi nepremičnine ID ...61 je na podlagi sodbe Občinskega sodišča v Negotinu, P 697/2000 z dne 25. 1. 2001, zaznamovana prepoved oddaje v najem, odtujitve in obremenitve pri 31/128 deležu A.A., do pravnomočne in izvršljive sodbe o razdelitvi skupnega premoženja. Iz sklepa Okrajnega sodišča v Ljubljani, Dn 13062/2001 z dne 3. 3. 2003, izhaja, da se zaznamba prepovedi oddaje v najem, odtujitve ali obremenitve nanaša na 31/128 idealnega deleža A.A. v stanovanjski stavbi na parc. št. ..., k.o. .... Iz zgodovinskega ZK izpisa izhaja, da je bil A.A. solastnik 31/128 deleža navedene nepremičnine in sicer ID osnovnega položaja ...60. Prepoved odtujitve in obremenitve se nanaša na navedeni ID. Iz sklepa Okrajnega sodišča v Ljubljani, In 737/2008 z dne 15. 11. 2016, izhaja, da je kupec - upnik 31/128 deleža navedene nepremičnine (ID ...60) postala B.B.. Prepoved odtujitve in obremenitve se nanaša na navedeni ID.
 3. Tožnik je tudi solastnik 31/128 idealnega deleža navedene nepremičnine, ki ima osnovni položaj ID ...61, na katerem je tudi zaznamba prepovedi odtujitve in obremenitve, vendar tožena stranka ugotavlja, da za takšen vpis na ID ...61 ni pravne podlage, saj na podlagi sklepa Okrajnega sodišča v Ljubljani In 737/2008 z dne 15. 11. 2016, podlaga za vpis prepovedi odtujitve in obremenitve obstaja zgolj do 31/128 idealnega deleža (ID ...60), ne pa tudi dodatnega deleža, saj bi bo pomenilo, da se delež prepovedi odtujitve in obremenitve nanaša na 62/128, za kar pa ni pravne podlage. Tožena stranka je prepoved odtujitve in obremenitve upoštevala zgolj pri ID ...60 predmetne nepremičnine, medtem ko ga pri ID ...61 ni mogla upoštevati. Delež tožnika z ID ...60 navedene nepremičnine tožena stranka ni upoštevala kot premoženje tožnika, saj z njim ne more razpolagati, medtem ko z deležem na nepremičnini z ID ...61 tožnik lahko razpolaga.
 4. Tožena stranka je ugotovila, da je na deležu predmetne nepremičnine z ID ...61 vknjižena pravica prepovedi odtujitve, ki je vpisana na podlagi darilne pogodbe z dne 25. 12. 2000. Iz III. točke darilne pogodbe izhaja, da ima darovalec (tj. C.C.) trajno pravico uporabe na tem delu nepremičnine, obdarjenec (tožnik) pa to sprejme. V isti točki je določeno, da obdarjenec soglaša, da nepremičnino, ki je predmet te darilne pogodbe, ne sme prodati, zamenjati ali kako drugače odtujiti, dokler živi darovalec. Iz Centralnega registra prebivalstva RS izhaja, da je darovalka umrla ... 2014, zato vknjižena pravica prepovedi odtujitve na nepremičnini z ID ...61 ne velja več.
 5. Iz podatkov GURS in ZK izhaja, da je tožnik do 31/128 lastnik nepremičnine št. stavbe ..., št. dela stavbe 1, k.o. ..., ki v naravi predstavlja stanovanje v večstanovanjski stavbi na naslovu .... Po podatkih GURS tržna vrednost predmetnega stanovanja znaša 198.768,56 EUR, vrednost tožnikovega solastniškega deleža na navedeni nepremičnini pa znaša 48.139,26 EUR. Tožnik je na podlagi poziva tožene stranke pojasnil, da predmetne nepremičnine nima v posesti ter da jo ima B.B. in zato s predmetno nepremičnino ne more razpolagati.
 6. Tožena stranka ugotavlja, da so na nepremičnini ID ...61 vknjižene hipoteka, neprava stvarna služnost, služnost stanovanja in zaznamba izbrisne tožbe za izbris vknjižbe prenosa lastninske pravice, vendar to ne pomeni, da tožnik ne more razpolagati s tem premoženjem in ga zato samo po sebi ni mogoče šteti kot tisto okoliščino, ki bi premoženje izključevalo iz obsega ugotavljanja finančnega kriterija za dodelitev BPP. Prav tako dejstvo, da tožnik predmetne nepremičnine nima v posesti ne pomeni nezmožnosti razpolaganja s tem premoženjem. Tožnik ima možnost, da to premoženje, stanovanje na kakšen drugačen pravno poslovni način vnovči (npr. da v najem, zanj prejema uporabnino ali proda) in si tako zagotovi lastna sredstva za uveljavljanje pravice do sodnega varstva (prim. sodbo VSRS X Ips 236/2013). Tožnik tudi po pozivu tožene stranke z listinami ni izkazal, da je dejansko razpolaganje s predmetno nepremičnino omejeno. Tožena stranka zaključuje, da tožnik lahko razpolaga v pravnem prometu s 31/128 solastniškim deležem na predmetni nepremičnini (ID ...61), zato je tožena stranka tožnikov solastniški delež, ki znaša 48.139,26 EUR, upoštevala kot premoženje tožnika v postopku dodelitve BPP. Ker tožnik že z vrednostjo navedenega nepremičnega premoženja presega limit za dodelitev BPP, se tožena stranka ni spuščala v presojo višine drugega premoženja, niti v presojo lastnega dohodka tožnika.
 7. V II. točki izreka je tožena stranka tožnikovo zahtevo za oprostitev plačila sodnih taks po nasprotni tožbi v pravdnem postopku Okrajnega sodišča v Ljubljani III P 701/2015 na podlagi 1. točke prvega odstavka 129. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP), zavrgla kot nedovoljeno, saj je za odločanje o sodnih taksah pristojno sodišče, ki v zadevi odloča in ne tožena stranka. V obrazložitvi se sklicuje na prvi odstavek 12. člena Zakona o sodnih taksah (v nadaljevanju ZST-1), ki določa, da o oprostitvi, odlogu ali obročnem plačilu sodnih taks odloči sodišče prve stopnje na predlog stranke. Ker postopek po nasprotni tožbi pred pristojnim sodiščem še ni v teku, tožnikove prošnje v tem delu ni mogoče odstopiti v reševanje pristojnemu sodišču. Tožnik bo predlog za oprostitev plačila sodnih taks lahko podal pred pristojnim sodiščem ob uvedbi postopka, to je ob vložitvi nasprotne tožbe.
 8. Tožnik v tožbi navaja, da izpodbijana odločba in sklep nista izdana na podlagi zakona, Ustave RS in Evropske konvencije za človekove pravice (EKČP), temveč je odločitev tožene stranke popolnoma samovoljna oziroma arbitrarna, kar je prepovedano. Pri izdaji izpodbijane odločbe in sklepa je podana bistvena kršitev pravil postopka, dejansko stanje ni bilo pravilno ugotovljeno oziroma tožnik meni, da mu tožena stranka preprečuje vložiti revizije zoper sodbe Višjega sodišča v Ljubljani. Nadalje navaja, da je izrek odločbe nepravilen in nezakonit. V nadaljevanju tožbe opisuje različne pravdne postopke, ki se vodijo pred sodiščem in opisuje nestrinjanje glede vodenja teh postopkov. Dodaja, da so sodišča kriva, da ne more oddajati stanovanja v najem ali kako drugače uporabljati nepremičnino na ..., saj je B.B. na nezakonit način postala solastnica stanovanja na .... Prav tako so mu sodišča naredila veliko škode okrog navedene nepremičnine. Tožnik predlaga, da sodišče razpiše glavno obravnavo in izvede dokaze, ter predlaga, da sodišče tožbi ugodi, izpodbijano odločbo razveljavi (pravilno odpravi) ter zadevo vrne v novo odločanje z natančnimi navedbami, kako mora tožena stranka odločati, da bo tožniku dostopna BPP. Prosi tudi za oprostitev plačila sodne takse.
 9. Tožena stranka je poslala upravne spise, na tožbo pa ni odgovorila.
 11. V obravnavani zadevi odločitev tožene stranke o zavrnitvi BPP temelji na ugotovitvi, da tožnik ne izpolnjuje finančnega kriterija za dodelitev BPP, ker njegovo premoženje presega znesek 14.042,88 EUR, ki je opredeljen v 27. členu ZSVarPre.
 12. ZBPP v 13. členu določa, da je do BPP upravičena oseba, ki glede na svoj finančni položaj in glede na finančni položaj svoje družine brez škode za svojo socialno stanje in socialno stanje svoje družine ne bi zmogla stroškov sodnega postopka oziroma stroškov nudenja pravne pomoči. Šteje se, da je socialno stanje prosilca in njegove družine zaradi stroškov sodnega postopka oziroma stroškov nudenja pravne pomoči ogroženo, če mesečni dohodek prosilca oziroma mesečni povprečni dohodek na člana družine ne presega višine dveh osnovnih zneskov minimalnega dohodka, določenega z zakonom, ki ureja socialnovarstvene prejemke. Skladno s prvim odstavkom 14. člena ZBPP se materialni položaj prosilca in njegove družine ugotavlja glede na dohodke in premoženje prosilca ter dohodke in premoženje oseb, ki se za namen ugotavljanja materialnega položaja pri uveljavljanju pravic iz javnih sredstev, poleg vlagatelja upoštevajo po zakonu, ki ureja uveljavljanje pravic iz javnih sredstev (prvi odstavek 14. člena ZBPP). V skladu z drugim odstavkom 14. člena ZBPP pa se za ugotavljanje materialnega položaja prosilca in njegove družine uporabljajo določbe zakona, ki ureja socialno varstvene prejemke, o načinu ugotavljanja materialnega položaja oseb pri uveljavljanju pravice do denarne socialne pomoči. Skladno s prvim odstavkom 27. člena ZSVarPre pa se, ne glede na določbe tega poglavja, denarna socialna pomoč ne dodeli samski osebi ali družini, ki ima premoženje, ki se upošteva po zakonu, ki ureja uveljavljanje pravic iz javnih sredstev, ki dosega ali presega višino 48 osnovnih zneskov minimalnega dohodka.
 13. Po presoji sodišča je tožena stranka pravilno ugotovila, da tožnik glede na navedena zakonska določila ne izpolnjuje finančnega pogoja za dodelitev BPP. Glede navedenega sodišče sledi utemeljitvi izpodbijane odločbe, zato skladno z določilom drugega odstavka 71. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) ne bo ponavljalo razlogov za odločitev, ampak se v celoti sklicuje na utemeljitev v odločbi tožene stranke. Sodišče zgolj poudarja, da je tožena stranka pravilno ugotovila, da je iz podatkov GURS in zemljiške knjige razvidno, da je tožnik poleg tiste nepremičnine, v kateri živi, tudi solastnik nepremičnine do 31/128 (ID ...61) v k.o. ..., št. stavbe ..., št. dela stavbe 1. Tržna vrednost stanovanja znaša 198.768,56 EUR, tožnikov solastniški delež na navedeni nepremičnini pa znaša 48.139,26 EUR. Glede na navedeno se sodišče strinja s toženo stranko, da se na podlagi 27. člena ZZVarPre BPP ne dodeli osebi, ki ima premoženje, ki se upošteva po ZUPJS in ki presega znesek 14.042,88 EUR (to je 48 osnovnih zneskov minimalnega dohodka).
 14. Kot je tožniku že pojasnila tožena stranka, je glede pravnega standarda "možnost razpolaganja" Vrhovno sodišče RS v sodbi, X Ips 236/2013 z dne 10. 12. 2014, navedlo, da ga je treba razumeti tako v okviru pravne upravičenosti do razpolaganja, ki prosilcu kot imetniku stvarne ali druge premoženjske pravice daje sposobnost, da to pravico prenese, jo obremeni ali se ji odpove, kot tudi v okviru možnosti prosilca, da to premoženje na kakšen drugačen pravno poslovni način unovči (npr. da v najem) in si zagotovi lastna sredstva za uveljavljanje pravice do sodnega varstva. Po določbah Stvarnopravnega zakonika (SPZ) lahko solastnik razpolaga s svojo pravico brez soglasja drugih solastnikov. Lahko solastniški delež odsvoji, obremeni, kar pomeni, da solastniško razmerje na nepremičnini samo po sebi ne predstavlja ovire za prosto razpolaganje s tem premoženjem. Zato solastniškega deleža ni mogoče izključiti iz premoženja, ki se upošteva pri presoji izpolnjevanja finančnega kriterija za dodelitev BPP. Tožnik v tožbi ugovarja, da je B.B. na nezakonit način postala solastnica stanovanja na ... v idealnem deležu do 31/128, vendar sodišče dodaja, da to stanovanje ima ID ...60 in ga tožena stranka ni upoštevala pri ugotavljanju premoženja tožnika. Je pa tožena stranka kot premoženje tožnika upoštevala stanovanje z ID ...61. Po presoji sodišča je tožena stranka pravilno zaključila, da v skladu s sodno prakso Vrhovnega sodišče RS, lahko tožnik svoj solastniški delež proda ali ga da v najem, itd. Tožena stranka je tako po presoji sodišča na pravilno ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabila materialno pravo, ko je ugotovila, da znaša vrednost tožnikovega premoženja, ob upoštevanju solastniškega deleža 48.138,26 EUR in presega višino mejnega zneska 14.042,88 EUR, kar po določbi prvega odstavka 27. člena ZSVarPre izključuje tožnikovo pravico do BPP (enako tudi Upravno sodišče RS v sodbi I U 1832/2016 z dne 7. 2. 2017).
 15. Prav tako je po presoji sodišča pravilna odločitev tožene stranke v II. točki izreka izpodbijanega akta. Sodišče se strinja s toženo stranko, da v primeru ko postopek po nasprotni tožbi pred pristojnim sodiščem še ni v teku, tožnikove prošnje v tem delu ni mogoče odstopiti v reševanje pristojnemu sodišču. Tožnik bo lahko, tako kot je že tožena stranka navedla, predlog za oprostitev plačila sodnih taks podal pred pristojnim sodiščem ob uvedbi postopka, to je ob vložitvi nasprotne tožbe.
 16. Po povedanem je odločitev tožene stranke pravilna in zakonita, v postopku pa tudi niso bila kršena pravila postopka, na katere pazi sodišče po uradni dolžnosti, zato je sodišče tožbo na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 kot neutemeljeno zavrnilo.
 17. Tožnikove ugovore, da naj bi tožena stranka kršila tožnikove ustavne pravice in pravice iz EKČP, ter da mu tožena stranka želi škodovati, pa sodišče kot pavšalne in neutemeljene zavrača.
 18. V zvezi s tožnikovim predlogom, da ga sodišče oprosti plačila sodnih taks, pa sodišče pojasnjuje, da se na podlagi četrtega odstavka 10. člena Zakona o sodnih taksah (ZST-1) taksa ne plačuje v postopkih odločanja o dodelitvi BPP.
 19. Sodišče je odločilo na nejavni seji, ker so bili dokazi izvedeni in pravilno presojeni že v postopku izdaje izpodbijane odločbe (59. člen v zvezi z drugim odstavkom 51. člena ZUS-1).
 Zakon o socialno varstvenih prejemkih (2010) - ZSVarPre - člen 27, 27/1
 Opr št. sodišča II stopnje: UPRS Sodba I U 1364/2017-8 , z dne 18.07.2017, ECLI:SI:UPRS:2017:I.U.1364.2017.8.
 Opr št. sodišča II stopnje: UPRS Sodba I U 1362/2017-8 , z dne 18.07.2017, ECLI:SI:UPRS:2017:I.U.1362.2017.8.
 Opr št. sodišča II stopnje: UPRS Sodba I U 1363/2017-8 , z dne 18.07.2017, ECLI:SI:UPRS:2017:I.U.1363.2017.8.
 P2RvYy0yMDE1MDgxMTExNDA5Mzcw


type: wikipedia

text:
Doc. ThDr. Tomáš Galis, PhD. (* 22. december 1950, Selice) je slovenský rímskokatolícky diecézny biskup Žilinskej diecézy a prezident Slovenskej katolíckej charity.
 Životopis
 Tomáš Galis sa narodil ako prvé z piatich detí rodičov Štefana a Kristíny, rod. Šprlákovej. V roku 1966 ukončil základnú deväťročnú školu vo Vrútkach. V roku 1969 zmaturoval na Strednej všeobecnovzdelávacej škole Vrútky - dnes Gymnázium Jozefa Cígera Hronského. Od 1. októbra 1969 do 30. septembra 1973 študoval na Rímskokatolíckej cyrilometodskej bohosloveckej fakulte (RKCMBF) v Bratislave. V období od 1. októbra 1973 do 30. septembra 1975 vykonával základnú vojenskú službu.
 Diakonskú vysviacku prijal 2. júna 1976 a kňazskú vysviacku prijal 6. júna 1976 v Dóme sv. Martina v Bratislave. Vysvätil ho Július Gábriš, apoštolský administrátor trnavský pre službu v Banskobystrickej diecézy.
 Ako kaplán pôsobil od 1. júla 1976 vo farnosti Hriňová a od 1. júla 1979 vo farnosti Brezno. Od 1. októbra 1980 bol správcom farnosti Lazany a v roku 1988 sa stal správcom farnosti Kľak.
 Tri dni po svojej biskupskej vysviacke ho Rudolf Baláž menoval za svojho generálneho vikára. Túto funkciu zastával až do roku 1993, keď sa generálnym vikárom stal pomocný biskup Peter Dubovský.
 Pápež Ján Pavol II. vymenoval 28. augusta 1999 Tomáša Galisa za pomocného biskupa Banskobystrickej diecézy a za titulárneho biskupa bitského. 1. septembra ho Rudolf Baláž opätovne vymenoval za svojho generálneho vikára. Biskupské svätenie prijal 25. septembra 1999 v Banskej Bystrici z rúk svojho diecézneho biskupa Rudolfa Baláža.
 Od roku 1990 pôsobil aj ako rektor Kňazského seminára sv. Františka Xaverského a od roku 1991 ako vysokoškolský učiteľ na Teologickom inštitúte (súčasť RKCMBF UK) v Banskej BystriciBadíne. Vo svojej vedeckej a pedagogickej činnosti sa špecializoval na pastorálnu teológiu. V roku 1995 získal akademický titul „Licentiatus in Sacra Theologia“ (ThLic.) na Pápežskej teologickej akadémii (PAT) v Krakove v Poľsku a v roku 1998 titul „Doctor Sacrae Theologiae“ (ThDr.) a vedecko-akademickú hodnosť PhD. na RK CMBF UK v Bratislave. 4. mája 2000 verejne obhájil svoju habilitačnú prácu s názvom: „Počiatočná formácia kandidátov kňazstva“, na základe čoho bol menovaný rektorom UK vymenovaný za docenta pre odbor katolícka teológia s účinnosťou od 1. júna 2000.
 V roku 2000 bol na zasadaní Konferencie biskupov Slovenska (KBS) zvolený za štatutárneho zástupcu KBS pre zriadenie Katolíckej univerzity v Ružomberku a následne aj za jej veľkého kancelára.
 V rámci Konferencie biskupov Slovenska bol v roku 2001 menovaný za relátora o univerzitných štúdiách medzi KBS a Kongregáciou pre katolícku výchovu vo Vatikáne. 18. marca 2003 na zasadnutí KBS bol zvolený za člena Komisie pre klérus a poverený vedením subkomisie pre kňazské semináre a pastoráciu povolaní. Zároveň je predsedom Rady KBS pre mládež a univerzity.
 Súčasne so zriadením samostatnej diecézy v Žiline ho Svätý Otec Benedikt XVI. 14. februára 2008 vymenoval za jej prvého diecézneho biskupa. Do služby žilinského biskupa ho uviedol 8. marca 2008 v Žiline arcibiskup metropolita Stanislav Zvolenský.
 Dňa 17. decembra 2020 bolo zverejnené menovanie biskupa Tomáša Galisa za prezidenta Slovenskej katolíckej charity, menovací dekrét nadobudol platnosť 12. novembra 2020 na obdobie piatich rokov.
 Udelené biskupské svätenia
 Hlavný spolusvätiteľ
 Dávid Tencer - Reykjavík, Island, 31. október 2015
 Referencie
 Zdroje
 Životopis na na stránke Žilinskej diecézy
 Správa TK KBS o menovaní za diecézneho biskupa
 Osobnosti zo Selíc
 Biskupi Žilinskej diecézy
 Biskupi Banskobystrickej diecézy
 Kňazský seminár sv. Františka Xaverského


text:
 Biografia
 Nata ad Akmenė in Lituania il 6 gennaio 1894, Šimaitė divenne bibliotecaria presso l'Università di Vilnius nel 1940. Nel 1941, i nazisti invasero la Lituania e crearono il Ghetto di Vilna. Ha iniziato a frequentare il ghetto con il pretesto di recuperare i libri della biblioteca da studenti universitari ebrei. Nel corso dei tre anni successivi, ha contrabbandato cibo e armi leggere (aiutata da Kazys Boruta, tra gli altri), oltre che provviste e documenti letterari e storici per la Brigata di Carta; serviva anche come corriere postale per gli abitanti del ghetto in modo da mantenere i contatti con il mondo esterno. Trovò anche persone che avrebbero falsificato documenti per gli ebrei, offrì la sua casa come rifugio temporaneo per gli ebrei e portò di nascosto alcuni bambini ebrei fuori dal ghetto alle famiglie che trovò disponibili a nasconderli.
 Nell'aprile 1944, la Gestapo arrestò Šimaitė e la torturò. Il riscatto pagato dal rettore dell'università le risparmiò l'esecuzione immediata; fu deportata a Dachau e poi trasferita al campo di internamento di Ludelange in Francia. Dopo la liberazione dagli Alleati, Šimaitė rimase in Francia, lavorando come bibliotecaria, tranne per il periodo dal 1953 al 1956 trascorso in Israele.
 Il 15 marzo 1966, Yad Vashem riconobbe Šimaitė come Giusta tra le nazioni, piantando un albero in suo onore. Šimaitė morì fuori Parigi il 17 gennaio 1970 e, su sua richiesta, il suo corpo fu donato alla scienza. Nel 2015 le è stata intitolata a Vilnius la prima strada della Lituania in onore di un Giusto tra le Nazioni.
 Note
 Collegamenti esterni
 Lituani
 Soccorso agli ebrei durante l'Olocausto


text:
Ο Πήτερ Άντρε (Peter James Andrea, 27 Φεβρουαρίου 1973) είναι Άγγλος τραγουδιστής, ο οποίος μεγάλωσε στην Αυστραλία.
 Γεννήθηκε στο Χάροου του Λονδίνου στην Αγγλία. Μετά την αποτυχία της μουσικής του καριέρας, έλαβε μέρος στο δημοφιλές βρετανικό πρόγραμμα I'm a Celebrity, Get Me out of Here! (Είμαι Διασημότητα, Πάρε Με έξω από Εδώ) σε μια ζούγκλα της Αυστραλίας, όπου άρχισε μια ερωτική σχέση με την Αγγλίδα Κέιτυ Πράις (η οποία έχει το ψευδώνυμο Τζόρνταν).
 Τον Ιούνιο του 2005, γεννήθηκε ο γιος τους, ο Πήτερ Άντρε Τζούνιορ (και Τζούνιορ τον φωνάζουν) και τον Σεπτέμβριο του ίδιου έτους, παντρεύτηκαν στο Κάστρο του Χάικλερ, Νιούμπουρυ, Μπέρκσαϊρ.
 Παραπομπές
 Άγγλοι τραγουδιστές
 Βρετανοί κυπριακής καταγωγής