type: legislation

text:
 Důležité právní upozornění
 |
 52005PC0381(01)
 Návrh rozhodnutí Evropského Parlamentu a Rady, kterým se zavádí zjednodušený režim kontrol osob na vnějších hranicích vycházející z jednostranného uznávání některých dokladů Českou republikou, Estonskem, Kyprem, Lotyšskem, Litvou, Maďarskem, Maltou, Polskem, Slovinskem a Slovenskem za rovnocenná jejich vnitrostátním vízům za účelem průjezdu přes jejich území /* KOM/2005/0381 konecném znení - COD 2005/0158 */
 [pic] | KOMISE EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ |V Bruselu dne 22.8.2005KOM(2005) 381 v konečném znění2005/0158 (COD)2005/0159 (COD)NávrhROZHODNUTÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY,kterým se zavádí zjednodušený režim kontrol osob na vnějších hranicích vycházející z jednostranného uznávání některých dokladů Českou republikou, Estonskem, Kyprem, Lotyšskem, Litvou, Maďarskem, Maltou, Polskem, Slovinskem a Slovenskem za rovnocenná jejich vnitrostátním vízům za účelem průjezdu přes jejich územíNávrhROZHODNUTÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY,kterým se zavádí zjednodušený režim kontrol osob na vnějších hranicích vycházející z jednostranného uznávání některých povolení k pobytu vydaných Švýcarskem a Lichtenštejnskem členskými státy za účelem průjezdu přes jejich území.(předložené Komisí)ODŮVODNĔNĺ1. ÚVODVzájemné uznávání cestovních dokladů vydaných ostatními členskými státy je jednou ze základních zásad, o něž se opírá vytvoření prostoru bez vnitřních hranic. Cílem této zásady je umožnit státnímu příslušníkovi třetí země, který je držitelem cestovního dokladu vydaného členským státem plně se podílejícím na společném prostoru, vstup a/nebo volný pohyb v rámci společného prostoru, aniž by musel splnit jakékoli další požadavky. Předpokladem úspěšného uplatňování této zásady je vzájemná důvěra mezi partnery, pokud jde o bezpečnost dokladů, a odpovídající kontrola osob vycházející ze společných kritérií a postupů zaměřených na vyloučení jakéhokoli rizika spojeného s pohybem této kategorie osob.Stávající schengenské „ acquis “ upravuje zásadu vzájemného uznávání jednotných víz (článek 10 Úmluvy ze dne 19. června 1990 k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 mezi vládami Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích (dále jen „schengenská úmluva“)[1] potvrzenou článkem 2 nařízení (ES) č. 539/2001[2], která stanoví, že víza vydaná členským státem schengenské dohody jsou platná též při překročení vnějších hranic jiného členského státu schengenské dohody za účelem krátkodobého pobytu nebo průjezdu. Stávající ustanovení schengenské úmluvy (články 18 a 21 schengenské dohody) rovněž předpokládají systém vzájemného uznávání dlouhodobých víz a povolení k pobytu vydaných členskými státy plně uplatňujícími schengenské acquis . Tento systém vzájemného uznávání zahrnuje průjezd (článek 18) a krátkodobý pobyt (článek 21).Pro nové členské státy vyplývá z tzv. „dvoufázového procesu uplatňování schengenského acquis “ upraveného v článku 3 Aktu o přistoupení ve vztahu k ustanovení o vízech, že i když jsou od okamžiku přistoupení povinny uplatňovat příslušná ustanovení nařízení (ES) č. 539/2001, a stanovit tudíž pro státní příslušníky třetích zemí vyjmenovaných v příloze 1 citovaného nařízení vízovou povinnost, musí nadále vydávat svá vnitrostátní víza, dokud nebude přijato rozhodnutí Rady povolující jejich plné začlenění do schengenské zóny.Definice schengenského víza v článku 2 nařízení (ES) č. 539/2001 vylučuje možnost uznávat krátkodobá víza vydaná státem plně uplatňujícím schengenské acquis za rovnocenná vnitrostátním vízům vydávaným jiným členským státem, který není plně začleněn do společného prostoru, aby tento druhý členský stát nemohl na základě této chybějící rovnocennosti povolovat na svém území průjezd a pobyt státních příslušníků třetích zemí podléhajících vízové povinnosti, aniž by vyžadoval svá vnitrostátní víza. Citované nařízení navíc nepředpokládá rovnocennost povolení k pobytu a víz.Schengenská pravidla pro vzájemné uznávání cestovních dokladů použitelná za účelem průjezdu a krátkodobého pobytu nelze rovněž použít ve vztahu mezi starými a novými členskými státy od jejich přistoupení. Nové členské státy jsou tudíž po svém přistoupení povinny vydávat vnitrostátní víza ke vstupu na své území a průjezdu přes toto území státním příslušníkům třetích zemí podléhajícím vízové povinnosti podle nařízení (ES) č. 539/2001, a to i v případě, že jsou tyto osoby držiteli schengenského povolení k pobytu nebo schengenského víza nebo vnitrostátních víz k dlouhodobému pobytu vydaných státem schengenské dohody.Přestože veškerá ustanovení „schengenského acquis “ o vnějších hranicích, včetně čl. 5 odst. 3 schengenské úmluvy, byla zařazena mezi ustanovení schengenské dohody, která jsou v nových členských státech použitelná od okamžiku přistoupení v rámci jejich vzájemných vztahů a v rámci vztahů mezi novými a starými členskými státy[3], nezakládá tato skutečnost sama o sobě režim povinného vzájemného uznávání povolení k pobytu za účelem přechodu přes vnější hranice, neboť nezbytný základní prvek tohoto režimu vzájemného uznávání – tj. seznam dotčených povolení k pobytu stanovených v příloze XI Společné příručky – byl záměrně a výslovně vyloučen z kategorie I (ustanovení použitelná od přistoupení). Tento postup je plně v souladu se skutečností, že veškerá ustanovení schengenského acquis , kterými se zavádí režim vzájemného uznávání dokladů (víz, povolení k pobytu, ...), byla zařazena do kategorie II (ustanovení použitelná od data určeného Radou). Ustanovení čl. 5 odst. 3 pouze definuje a omezuje podmínky vstupu, které musí být kontrolovány.Ustanovení čl. 5 odst. 1 stejným způsobem upravuje podmínky vstupu pro státní příslušníky třetích zemí podléhající vízové povinnosti, aniž by zaváděl režim vzájemného uznávání víz ke krátkodobému pobytu. Ustanovení čl. 5 odst. 1 vychází ze systému povinného vzájemného uznávání víz ke krátkodobému pobytu zavedeného článkem 10 schengenské úmluvy. Tento čl. 5 odst. 1, který je rovněž použitelný v nových členských státech od data přistoupení, nestanoví povinnost starých členských států uznávat víza vydaná novými členskými státy; nestanoví ani povinnost nových členských států uznávat schengenská víza.Ustanovení čl. 5 odst. 3 navíc platí pouze pro státní příslušníky třetích zemí, kteří jsou držiteli povolení k pobytu a hodlají využít území jiného členského státu k průjezdu při návratu do svého bydliště; nevztahuje se na osoby, které hodlají využít území jiného členského státu k průjezdu ze státu, kde mají bydliště, do třetí země. Zjednodušený režim upravený čl. 5 odst. 3 se nevztahuje ani na držitele víz ke krátkodobému pobytu. Toto ustanovení tudíž neřeší většinu shora nastíněných problémů.Před svým vstupem do Evropské unie uznávaly v praxi některé nové členské státy, vzhledem ke své geografické poloze na hlavních průjezdních cestách, jednotná víza ke krátkodobému pobytu, víza k dlouhodobému pobytu a povolení k pobytu vydaná státem schengenské dohody za rovnocenná svým vnitrostátním vízům za účelem průjezdu a/nebo krátkodobého pobytu. Uznávání těchto dokladů vycházelo z dvoustranných dohod uzavřených mezi novými členskými státy a třetími zeměmi nebo z jednostranných vnitrostátních rozhodnutí[4]. Nové členské státy upozornily na administrativní obtíže, jimž čelí po vstupu do Evropské unie při přechodu od stávající praxe uznávání dokladů na nový režim vyžadující, aby vydávaly vnitrostátní víza k průjezdu nebo krátkodobému pobytu státním příslušníkům třetích zemí, kteří jsou držiteli schengenského víza nebo povolení k pobytu nebo víza k dlouhodobému pobytu vydaného státem schengenské dohody. Zdůrazňují zejména závažnou administrativní zátěž, kterou tento postup znamená pro jejich velvyslanectví a konzulární úřady v členských státech. Zdůraznily též, že osoby dotčené těmito opatřeními nepředstavují pro nové členské státy žádné riziko, neboť absolvovaly řadu přísných kontrol a vyšetření prováděných státy schengenské dohody, než jim byla vydána schengenská víza, povolení k pobytu nebo vnitrostátní víza.Stávající pravidla navíc neumožňují státům schengenské dohody uznávat povolení k pobytu vydaná třetími zeměmi, například povolení k pobytu vydaná Švýcarskem nebo Lichtenštejnskem, za účelem průjezdu přes schengenský prostor nebo krátkodobého pobytu v tomto prostoru. Z uvedené skutečnosti vyplývá, že státní příslušníci třetích zemí, kteří jsou držiteli povolení k pobytu vydaného Švýcarskem nebo Lichtenštejnskem a podléhají vízové povinnosti, musejí při průjezdu přes společný prostor při svém návratu do země původu žádat o vízum. Vzhledem k významné sezónní mobilitě (např. v době letních prázdnin) čelí konzulární úřady některých členských států ve Švýcarsku a Lichtenštejnsku, které jsou tímto pohybem osob vzhledem ke své geografické poloze zejména dotčeny, velké administrativní zátěži, neboť musejí v uvedených obdobích včas vydávat požadovaná víza. Podle průzkumu provedeného švýcarským Centrálním registrem cizích státních příslušníků v dubnu 2003 by se tento sezónní průjezd týkal 514 250 osob. Stejné problémy jsou spojeny rovněž s průjezdem osob, které jsou držiteli povolení k pobytu vydaných Lichtenštejnskem, přestože čísla jsou v jeho případě nižší[5].Švýcarské orgány v současnosti vyjímají z vízové povinnosti (ze zákona, který nabyl účinnosti v červenci 2000) držitele povolení k pobytu vydaných členským státem Evropské unie. Toto jednostranné uznávání povolení k pobytu vydaných členským státem Evropské unie za rovnocenná švýcarským vnitrostátním vízům se vtahuje na průjezdní vízum a vízum ke krátkodobému pobytu. Z dlouhodobějšího hlediska bude problematika uznávání švýcarského povolení k pobytu řešena prostřednictvím dohody podepsané dne 25. 10. 2004 s ohledem na přistoupení Švýcarska k schengenskému acquis . Podpis a – následná – ratifikace této dohody si však vyžádají určitý čas. Navíc je třeba posoudit veškeré nezbytné podmínky pro uplatnění uvedené dohody, než se bude moci Švýcarsko plně účastnit schengenského acquis . Stávající problém je však třeba řešit urychleně, aby byly uspokojeny zájmy členských států.Vzhledem k tomu, že „ acquis “ neobsahuje zvláštní ustanovení upravující uvedenou problematiku, a s cílem nalézt vhodné řešení pro potřeby členských států, zvážila Komise možnost přijmout zvláštní systém vycházející z metody jednostranného uznávání.2. DVA NÁVRHYV rámci řešení shora popsaných situací Komise zvážila potřebu přijmout vhodné řešení zajišťující vysokou úroveň bezpečnosti, které neohrozí základní zásady a hladké fungování schengenského prostoru.Navrhuje proto dva nástroje:Ve vztahu k novým členským státům rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady, kterým se zavádí zjednodušený režim kontrol osob na vnějších hranicích vycházející z jednostranného uznávání některých dokladů vydaných státy schengenské dohody novými členskými státy během přechodného období a předpokládající možnost rozšířit režim uznávání na doklady vydané jiným novým členským státem (státy) (ustanovení čl. 2 odst. 1) .Za tímto účelem Komise zohlednila:- zvláštní potřeby nových členských států v oblasti víz během přechodného období před jejich plným začleněním do schengenského prostoru, kdy se na ně budou vztahovat pravidla vzájemného uznávání předpokládaná v acquis ;- přísné kontroly a prověření, jež státní příslušníci třetích zemí absolvovali předtím, než jim příslušné orgány členských států vydaly schengenské nebo vnitrostátní doklady;- nízkou míru rizika, které tato kategorie osob představuje pro nové členské státyVe vztahu k povolením k pobytu vydaným Švýcarskem a Lichtenštejnskem rozhodnutí Evropského parlamentu a Rady, kterým se zavádí zjednodušený režim kontrol osob na vnějších hranicích vycházející z jednostranného uznávání některých povolení k pobytu vydaných Švýcarskem a Lichtenštejnskem za rovnocenná vízům vydaným členskými státy za účelem průjezdu přes jejich území (ustanovení čl. 2 odst. 2).Za účelem vymezení zvláštního režimu Komise zvážila:- trvající administrativní obtíže, na něž upozornily některé konzulární úřady členských států ve Švýcarsku a Lichtenštejnsku v souvislosti s vydáváním víz státním příslušníkům třetích zemí legálně žijícím a pracujícím v uvedených státech;- nízkou míru rizika, kterou pro členské státy představuje průjezd držitelů povolení k pobytu vydaných Švýcarskem a Lichtenštejnskem přes jejich území.2005/0158 (COD)NávrhROZHODNUTÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY,kterým se zavádí zjednodušený režim kontrol osob na vnějších hranicích vycházející z jednostranného uznávání některých dokladů Českou republikou, Estonskem, Kyprem, Lotyšskem, Litvou, Maďarskem, Maltou, Polskem, Slovinskem a Slovenskem za rovnocenná jejich vnitrostátním vízům za účelem průjezdu přes jejich územíEVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména na čl. 62 odst. 2 této smlouvy,s ohledem na návrh Komise[6],v souladu s postupem stanoveným v článku 251 Smlouvy,vzhledem k těmto důvodům:(1) Podle čl. 3 odst. 1 Aktu o přistoupení z roku 2003 jsou členské státy, které vstoupily do Evropské unie k 1. květnu 2004, povinny stanovit od tohoto data vízovou povinnost pro státní příslušníky třetích zemí uvedených v příloze I nařízení Rady (ES) č. 539/2001 ze dne 15. března 2001, kterým se stanoví seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci musí mít při překračování vnějších hranic vízum, jakož i seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci jsou od této povinnosti osvobozeni[7].(2) Podle čl. 3 odst. 2 Aktu o přistoupení z roku 2003 jsou ustanovení schengenského acquis o podmínkách a kritériích pro vydávání jednotných víz ke krátkodobému pobytu, a také ustanovení o vzájemném uznávání víz a ustanovení o rovnocennosti povolení k pobytu a víz za tímto účelem použitelná v členských státech pouze na základě rozhodnutí Rady. Pro tyto členské státy jsou však závazná od data přistoupení.(3) Nové členské státy jsou tudíž povinny vydávat vnitrostátní víza ke vstupu na své území a průjezdu přes ně státním příslušníkům třetích zemí, kteří jsou držiteli jednotného víza nebo víza k dlouhodobému pobytu nebo povolení k pobytu vydaného členským státem plně uplatňujícím schengenské acquis nebo obdobných dokladů vydaných jinými novými členskými státy.(4) Držitelé dokladů vydaných členskými státy plně uplatňujícími schengenské acquis a novými členskými státy nepředstavují pro nové členské státy žádné riziko, neboť absolvovali veškeré nezbytné kontroly prováděné jinými členskými státy. Aby nebyla na nové členské státy kladena další neodůvodněná administrativní zátěž, měla by být přijata společná pravidla dovolující členským státům jednostranně uznávat uvedené doklady za rovnocenné jejich vnitrostátním vízům a zavést zjednodušený režim kontrol osob na vnějších hranicích vycházející z jednostranného uznávání rovnocennosti příslušných dokladů.(5) Společná pravidla by měla platit v průběhu přechodného období do data, které bude určeno v rozhodnutí Rady uvedeném v prvním pododstavci článku 3 odst. 2 Aktu o přistoupení z roku 2003.(6) Uznání dokladu by mělo být omezeno na průjezd přes území jednoho nebo více nových členských států, aniž by tím byla dotčena možnost nových členských států vydávat vnitrostátní víza ke krátkodobému pobytu. Účast na společném systému by měla být dobrovolná, aniž by nové členské státy podléhaly dodatečným povinnostem dle definice v Aktu o přistoupení z roku 2003.(7) Společná pravidla by měla být použitelná pro jednotná víza ke krátkodobému pobytu, víza k dlouhodobému pobytu a povolení k pobytu vydaná členskými státy plně uplatňujícími schengenské acquis, a také pro víza ke krátkodobému pobytu, víza k dlouhodobému pobytu a povolení k pobytu vydaná ostatními novými členskými státy.(8) Musí být splněny vstupní podmínky stanovené v čl. 5 odst. 1 Úmluvy ze dne 19. června 1990 k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 mezi vládami Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích[8] (dále jen „schengenská úmluva“), s výjimkou čl. 5 odst. 1 písm. b), pokud je tímto rozhodnutím stanoven režim jednostranného uznávání mezi vnitrostátními průjezdními vízy vydanými novým členským státem a některými doklady vydanými členskými státy plně uplatňujícími schengenské acquis a obdobnými doklady vydanými ostatními novými členskými státy.(9) Vzhledem k tomu, že cíle navrhovaného opatření, tj. zavedení režimu jednostranného uznávání určeného k použití v nových členských státech, není možné v dostatečné míře dosáhnout na úrovni členských států, a lze jich tudíž z důvodu jejich rozsahu a účinků lépe dosáhnout na úrovni Společenství, může Společenství v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy přijmout vhodná opatření. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v citovaném článku nepřekročí toto rozhodnutí rámec toho, co je nezbytné k dosažení tohoto cíle,PŘIJALY TOTO ROZHODNUTÍ:Článek 1Tímto rozhodnutím se zavádí zjednodušený režim kontrol osob na vnějších hranicích umožňující České republice, Estonsku, Kypru, Lotyšsku, Litvě, Maďarsku, Maltě, Polsku, Slovinsku a Slovensku (dále jen nové členské státy) uznávat jednostranně některé doklady vydané členskými státy plně uplatňujícími schengenské acquis a doklady vydané ostatními novými členskými státy státním příslušníkům třetích zemí podléhajícím vízové povinnosti podle nařízení (ES) č. 539/2001 za rovnocenné svým vnitrostátním vízům za účelem průjezdu.Článek 21. Nový členský stát může považovat níže uvedené doklady vydané členskými státy plně uplatňujícími schengenské acquis za rovnocenné svým vnitrostátním vízům za účelem průjezdu, bez ohledu na státní příslušnost jejich držitelů:i) „jednotné vízum“ uvedené v článku 10 Úmluvy k provedení schengenské dohody;ii) „vízum k dlouhodobému pobytu“ uvedené v článku 18 Úmluvy k provedení schengenské dohody;iii) „povolení k pobytu“ obsažené příloze IV Společných konzulárních instrukcí.2. Rozhodne-li se nový členský stát uplatnit tohoto rozhodnutí, bude uznávat veškeré doklady uvedené v odst. 2 vydané členským státem plně uplatňujícím schengenské acquis nezávisle na státu, který příslušný doklad vydal.Článek 3Nový členský stát uplatňující článek 2 může dále uznávat víza ke krátkodobému pobytu, víza k dlouhodobému pobytu nebo povolení k pobytu vydaná jedním nebo více novými členskými státy za rovnocenná svým vnitrostátním vízům za účelem průjezdu.Doklady vydané novým členským státem, které mohou být uznávány podle tohoto rozhodnutí, jsou vyjmenovány v příloze.Článek 4Členské státy mohou uznávat některé doklady za rovnocenné svým vnitrostátním vízům za účelem průjezdu, pouze pokud délka trvání průjezdu státního příslušníka třetí země přes území nového členského státu (států) nepřekročí pět dní.Doba platnosti dokladů uvedených v článcích 2 a 3 bude odpovídat délce trvání průjezdu.Jednotná víza opravňující k jednomu vstupu, která byla použita ke vstupu na území členského státu plně uplatňujícího schengenské acquis , platí při zpáteční cestě jejich držitele pro průjezd přes území stejného nového členského státu.Článek 5Nové členské státy sdělí Komisi do 10 pracovních dní od vstupu tohoto rozhodnutí v platnost, zda jej hodlají uplatňovat.Komise zveřejní sdělení nových členských států v Úředním věstníku Evropské unie .Článek 6Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.Toto rozhodnutí je platné do data, které určí Rada v rozhodnutí přijatém podle čl. 3 odst. 2 Aktu o přistoupení z roku 2003.Článek 7Toto rozhodnutí je určeno České republice, Estonsku, Kypru, Lotyšsku, Litvě, Maďarsku, Maltě, Polsku, Slovinsku a Slovensku.V Bruselu dne .Za Evropský parlament Za Radupředseda/předsedkyně předseda/předsedkyně PŘÍLOHASeznam dokladů vydávaných novými členskými státyČESKÁ REPUBLIKAVíza- Vízum k pobytu do 90 dnů- Vízum za účelem převzetí povolení k pobytu VR- Vízum k pobytu nad 90 dnů- Diplomatické vízum- Zvláštní vízum- Vízum za účelem strpění VS- Vstupní vízum VV- Vízum za účelem dočasné ochrany VGPovolení k pobytu- Průkaz o povolení k pobytu pro státního příslušníka - Povolení k pobytu pro cizince[9]- Povolení k dlouhodobému pobytu (platné – do uplynutí doby platnosti – nejvýše 1 rok, lze jej prodloužit)- Povolení k trvalému pobytu (vydává se cizincům pobývajícím na území České republiky déle než 10 let). Časové omezení neplatí v případě, že cizinec je blízkým rodinným příslušníkem občana České republiky (slučování rodin) nebo pokud pobýval na území České republiky po dobu 8 let a jsou splněny další zákonem stanovené podmínky (§ 66 českého zákona č. 326/1999 Sb. o pobytu cizinců)KYPRVíza- Airport transit visas (Letištní tranzitní víza)- Transit visas (Průjezdní víza)- Travel visas (Cestovní víza - opravňují k jednomu, dvěma či více vstupům)Povolení k pobytu- Temporary residence permit (Povolení k přechodnému pobytu - za účelem zaměstnání, návštěvy, studia)- Entry permit (Povolení ke vstupu – za účelem zaměstnání, studia)- Immigration permit (Imigrační povolení – povolení k trvalému pobytu)LOTYŠSKÁ REPUBLIKAVíza- Latvijas vīza - Kategorija C ( vízum ke krátkodobému pobytu )- Latvijas vīza - Kategorija D ( vízum k dlouhodobému pobytu )Povolení k pobytu- Pastāvīgās uzturēšanās atļauja ( povolení k trvalému pobytu ) [10]- Termiņuzturēšanās atļauja ( povolení k přechodnému pobytu; doba platnosti v rozmezí šest měsíců až deset let)- Uzturēšanās atļauja ( povolení k pobytu )[11]- Termiņa (povolení k přechodnému pobytu; doba platnosti v rozmezí šest měsíců až deset let)- Atļaujas veids – pastāvīgās (povolení k trvalému pobytu)LITEVSKÁ REPUBLIKAVíza- Trumpalaikė viza ( vízum ke krátkodobému pobytu)- Ilgalaikė viza ( vízum k dlouhodobému pobytu )Povolení k pobytu- Leidimas laikinai gyventi Lietuvos Respublikoje (povolení k přechodnému pobytu; doba platnosti v rozmezí jeden rok až pět let)- Leidimas nuolat gyventi Lietuvos Respublikoje (povolení k trvalému pobytu)MAĎARSKOVíza- Rövid időtartamú beutazóvízum ( vízum ke krátkodobému pobytu )- Tartózkodási vízum (vízum k dlouhodobému pobytu)Povolení k pobytu- Tartózkodási engedély (Povolení k pobytu; doba platnosti v rozmezí jeden rok až čtyři roky, lze jej prodloužit)- Letelepedési engedély (Povolení k usazení; opravňuje držitele k pobytu na území Maďarska po neomezenou dobu, doba platnosti tohoto dokladu je 5 let)- Bevándorlási engedély (Imigrační povolení)[12]MALTAVíza- Airport transit visas (Letištní tranzitní víza)- Transit visas (Průjezdní víza - na dobu nepřesahující 5 dní)- Short-stay or Travel visas (Víza ke krátkodobému pobytu nebo cestovní víza - víza opravňující k jednomu nebo více vstupům)- Long-Stay Visas (Víza k dlouhodobému pobytu) ( opravňuje státní příslušníky třetích zemí, kteří hodlají vstoupit na území Malty z jiného důvodu než je imigrace, k pobytu v délce nejvýše 90 dní )- Group visas (Skupinová víza) (pobyt nepřesahující 30 dní)POLSKOVíza- Wiza wjazdowa (Vstupní vízum, obvykle pobyt do dvou týdnů, platné nejvýše po dobu jednoho roku)- Wiza pobytowa krotkoterminowa (Vízum ke krátkodobému pobytu, pobyt nejvýše na dobu tří měsíců, doba platnosti nejvýše pět let, obvykle však jeden rok)- Wiza pobytowa dlugoterminowa (Vízum k dlouhodobému pobytu, pobyt nejvýše na dobu jednoho roku, doba platnosti nejvýše pět let, obvykle však jeden rok)- Wiza dyplomatyczna (Diplomatické vízum, pobyt nejvýše na dobu tří měsíců, doba platnosti nejvýše pět let, obvykle však šest měsíců)- Wiza sluzbowa (Služební vízum, pobyt nejvýše tři měsíce v rámci období šesti měsíců, doba platnosti nejvýše pět let, obvykle však šest měsíců)- Wiza kurierska (Diplomatické kurýrní vízum, doba platnosti nejvýše šest měsíců)Povolení k pobytu- Karta pobytu (Karta opravňující k trvalému pobytu, série „PL“, doba platnosti nejvýše 10 let, vydávají se od 1. července 2001 cizincům, kteří získali povolení k přechodnému pobytu, povolení k trvalému pobytu, statut uprchlíka nebo souhlas za účelem strpění pobytu)- Karta stalego pobytu (Karta opravňující k trvalému pobytu, série „XS“, vydávala se před 30. červnem 2001 cizincům, kteří získali povolení k trvalému pobytu; doba platnosti deset let; poslední karta z této edice je platná do 29. června 2011)- Legitymacja dyplomatyczna (Diplomatický průkaz – béžový, vydává se akreditovaným velvyslancům a členům diplomatického sboru na vyslanectví)- Legitymacja konzularna (zielona) (Konzulární průkaz – zelený, vydává se vedoucím konzulárních úřadů a členům konzulárního sboru)- Legitymacja sluzbowa (Služební průkaz, vydává se administrativním, technickým a servisním zaměstnancům vyslanectví)SLOVINSKOVíza- Vizum za vstop ( vstupní vízum )- Vizum za kratkoročno bivanje C – (vízum ke krátkodobému pobytu)- Vizum za daljše bivanje D – (vízum k dlouhodobému pobytu)Povolení k pobytu- Dovoljenje za stalno prebivanje ( Povolení k trvalému pobytu )- Dovoljenje za začasno prebivanje ( Povolení k přechodnému pobytu; platnost nejvýše jeden rok, nestanoví-li slovinský zákon o pobytu cizinců jinak )SLOVENSKÁ REPUBLIKAVíza- Krátkodobé vízum ( vízum ke krátkodobému pobytu )- Dlouhodobé vízum ( vízum k dlouhodobému pobytu )Povolení k pobytu- Přechodný pobyt (povolení k přechodnému pobytu; vydává se cizincům pobývajícím na území Slovenské republiky, je platné nejvýše jeden rok s možností prodloužení nejdéle na dobu pěti let)- Trvalý pobyt (povolení k trvalému pobytu; platné nejprve na dobu tří let a poté natrvalo)2005/0159 (COD)NávrhROZHODNUTÍ EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY,kterým se zavádí zjednodušený režim kontrol osob na vnějších hranicích vycházející z jednostranného uznávání některých povolení k pobytu vydaných Švýcarskem a Lichtenštejnskem členskými státy za účelem průjezdu přes jejich území.EVROPSKÝ PARLAMENT A RADA EVROPSKÉ UNIE,s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství, a zejména čl. 62 odst. 2 písm. a) této smlouvy,s ohledem na návrh Komise[13],v souladu s postupem stanoveným v článku 251 Smlouvyvzhledem k těmto důvodům:(1) Článek 21 Úmluvy ze dne 19. června 1990 k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 mezi vládami Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích[14] (dále jen „schengenská úmluva“) předpokládá vzájemné uznávání povolení k pobytu vydaných členskými státy plně uplatňujícími schengenské acquis za rovnocenná jednotným vízům.(2) Stávající pravidla Společenství však neupravují zjednodušený režim kontrol osob na vnějších hranicích, na jehož základě by byla povolení k pobytu vydaná třetími zeměmi uznávána za rovnocenná jednotným vízům za účelem průjezdu přes společný prostor a krátkodobého pobytu v tomto prostoru.(3) Státní příslušníci třetích zemí, kteří jsou držiteli povolení k pobytu vydaného Švýcarskem a podléhají vízové povinnosti podle nařízení Rady (ES) č. 539/2001 ze dne 15. března 2001, kterým se stanoví seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci musí mít při překračování vnějších hranic vízum, jakož i seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci jsou od této povinnosti osvobozeni[15], musí při průjezdu přes společný prostor do své země původu žádat o vydání víza. Konzulární úřady členských států ve Švýcarsku proto musí vyřizovat velký počet žádostí o víza předkládaných těmito státními příslušníky třetích zemí. Obdobné obtíže nastaly ve vztahu k žádostem o víza předkládanými držiteli povolení k pobytu vydanými Lichtenštejnskem.(4) V důsledku dvoustupňového uplatňování schengenského acquis jsou nové členské státy, které vstoupily do Evropské unie k 1. květnu 2004, povinny od tohoto data vydávat vnitrostátní víza státním příslušníkům třetích zemí, kteří jsou držiteli povolení k pobytu vydaného Švýcarskem a Lichtenštejnskem a podléhají vízové povinnosti podle nařízení Rady (ES) č. 539/2001. Některé členské státy vyjádřily obavy z další administrativní zátěže, kterou tento postup přinese jejich konzulárním úřadům ve Švýcarsku a Lichtenštejnsku.(5) Není zřejmě nutné, aby byla pro tuto kategorii osob stanovena vízová povinnost, neboť představují pro členské státy nízkou míru rizika nedovoleného přistěhovalectví.(6) V rámci řešení situace členských států plně uplatňujících schengenské acquis i nových členských států na jejich konzulárních úřadech ve Švýcarsku a Lichtenštejnsku by měl být zaveden systém zjednodušeného režimu kontrol osob na vnějších hranicích vycházejícího z jednostranného uznávání některých povolení k pobytu vydaných příslušnými švýcarskými a lichtenštejnskými orgány za rovnocenná jednotným nebo vnitrostátním vízům.(7) Uznávání dokladů by mělo být omezeno na průjezd přes území jednoho nebo více členských států, aniž by tím byla dotčena možnost členských států vydávat víza ke krátkodobému pobytu.(8) Uplatňování režimu uznávání by mělo být povinné pro členské státy plně uplatňující schengenské acquis a dobrovolné pro nové členské státy uplatňující rozhodnutí .... během přechodného období do data, které určí Rada v souladu s prvním pododstavcem čl. 3 odst. 2 Aktu o přistoupení z roku 2003.(9) Musí být splněny vstupní podmínky stanovené v čl. 5 odst. 1 schengenské úmluvy s výjimkou čl. 5 odst. 1 písm. b), pokud je tímto rozhodnutím stanoven režim rovnocennosti mezi průjezdními vízy a povoleními k pobytu vydanými Švýcarskem a Lichtenštejnskem.(10) Vzhledem k tomu, že se cíl navrhovaného opatření přímo dotýká acquis Společenství o vízech a není jej možné dosáhnout na úrovni samotných členských států, a lze jej tudíž z důvodu jeho rozsahu a účinků lépe dosáhnout na úrovni Společenství, může Společenství v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy přijmout vhodná opatření. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v citovaném článku nepřekročí toto rozhodnutí rámec toho, co je nezbytné k dosažení tohoto cíle.(11) Ve vztahu k Islandské republice a Norskému království představuje toto rozhodnutí rozvoj ustanovení schengenského acquis a spadá proto do oblasti definované v čl. 1 písm. A rozhodnutí Rady 1999/437/ES ze dne 17. května 1999 o některých opatřeních pro uplatňování dohody uzavřené mezi Radou Evropské unie a Islandskou republikou a Norským královstvím o přidružení těchto dvou států k provádění, uplatňování a rozvoji schengenského acquis [16].(12) V souladu s články 1 a 2 Protokolu o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a Smlouvě o založení Evropského společenství, se Dánsko neúčastní přijetí tohoto rozhodnutí Radou a není jím proto vázáno ani nepodléhá jeho uplatňování. Avšak vzhledem k tomu, že toto rozhodnutí vychází ze schengenského acquis podle hlavy IV třetí části Smlouvy o založení Evropského společenství, rozhodne Dánsko v souladu s článkem 5 citovaného protokolu do šesti měsíců po přijetí tohoto rozhodnutí Radou, zda jej bude uplatňovat ve svých vnitrostátních právních předpisech či nikoli.(13) Toto rozhodnutí představuje rozvoj schengenského acquis , kterého se Spojené království v souladu s články 4 a 5 Protokolu začleňujícím schengenské acquis do rámce Evropské unie, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a Smlouvě o založení Evropského společenství, neúčastní, a nepodílí se tudíž na přijetí tohoto rozhodnutí, není jím vázáno ani nepodléhá jeho uplatňování.(14) Toto rozhodnutí představuje rozvoj schengenského acquis , kterého se Irsko v souladu s články 4 a 5 Protokolu začleňujícím schengenském acquis do rámce Evropské unie, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a Smlouvě o založení Evropského společenství, neúčastní, a nepodílí se tudíž na přijetí tohoto rozhodnutí, není jím vázáno ani nepodléhá jeho uplatňování,PŘIJALY TOTO ROZHODNUTÍ:Článek 1Tímto rozhodnutím se zavádí zjednodušený režim kontrol osob na vnějších hranicích vycházející z jednostranného uznávání některých povolení k pobytu vydaných Švýcarskem a Lichtenštejnskem státním příslušníkům třetích zemí podléhajícím vízové povinnosti podle nařízení (ES) č. 539/2001 členskými státy za rovnocenná jejich jednotným nebo vnitrostátním vízům za účelem průjezdu přes jejich území.Článek 2Členské státy plně uplatňující schengenské acquis jednostranně uznávají povolení k pobytu vydaná Švýcarskem a Lichtenštejnskem, která jsou uvedena v příloze.Nové členské státy uplatňující rozhodnutí ..., kterým se zavádí zjednodušený režim kontrol osob na vnějších hranicích vycházející z jednostranného uznávání některých dokladů Českou republikou, Estonskem, Kyprem, Lotyšskem, Litvou, Maďarskem, Maltou, Polskem, Slovinskem a Slovenskem za rovnocenná jejich vnitrostátním vízům za účelem průjezdu přes jejich území, mohou jednostranně uznávat povolení k pobytu uvedená v příloze tohoto rozhodnutí za rovnocenná jejich vnitrostátním průjezdním vízům do data, které určí Rada v souladu s čl. 3 odst. 2 Aktu o přistoupení z roku 2003.Článek 3Délka trvání průjezdu státního příslušníka třetí země přes území členského státu (států) nepřekročí pět dní.Doba platnosti dokladů uvedených v příloze musí odpovídat délce trvání průjezdu.Článek 4Nové členské státy sdělí Komisi do 10 pracovních dní od vstupu tohoto rozhodnutí v platnost, zda jej hodlají uplatňovat. Komise zveřejní sdělení nových členských států v Úředním věstníku Evropské unie .Článek 5Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dvacátým dnem po vyhlášení v Úředním věstníku Evropské unie.Článek 6Toto rozhodnutí je určeno členským státům.V Bruselu dne .Za Evropský parlament Za Radupředseda/předsedkyně předseda/předsedkyně PŘÍLOHA 1Seznam povolení k pobytu vydávaných Švýcarskou konfederací a Lichtenštejnskem uvedených v článku 2A. POVOLENÍ K POBYTU VYDÁVANÁ ŠVÝCARSKEM- Ausländerausweis B / Livret pour étrangers B / Libretto per stranieri B / Legitimaziun d’esters B(Povolení k přechodnému pobytu typu B. Vydává se v tříjazyčné nebo čtyřjazyčné verzi)(Šedé)– Ausländerausweis C / Livret pour étrangers C / Libretto per stranieri C(Povolení k trvalému pobytu typu C) (Zelené)- Ausländerausweis Ci / Livret pour étrangers Ci / Libretto per stranieri Ci(Povolení k pobytu typu Ci pro rodinné příslušníky úředníků působících v mezivládních organizacích a na zahraničních zastupitelských úřadech ve Švýcarské konfederaci. Týká se doprovázejícího partnera a dětí do 21 let) (Červené)B. POVOLENÍ K POBYTU VYDÁVANÁ LICHTENŠTEJNSKEM- Jahresaufenthaltsbewilligung (Povolení k přechodnému pobytu)- Niederlassungs bewilligung (Povolení k usazení platné na dobu neurčitou).GENERAL ANNEX1. LEGAL ANALYSIS:1.1 EP and Council Decision introducing a simplified regime for the control of persons at the external borders based on the unilateral recognition by Czech Republic, Estonia, Cyprus, Latvia, Lithuania, Hungary, Malta, Poland, Slovenia, Slovakia of certain documents as equivalent to their national visas for the purposes of transit through their territories.The proposed Decision is based on Article 62(2) of the Treaty establishing the European Community and is addressed to the new Member States. According to Article 62 (2), the Community can adopt measures on the crossing of the external borders of the Member States: first of all (point 2a), measures establishing “standards and procedures to be followed by Member States in carrying out checks on persons at such borders”; these measures deal in particular with the conditions for entry in view of a short stay in or transit through the area without internal borders; secondly (point 2b), measures on rules on visas for intended stays of no more than three months – including transit – in the Schengen area, i.e. on the prior authorisation required or not for crossing the external borders.Article 62 (2) (a) deals with the procedures for the carrying out of checks on persons crossing the external borders. This includes the control on required visas and authorisations; Article 62 (2) (b) deals with the matter of the uniform visa. One of the basic principles underlying the creation of an area without internal borders is that an authorisation given by one Member State being part of this area is also valid for crossing the external borders of the other Member States that are part of that area without internal borders. In an area without internal frontiers, such a mutual recognition of visa is compulsory. This is also true for the principle of the equivalence between a residence permit issued by another Member State and a visa issued by national authorities.As long as some Member States are applying the Schengen provisions on the crossing of external borders (point 2a) and on the visa lists (point 2b(i)), without being part of the area without internal borders, the compulsory mutual recognition cannot be imposed. However, it can be envisaged that a simplified regime can be established as regards the controls by the new Member States on certain persons crossing the external borders. This is the case as regards those third country nationals who hold visas and residence permits issued by Schengen Member States or another new Member State. These third country nationals having gone through strict screening either by a Schengen Member State or by another new Member State are not considered to present a threat to public policy or to represent a risk of illegal immigration. This being so, Member States not yet participating in the area without internal borders should be allowed to unilaterally recognise visa and residence permits issued by Schengen states or by another new Member State. -The regime will thus allow new Member States to simplify the control at the external borders by unilaterally recognising certain documents issued by Member States fully implementing the Schengen acquis as well as similar national documents issued by other new Member States. The regime will be applicable till the end of the transitory period and the full participation of the new Member States in the area without internal borders, date from which the mutual recognition of such documents becomes compulsory.The recognition regime would be limited to the purpose of transit through the territory of new Member States. Such a limitation is necessary in order to avoid any risk of confusion or bad implementation of the current Schengen rules on visa which define the state responsible for a visa application (it is the State in whose territory is located the main destination of the visit or the State of the first entry). In fact, the correct implementation of the Schengen rules regarding the State responsible for issuing a visa could be challenged if, on the basis of a visa issued by a Schengen State, a third country national was authorized to enter the territory of a new Member State for a short stay of up to 90 days.The documents selected for the recognition regime are:- the uniform visa issued by a Schengen State in compliance with the common rules laid down in the Common Consular instructions (transit, short term or travel, group visa);- national long stay visas issued by a Schengen State according to their national legislation;- residence permits issued by a Schengen State and which are included in Annex IV of the Common Consular Instructions which lists the documents entitling their holders to enter the Schengen area without a visa ;- the national short term and long term visas as well as the residence permits issued by another new Member State.Taking into account the existing rules on transit visas in the Common Consular Instructions as well as the geographical situation of new Member States, the duration of the transit period may not exceed five days. The introduction of a unilateral recognition regime by a Community instrument would not impose any new obligations to new Member States in addition to those listed in the 2003 Act of Accession and would thus not constitute a derogation from the 2003 Act of Accession. The purpose of the proposed rules is to allow unilateral recognition of certain documents (issued by Member States fully implementing the Schengen acquis or new Member States) by new Member States keen to avoid administrative difficulties that would accompany the issue of national visas for third country nationals, holders of such documents. The proposed regime will be implemented on an optional basis: new Member States have the possibility either to implement the new instrument or to continue issuing national visas as required by the Accession Act.Should they opt for the implementation of the common regime, new Member States will have to accept all documents issued by Member States fully implementing the Schengen acquis, thus avoiding any distinction as regards the issuing Authority. The extension of the recognition rules to the documents issued by other new Member States is possible for new Member States participating in the unilateral recognition regime of Schengen documents.New Member States have to communicate their decision to the Commission. The Commission will publish this information and ensure in this way that the whole system is transparent. A new Member State could nevertheless refuse entry to third country nationals whose names are on its national list of alerts.The proposed system is limited to the transit purpose. Thus, it is not aimed at replacing the issuing of national visas by new Member States for short stay. Consequently, in compliance with the existing rules, new Member States have the possibility to issue multi-entry national visas for short stay which could be valid for one or more years in order to facilitate the mobility of third country nationals, holders of Schengen documents, who need to travel frequently to a new Member State.This instrument will be adopted by co-decision.1.2. EP and Council Decision establishing a simplified regime for the control of persons at the external borders based on the unilateral recognition by the Member States of certain residence permits issued by Switzerland and Liechtenstein for the purpose of transit through their territory.The Decision proposed is based on Article 62(2) (a) of the Treaty establishing the European Community. As stated above, Article 62 (2) (a) deals with measures establishing “standards and procedures to be followed by Member States in carrying out checks on persons at such borders. The introduction of a simplified regime for the control of persons at the external borders is based on the compulsory unilateral recognition of residence permits issued by a third country as a valid authorisation to cross the external borders of the Member States. Again as regards a third country national who is in possession of a resident permit from Switzerland or Liechtenstein, it is to be considered that such a person would not be a threat to public policy or would not represent a risk of illegal immigration.The proposed Decision thus foreseeing the establishment of a simplified regime for the control of persons at the external borders based on the unilateral recognition regime by Member States fully participating in the common area and by new Member States for which the Schengen acquis is legally binding upon accession. The recognition is limited to the transit purpose. The implementation of the recognition regime is mandatory for Member States fully participating in the common area. For new Member States participating in the EP and Council Decision allowing the unilateral recognition by them of documents issued by Schengen States and other new Member States as equivalent to national visa for the transit purpose, the implementation of the present instrument is optional during the transitory period till the date to be decided by the Council for their full integration into the Schengen area. This distinction is necessary in order to avoid imposing upon new Member States additional obligations during this period.Prior to their full integration within the common area, new Member States have the possibility to decide whether they will participate in the recognition regime and they have to notify their decision to the European Commission. The Commission will ensure the publication of the relevant information. The recognition regime will be applicable to all third country nationals, submitted to a visa obligation according to Annex 1 of Regulation 539/2001, who are holders of certain residence permits issued by Switzerland and Liechtenstein. A list of these documents is annexed to the Decision. The system proposed does not in any way affect the rules of the Schengen acquis as regards procedures and verifications required for crossing the external borders.As the proposed system is limited to transit, it does not affect the possibility of Member States to issue multi-entry visas for short stay, valid for one or more years in order to facilitate the mobility of third country nationals, holders of residence permits issued by Switzerland and Liechtenstein.Pursuant to Council Decision (EC) 2004/927 this instrument will be adopted by co-decision.2. SUBSIDIARITY AND PROPORTIONALITYArticle 5 of the EC Treaty provides that “action by the Community shall not go beyond what is necessary to achieve the objectives of this Treaty”. Action taken by the Community must be the simplest form of action possible that enables the proposal to attain its objective and to be implemented as efficiently as possible. In this spirit the proposed legal instruments chosen to establish common principles for the introduction of a unilateral recognition regime are:- A Decision allowing new Member States to recognise unilaterally certain documents issued by Member States fully implementing the Schengen acquis as well as similar national documents issued by other new Member States during the transitory period till the full integration of new Member States into the common area. Participation in the regime is optional.- A Decision on the unilateral recognition by Member States of the certain residence permits issued by Switzerland and Liechtenstein as equivalent to visa for the transit purpose. The aim is to facilitate transit via the territory of the Member States by forgoing the need for transit visas for the holders of such residence permits issued by these two countries. The proposed regime is mandatory for Member States fully implementing the Schengen acquis. Participation in the recognition regime is optional for new Member States during the transitory period till the date of their full integration into the common area, date from which the recognition regime becomes compulsory.The objective pursued by the above mentioned proposals, that is the introduction on a temporary basis of common rules on unilateral recognition of certain documents by new Member States as well as the introduction of a common regime for unilateral recognition by Member States of certain residence permits issued by Switzerland and Liechtenstein, can only be attained through action at the Community level, as no Member State would have the possibility to adopt purely national measures achieving the desired effect.The Community action has opted for measures that would allow the proposal to attain its objective and be implemented as efficiently as possible. In this spirit, two different legal instruments have been chosen taking into account the objectives foreseen. For the first proposal, an EP and Council Decision is the appropriate legal instrument for the optional implementation by new Member States of common unilateral recognition rules which constitute a temporary derogation of the existing rules for mutual recognition. For the second proposal, an EP and Council Decision is chosen in view of the fact that the proposed provisions foresee the setting up of a permanent regime of derogation from the current mutual recognition rules, allowing the unilateral recognition by all Member States fully implementing the Schengen acquis of certain residence permits issued by Switzerland and Liechtenstein.3. CONSEQUENCES IN RELATION TO THE VARIOUS PROTOCOLS ANNEXED TO THE TREATYThe first proposed EP and Council Decision is addressed exclusively to new Member States introducing a specific transitory regime allowing them to unilaterally recognise certain documents issued by Member States fully implementing the Schengen acquis and similar documents issued by other new Member State(s). The proposed Decision is optional and would be applicable by a new Member State till the date to be decided by the Council in compliance with Article 3 paragraph 2 of the 2003 Act of Accession. By its own nature, the regime established by this proposal can not imply the variable situation as laid down by the protocols on the position of the United Kingdom, Ireland and Denmark.The proposed EP and Council Decision concerning the unilateral recognition by Member States of certain residence permits issued by Switzerland and Liechtenstein as equivalent to the transit visa falls within Title IV of the Treaty and is therefore affected by the “variable geometry” arising from the Protocols on the positions of the United Kingdom, Ireland and Denmark. The proposal for a Decision builds upon the Schengen acquis . Consideration must therefore be given to certain consequences arising from the various Protocols:United Kingdom and IrelandPursuant to Articles 4 and 5 of the Protocol integrating the Schengen acquis into the framework of the European Union, Ireland and the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland, which are not bound by the Schengen acquis , “may at any time request to take part in some or all of the provisions of the acquis ”. The proposal for a Decision constitutes a development of a part of the Schengen acquis , in which the United Kingdom and Ireland do not take part, in accordance with Council Decision 2000/365/EC of 29 May 2000 concerning the request of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland, and Council Decision 2002/192/EC of 28 February 2002 concerning Ireland's request to take part in some of the provisions of the Schengen acquis . The United Kingdom and Ireland are therefore not taking part in its adoption and are not bound by it or subject to its application.DenmarkUnder the Protocol on the position of Denmark annexed to the EC Treaty, Denmark does not take part in the adoption by the Council of measures pursuant to Title IV of the EC Treaty, with the exception of “measures determining the third countries whose nationals must be in possession of a visa when crossing the external borders of the Member States” or “measures relating to a uniform format for visas” (former Article 100c). Where, however, as in this case, the proposals constitute a development of the Schengen acquis , Article 5 of the Protocol states that, “Denmark shall decide within a period of six months after the Council has decided on a proposal or initiative to build upon the Schengen acquis under the provisions of Title IV of the Treaty establishing the European Community, whether it will implement this decision in its national law”.Norway and IcelandPursuant to the first paragraph of Article 6 of the Protocol integrating the Schengen acquis , an Agreement was signed on 18 May 1999 between the Council, Norway and Iceland in order to associate these two countries with the implementation, application and development of the Schengen acquis .[17] Article 1 of this Agreement states that Norway and Iceland are associated with the activities of the EC and the EU in the fields covered by the provisions referred to in Annexes A (provisions of the Schengen acquis ) and B (provisions of European Community acts which have replaced corresponding provisions of — or were adopted pursuant to — the Schengen Convention) to the Agreement, and their further development. Under Article 2 of the Agreement, Norway and Iceland implement and apply the provisions of all acts or measures taken by the European Union amending or building upon the integrated Schengen acquis (Annexes A and B).The present proposal builds upon the Schengen acquis as defined in Annex A to the Agreement. The matter must therefore be discussed in the "Mixed Committee" provided for in Article 4 of the Agreement to allow Norway and Iceland "to explain the problems they encounter in respect of" the measure and "to express themselves on any questions concerning the development of provisions of concern to them or the implementation thereof".4. ARTICLE-BY-ARTICLE COMMENTARY4.1 EP and Council Decision (EU) No ..... introducing a simplified regime for the control of persons at the external borders based on the unilateral recognition by Czech Republic, Estonia, Cyprus, Latvia, Lithuania, Hungary, Malta, Poland, Slovenia, Slovakia of certain documents as equivalent to their national visas for the purposes of transit through their territoriesArticle 1The Article specifies the purpose of the Decision, which is to introduce a simplified regime for the control of persons at the external borders based on allowing the new Member States to recognise unilaterally, as equivalent to their national visas, documents issued by Member States fully participating in the common area and documents issued by other new Member States. This derogation from the current recognition rules in the acquis is limited to transit through the territory of the new Member States. The regime is applicable to all third country nationals submitted to the visa requirement according to Regulation 539/2001. Family Members of citizens of the Union who have exercised their right to free movement within the EU are also beneficiaries of the common rules .Article 2The proposal follows an optional approach allowing the new Member States to decide whether they use the derogation regime or continue implementing the current rules. New Member States opting for the implementation of the common rules unilaterally recognize certain documents issued by Member States fully implementing the Schengen acquis. The list of documents issued by Member States fully implementing the Schengen acquis covers the uniform visa and the long term national visa as described in the Articles 10 and 18 of the Schengen Implementation Convention respectively, and all the residence permits issued by these countries listed in the Annex IV of the Common Consular Instructions. All documents issued by all Member States fully implementing the Schengen acquis without any distinction as regards the issuing Member State are covered by the recognition regime. The objective pursued is to preserve the equal value of all documents issued by the Schengen States.Article 3New Member States that have decided to implement the common rules recognizing the documents issued by the Schengen States may, in addition, opt for the recognition of documents issued by other new Member State(s). In an Annex to this Decision there is a list of the documents issued by the new Member States which could be subject of such recognition.Article 4Inspired by the duration of the transit mentioned in the Common Consular Instructions, the proposed duration of the transit period has been set at five days. This period should be sufficient for covering any transit requirement through the territory of a new Member State. Since the recognition regime concerns different categories of Schengen and national documents of varying lengths of validity, the proposed system opts for a general framework defining the minimum acceptable length of validity of the documents concerned. Consequently, the period of validity has to exceed five days from the day of entry into the territory of the new Member State. As concerns the uniform visa allowing one entry (and short stay), it is foreseen that once used for entry to the common area, it can be used again as valid authorisation for purposes of transit through the territory of a new Member State on the return-trip of the holder back to the country of origin.Article 5New Member States have the obligation to communicate to the Commission, within a specific time period, their position concerning their eventual participation in the common recognition regime. All relevant information submitted by the new Member States, will be published by the Commission in the Official Journal of the European Union.Article 6Standard provisionTaking account of the “two step Schengen implementation procedure”, the proposed recognition regime will cover the whole transitory period until the date specified in the Council Decision which will be adopted in conformity with Article 3(2) of the 2003 Act of Accession.Article 7Standard provision.4.2. EP and Council Decision (EU) No ..... establishing a simplified regime for the control of persons at the external borders based on the unilateral recognition by the Member States of certain residence permits issued by Switzerland and Liechtenstein for the purpose of transit through their territoryArticle 1The Article specifies the purpose of the Decision, which is to establish a simplified regime for the control of persons at the external borders based on the unilateral recognition of residence permits issued by Switzerland and Liechtenstein as equivalent to their visa. The purpose of this recognition is limited to the transit through the Schengen territory or the territory of the new Member States.Article 2The proposal follows two different implementation mechanisms:(a) Member States that have fully implemented the Schengen acquis are obliged to unilaterally recognise all residence permits issued by Switzerland and Liechtenstein which are listed in the Annex;(b) New Member States that have decided to implement the Decision ... and recognised unilaterally the documents issued by Member States fully implementing the Schengen acquis, may chose to participate during the transitory period till their full integration into the Schengen area (“optional participation”). In particular, new Member States that have already opted for the unilateral recognition of the documents issued by Member States fully implementing the Schengen acquis and documents issued by other new Member State(s), could in addition decide to recognise all the residence permits issued by Switzerland and Liechtenstein which are listed in the Annex. The common recognition rules will become mandatory for them after their full integration into the common area.Article 3Inspired by the duration of the transit mentioned in the Common Consular Instructions, the proposed duration of the transit period has been set at five days. This period should be sufficient for covering any transit requirement through the territory of Member State(s). The validity of the documents listed in the annex has to exceed five days from the moment of entry, thus covering the whole period afforded for transit.Article 4New Member States have the obligation to communicate to the Commission, within a specific time period, their position concerning their eventual participation in the common recognition regime. All relevant information submitted by the new Member States will be published by the Commission in the Official Journal of the European Community.Articles 5 and 6Standard provision[1] Úř. věst. L 239, 22.9.2000, s. 19.[2] Nařízení (ES) č. 539/2001 ze dne 15. března 2001, kterým se stanoví seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci musí mít při překračování vnějších hranic vízum, jakož i seznam třetích zemí, jejichž státní příslušníci jsou od této povinnosti osvobozeni. Úř. věst. L 81, 21.3.2001, s. 1. Nařízení naposledy pozměněné nařízením (ES) č. 851/2005, Úř. věst. L 141, 04.06.2005, s.3.[3] Podle tohoto čl. 5 odst. 3, „Cizinci, který je držitelem povolení k pobytu vydaného jednou ze smluvních stran ... je povolen průjezd, pokud není uveden na vnitrostátním seznamu osob, kterým má být odepřen vstup, vedeném smluvní stranou, na jejíž vnější hranici vstup požaduje.“[4] Například dvoustranné dohody uzavřené postupně Polskem s Ukrajinou, Běloruskem a Ruskem obsahují ustanovení umožňující státním příslušníkům třetích zemí, kteří jsou držiteli schengenských víz nebo povolení k pobytu, průjezd Polskem, aniž by podléhali povinnosti vlastnit polská průjezdní víza. Ve Slovinsku se právním základem pro uznávání těchto dokladů určených k průjezdu nebo krátkodobému pobytu stalo vládní nařízení vycházející z neformálních dvoustranných dohod s Tureckem, Bývalou jugoslávskou republikou Makedonií, Bosnou a Hercegovinou, Srbskem a Černou horou a Ruskem. Maďarsko podepsalo dvoustranné dohody se Srbskem a Černou horou a Ukrajinou obsahující obdobná ustanovení.[5] Po prvním kole jednání o této otázce na půdě příslušné pracovní skupiny Rady se členské státy pokusily vyřešit tento problém v rámci stávajících ustanovení o průjezdních vízech (Společné konzulární pokyny bod 1.2.1.2) s využitím možnosti vydávat průjezdní víza s delší dobou platnosti (jeden nebo dva roky) opravňující k více než jednomu průjezdu. Tento praktický režim však není vhodným řešením. Členské státy jej zejména neuplatňovaly systematicky a jednotně a jeho účinek ve vztahu ke snížení celkového počtu žádostí o vydání víz byl omezený. Ve skutečnosti se dotčené osoby přemísťují v zásadě jednou ročně a průjezdní vízum opravňující k více průjezdům s dobou platnosti jeden rok není proto nejvhodnějším nástrojem k usnadnění tohoto pohybu. Vzhledem k době platnosti švýcarských povolení k pobytu, která je omezena na jeden rok s možností prodloužení, nemohou místní konzulární úřady vydávat průjezdní víza s delší dobou platnosti. V souladu se získanými zkušenostmi se členské státy přiklonily k dlouhodobějšímu řešení této problematiky s tím, že zohlednily skutečnost, že osoby dotčené zjednodušeným režimem nepředstavují riziko, neboť žijí a pracují ve Švýcarsku a Lichtenštejnsku.[6] Úř. věst. C , , p. .[7] Úř. věst. L 81, 21.3.2001, s. 1 Nařízení naposledy pozměněné nařízením (EU) č. 851/2005 (Úř. věst. L 141, 04.06.2005, s. 3).[8] Úř.věst. L 239,22.9. 2000,s.19[9] Stejný druh dokladu pro všechny varianty s dobou platnosti vyznačenou na nálepce.[10] Vydávána před 1. květnem 2004.[11] Vydávána po 1. květnu 2004.[12] Toto povolení se od 1.ledna 2002 již nevydává, povolení vydaná před tímto datem však stále platí a těmto cizincům byl vydán průkaz totožnosti.[13] Úř. věst. C, s.[14] Úř. věst. L 239,22.9.2000,s.19[15] Úř. věst. L 81, 21.3.2001, s. 1. Nařízení naposledy pozměněné nařízením (ES) č. 851/2005 (Úř. věst. L 141, 04.06.2005, s. 3).[16] Úř. věst. L 176, 10.7.1999, s. 31.[17] OJ L 176, 10.7.99, p. 35.


type: wikipedia

text:
I politiske og sociale videnskaber er kommunisme (fra latin communis, ) en social, politisk og økonomisk ideologi og bevægelse, hvis endelige mål er etableringen af det kommunistiske samfund, som er en socioøkonomisk orden struktureret med fælles ejerskab til produktionsmidlerne, fravær af sociale klasser, penge, og staten.
 Kommunismen omfatter en række forskellige skoler, som blandt andet omfatter marxisme og anarkisme, og de politiske ideologier grupperet omkring disse. Alle disse ideologier bygger på den fælles analyse, at den nuværende samfundsorden stammer fra det økonomiske system, kapitalisme, at i dette system, er der to store sociale klasser: arbejderklassen, flertallet, der arbejder for at overleve - og kapitalistklassen, et mindretal, der gennem private ejendomsret til produktionsmidlerne (de fysiske og institutionelle midler med hvilke råvarer er produceret og distribueret) skaffer sig profit gennem ansættelse af arbejderklassen, og at den politiske, sociale og økonomiske konflikt mellem disse to klasser vil udløse en fundamental ændring i det økonomiske system og i forlængelse en omfattende omdannelse af samfundet. Det primære element, der vil aktivere denne transformation, ifølge denne analyse, er ejerskabet til produktionsmidlerne.
 Kommunisme og socialisme
 Udtrykkene kommunisme og socialisme betegner samfundsformer, hvorunder sker en afskaffelse af privatejendomsretten til samfundsskabte værdier og det på denne opbyggede samfundssystem, ved at skabe et klasseløst samfund med delvist fælles ejendom, samfundsejede produktionsmidler og samfundsmæssig fordeling af produktionsudbyttet (merværdien). Udgangspunktet for disse teorier og bevægelser er dette, at alle mennesker har lige ret til at få sine behov tilfredsstillet, og at det derfor gælder om at skaffe den størst mulige lighed i adgangen til de samfundsskabte goder. Fællesejendomsordning under socialismen sikres ved hjælp af en stærk statsmagt. Staten er i alle klassesamfund et middel som anvendes af den herskende klasse til at undertrykke andre klasser, således også under socialismen hvor arbejderklassen besidder magten, endeligt vil der i det statsløse kommunistiske samfund ikke længere være tale om klasser, derfor taler man om Statens bortdøen.
 Man har forsøgt på forskellige måder rent teoretisk at sondre mellem kommunisme og socialisme; som oftest på den måde, at man definerede socialismen som den samfundslære og politik, der har til mål at ophæve privatejendomsretten alene til produktionsmidlerne, medens arbejdsudbyttet fordeles efter det ydede arbejdes værdi, der selvfølgelig kan være højst uens; kommunismen betegnedes da som den teori, der går et skridt videre og ikke alene tilstræber fællesskab i produktionen, men tillige i fordelingen, således at også fordelingsprocessen foregår kollektivt, at altså enhver gøres delagtig i de materielle goder efter sit behov. En kendt parole, der i grove træk beskriver idégrundlaget for kommunisme, er, at "man yder efter evne og nyder efter behov".
 De mange former for kommunisme
 I virkeligheden kan mange af de mangfoldige systemer, teorier og bevægelser, der tager sigte på en gennemgribende reform af de nuværende
 ejendomsforhold, vanskelig adskilles skarpt i systematisk henseende; ofte har en tænker betegnet sit system som kommunistisk, medens en anden har betegnet sit ganske tilsvarende system som socialistisk. Det er betegnende, at den moderne socialismes teoretiske grundlægger, Karl Marx, fra først af slår sine teser fast i et skrift med titlen »Det kommunistiske Manifest«.
 Man kan – lidt forenklet – skelne mellem forskellige bevægelser og samfundsformer, som havde større eller mindre udtalte islæt, der kunne henregnes under kommunistisk tankegang: urkommunisme, klosterkommunisme, kommunistiske kolonisamfund, statskommunistiske samfund.
 Urkommunisme
 Ved undersøgelsen af samfundenes tidligste økonomiske historie støder man på en form for primitiv kommunisme i form af klasseløse samfund, der formenes i stor udstrækning at have været bygget på fælles besiddelse og drift; dette gælder såvel jagt- og fiskeristadiet og hyrdestadiet som det første agerbrugsstadium. Gruppen, slægten eller stammen tilegner sig og besidder i fællesskab fiske- og jagtpladserne, græsgangene eller den dyrkelige jord, medens de enkelte medlemmer kun udøver en benyttelsesret. Ved agerbrugets oprettelse udfordres fællesskabet i urkommunismen af privat ejendomsret til jord. Trods fællesskabsprincippet er der dog — i hvert fald på hyrdestadiet og agerbrugsstadiet — ikke tale om nogen gennemført social lighed, antagelig fordi slaveri nu bringes i anvendelse, og allerede meget tidligt bliver de mobile værdier; redskaber, jagtvåben, beklædning, mm. genstand for privatejendom. Fælleseje til jorden finder man hos alle folkeslag, der delvist er blevet stående på et urkommunistisk kulturtrin, lige op til nutid, men naturligvis således, at fællesskabet kommer til at omfatte mindre og mindre dele af jorden, idet forskellige magthavende klasser – som adelen, kongerne og kirken – meget tidligt tog jord til selvejendom. Fælleseje til og fællesdrift af jorden genfinder man i mere eller mindre grad i de forskellige landsbyfællesskaber, der peger tilbage mod en fælles urkommunisme. Overlevede levn heraf spores endnu, blandt andet i de fælles overdrev og almindinger. Se uddybende artikel: Urkommunisme.
 Antikken
 Affødt af den store økonomiske og sociale ulighed og afhængighed, der fulgte med privatejendommens gennemtrængen, opstod der i tidens løb talrige systemer, teorier og bevægelser, som tilsigtede en udjævning af ulighederne og misforholdene, og da hyppigst med
 mere eller mindre udpræget kommunistisk tendens.
 Opfattelsen af samfundet som en producerende organisme var den antikke tænkning ganske fremmed; og en kommunistisk lighed i fordeling, endsige lighed i forpligtelse til arbejde, er en forestilling, man ikke støder på hos nogen statsmand eller samfundsfilosof i oldtiden. Denne tid har overhovedet ingensinde videnskabeligt beskæftiget sig med produktionsproblemet, end mindre udviklet nogen teori om produktionsfællesskab efter moderne kommunistisk opfattelse. Ganske vist opstod der med Phaleas fra Chalcedon en tænker, der anbefalede alle borgeres lige adgang til jordejendom og industriens (håndværkets) overgang til statsdrift (det vil sige dens formidling ved statsslaver, — en reform, der på Aristoteles’ tid endog forsøgtes praktisk gennemført i Epidamnus), og ganske vist priste Platon kommunismen som den ideale samfundsforfatning og underkaster dens principper en indgående udredning; men hverken hos denne (hvis samfundsteori med dens kunstige parringsvalg er strengt aristokratisk) og forøvrigt heller ikke i det gamle Hellas møder man nogen gang et forsøg på at ombytte det bestående samfunds allerede for længst grundfæstede privatøkonomiske organisation med en kommunistisk. De store sociale kampe, der førtes fra de brede befolkningslags side, var ikke rettet mod privatejendomsretten som sådan, men kun mod den altfor ulige fordeling.
 Lige så lidt kom det i den romerske rige hverken teoretisk eller praktisk til kommunistiske bevægelser. Selv under de voldsomste sociale storme, som i slavekrigene, er der kun tale om formueforskydninger, ikke om afskaffelse af ejendomsretten og privatkapitalen som sådan.
 Kristendommen
 Man har undertiden villet tillægge de første kristne kommunistiske tendenser, men næppe med rette; i hvert fald har der ikke været tale om en kommunisme i moderne forstand. Når det således i Apostlenes Gerninger 2, 44—45 meddeles, at de rige solgte deres ejendele for at skænke pengene til de fattige, står man kun over for en sjælden grad af velgørenhed. På det samme standpunkt står kirkefædrene, og når de senere kanonister lærte, at fælleseje er en Gud velbehagelig ordning, må man ikke heraf slutte, at de mere end urkristendommen og kirkefædrene forfægtede en ny produktionsordning. Kristendommens store indsats er at bringe til anerkendelse menneskenes lighed, først og fremmest for Gud, men dernæst for loven og derigennem skabe agtelse for arbejdet; om produktionens organisation bekymrede den sig ikke. Selv de kristelige ordens- og klostersamfund med deres fællesskab i henseende til ejendom og husholdning har ikke til hensigt at reformere samfundet, allermindst økonomisk, men kun at skaffe »Herrens Udvalgte« den materielle mulighed for at fjerne sig fra verden og dens fristelser; den kommunistiske organisation er her ikke et mål, men et middel.
 Kættere og katharer
 Til en synderlig videregående gennemførelse af kommunismens princip nåede man heller ikke gennem hele middelalderen. Det mangler ikke i dette tidsrum på heftige sociale kampe. Men som regel var målet for disse enten at realisere det urkristelig asketisk-mystiske ideal af sværmerisk næstekærlighed eller blot at udligne den meget store ulighed i besiddelsesforholdene og de deraf følgende sociale misforhold, derimod ikke at afskaffe privatejendommen som princip. Hos en stor del af de kristelige sekter bliver askesen den vigtigste livsregel, og sammen med forsagelsen af det jordiske gods vågner da kommunistiske forestillinger til mere eller mindre klar bevidsthed. Omkring 1030 finder man således i Norditalien kættere, der for domstolene erklærede: »Vi har al vor ejendom fælles med alle mennesker«. Ejendomsfællesskabet blev endvidere prædiket i slutningen af det 11. århundrede af de såkaldte katharer eller valdenser, der blev blodigt udryddet i albigenserkrigene. En lignende lære optræder ved overgangen fra 12. til 13. århundrede hos »begharderne« i Nederlandene, hvorfra de snart udbredte sig over Tyskland, Frankrig og England. Mod slutningen af 13. århundrede grundlagde Gerhard Grqot fra Deventer samfundet »Det hellige Livs Brødre«, og omtrent på samme tid opstod »patarenerne«’s eller »Apostelbrødrene«’s sekt i Parmia, hvorfra de fandt udbredelse til Spanien, Frankrig og Tyskland.
 Renæssancen
 En sværmerisk kommunisme, der hvilede på apokalyptiske forestillinger, forkyndtes i overgangsperioden mellem middelalderen og den nyere tid af »gendøberne«, der 1534 gjorde et forsøg på at oprette deres tusindårige rige i Münster, et forsøg, der kvaltes i blod og grusomme forfølgelser; Gendøberne fandt tilflugt i Böhmen, hvor under navnet »mähriske brødre« deres små og spredte, kommunistisk organiserede samfund endnu fandtes i første fjerdedel af 17. århundrede. Alle de her nævnte og endnu mange andre sektbevægelser med kommunistiske tilløb fra middelalderen og begyndelsen af den nyere tid havde deres rod først og fremmest i religiøse motiver; de påberåbte sig alle Bibelen. Ved siden heraf forekom dog også stærkt udbredte revolutionært-kommunistiske tendenser af mere nøgternt og jordisk præg, der fik deres udslag i de store »bondekrige«, som hærgede Frankrig 1358, England 1381 og Tyskland 1525.
 Kommunisme bevidst opfattet som ideal for menneskeligt samliv og en lykkebringende samfundsorden møder man første gang hos Thomas More i hans berømte, på latin, affattede Utopia, det vil sige det land, som ingensteds findes, der udkom første gang 1516 og senere i talrige udgaver og oversættelser, lige som det fandt en mængde efterligninger lige ned til vore dage i de såkaldte »statsromaner«, det vil sige fremstillinger af fingerede samfund, hvor forfatteren forudsatte sit ideal for den retslige, økonomiske og sociale organisation realiseret, idet han kritisk sammenligner de opdigtede med de virkelig eksisterende forhold. I ly af sin fiktion priser More kommunisme som det mest hensigtsmæssige middel til at berede alle mennesker (og ikke blot en flok udvalgte) den tryggeste og mest udstrakt nydelsesrige tilværelse. Det asketiske eller overhovedet det religiøse element træder i hans epokegørende skrift helt i baggrunden for anerkendelsen af den materielle livsnydelses ret.
 Utopia har i tidens løb fundet talrige efterlignere lige ned til vore dage. I »Solstaten« (1620) af Campanella er kommunisme strengt gennemført ikke blot på produktionens, men også på konsumtionens område. I Morelly’s Code de la nature (Paris 1755) er utopien udviklet til et helt socialt system, helt løsrevet fra fiktionens ramme. I realiteten er også dette værk dog en ægte utopi. I modsætning hertil står Jean Meslier, der i sit skrift drager de praktiske konsekvenser af angrebene på privatejendomsretten; for ham er anerkendelsen af menneskenes naturlige lighed bitter alvor; Særejendommens erstatning ved en kommunistisk ordning, den centraliserede stats opløsning i økonomiske kommuner, der er forpligtet til gensidig hjælp, gennemførelse af absolut lighed i arbejde, konsumtion og opdragelse, er for Meslier ikke blot en drøm, men et mål, han anser for praktisk opnåeligt, og som han opfordrer til at efterstræbe med magt. Boissel opstillede i 1789 en række programmatiske punkter og anbefalede en taktik, der i meget minder om det moderne socialdemokrati. Først under den store franske revolution kom det til en praktisk politisk-kommunistisk bevægelse. Lederen af denne var Gracchus Babeuf. Denne mand drog de praktiske konsekvenser af de oven for anførte tænkeres skrifter. Karakteristisk er det, at han og hans tilhængere kaldte sig »de lige«. Men revolutionen, hvis socialpolitiske program allerede var gennemført, ville intet vide om kommunisternes lighed, og Babeuf blev henrettet i maj 1797. Den bevægelse, han gav sit navn, var dermed kvalt.
 1800-tallet
 Med den gennembrydende kapitalistiske produktionsordning kom der en tid, hvor det ene store kommunistiske system efter det andet blev opstillet; men de blev nu i stærkere grad knyttet til de virkelige økonomiske og sociale forhold (jfr. Engels’ bog »Kommunismens Udvikling fra Utopi til Virkelighed«). Og først fra den tid begyndte de kommunistiske idéer at trænge ned i de bredere befolkningslag. De første systemer fra denne tid er Saint-Simon’s, Fourier’s og Owen’s. Fra denne tid forsvandt udtrykket kommunisme mere og mere og erstattedes af udtrykket socialisme.
 Betegnelsen kommunisme anvendes stadig om de mange praktiske forsøg, der i nyere tid har været gjort på at oprette kommunistiske samfund ad kolonisatorisk vej, navnlig i større antal i Amerika; disse forsøg er efter kortere eller længere tid fuldstændig mislykkedes. Når man undertiden i kommuneopstanden i Paris 1870—71 har villet se et udbrud af latent kommunisme inden for de bredere samfundslag, beror dette til dels på en misforståelse; Kommunen var i første række et forsøg på en politisk revolution, hvis mål var en føderativ republik af indbyrdes uafhængige kommuner; men meget tyder dog på, at den kommunale uafhængighed for folket i Paris blot var et middel, og at den sociale omvæltning var målet. Udtrykket kommunistisk anarkisme anvendes om Kropotkins, Bakunin’s og Proudhon’s lære. i modsætning til på den ene side den individualistiske anarkisme (Stirner o. fl.), på den anden side til statskommunismen.
 Statssocialisme
 En ny æra oplevede kommunismen efter den russiske revolution i 1917, hvor Ruslands Socialdemokratiske Arbejder Parti (bolsjevikkerne) tog regeringsmagten fra det herskende borgerskab ved opstanden oktober 1917, senere skiftede partiet navn til »Sovjetunionens Kommunistiske Parti«. Partiets program var nøje knyttet til det marxistiske system, bolsjevikkerne forlangte at magten skulle overgå til Sovjetterne, de første sovjetter (råd) var blevet oprettet ved den mislykkede revolution i 1905 og var inspireret af de arbejderråd, der blev oprettet under Pariserkommunen. Den øverste sovjet blev oprettet i 1936. Forskellen mellem de kommunistiske og de socialdemokratiske partier lå væsentligst i magtskiftet med magtens overgang til proletariatet (arbejderklassen), idet bolsjevikkerne erklærede sig som tilhængere af socialisme under proletariatets ledelse (proletariatets diktatur).
 I de fleste lande opstod der efter den russiske revolution erklærede kommunistiske partier i tilslutning til det russiske; i nogle lande fik disse partier efterhånden ret stor betydning, således i Norge, Bulgarien, Tyskland, Frankrig og Italien. Disse partier var sammensluttet i en meget stærkt centraliseret international organisation, den kommunistiske eller Tredje Internationale, med hovedsæde (eksekutivkomité) i Moskva; de enkelte landes partier var underordnet eksekutivkomiteen, og kaldtes »Sektioner af tredie Internationale«. Kommunisternes formål var i første linje en stærk statssocialisme; alt økonomisk liv skulle centraliseres i statstruster, og produktionen skulle organiseres som stordrift, de bedste tekniske hjælpemidler og den mest fremskredne arbejdsdeling skulle anvendes; fuldstændig lighed mellem alle statens borgere skulle indføres, om fornødent ved tvang. Penge, pengevurdering og handel skulle afskaffes, og produktionen såvel som fordelingen skulle indrettes under hensyntagen til individernes behov. Den teoretiske og praktiske leder af denne kommunistiske bevægelse var Vladimir Uljanov (Lenin); af andre navne kan nævnes Trotskij, Zinovjev og Bucharin. I disse mænds skrifter (f.eks. i Lenin’s »Staten og Revolutionen«) finder man også omtalt et såkaldt »andet kommunistisk trin« (i tilknytning navnlig til Friedrich Engels’ teorier), hvor statsmagten ville være uddød, og hvor det kommunistiske, klasseløse samfund skulle fungere frit og automatisk. De kraftige forsøg, partiet gjorde i Rusland på at gennemføre en stærk statssocialisme i nøje overensstemmelse med programmet, suspenderede man af forskellige årsager midlertidigt i 1921, foretog et brat omsving og vendte i ret stor udstrækning tilbage til den privatkapitalistiske driftsmåde.
 Kommunistisk ideologi og praksis
 Kommunisme er en revolutionær ideologi. Hovedkernen i kommunismen er dens kritik af kapitalismen som et værktøj til undertrykkelse af arbejderklassen. Straks i begyndelsen af arbejderklassens politiske fremstød, og dersom den sætter sig i besiddelse af statsmagten, finder vi, at den dermed ophæver staten som stat. I den sammenhæng taler Engels faktisk om at arbejderklassens revolution vil ophæve borgerskabets stat, medens ordene om statens bortdøen omhandler den proces, hvor resterne af den proletariske stat svinder ind. Engels' velkendte ord om statens bortdøen lyder som følger:
 Der findes flere akademiske og politiske skoler i forståelsen af kommunismen, og der er ikke etableret almen enighed om de praktiske konsekvenser af ideologiens udbredelse. Inden for den såkaldt "totalitaristiske skole" er det en udbredt opfattelse, af kommunistiske bevægelser naturnødvendigt arbejder sig frem mod totalitarisme og undertrykkelse, mens den "komparative skole" har peget på de store indbyrdes forskelle mellem det utal af kommunistiske organisationer og stater, der har eksisteret. I praksis har en lang række regeringer, der betegnede sig selv som kommunistiske, stået bag omfattende undertrykkelse og udrensninger. En politisk praksis, der i høj grad står i modsætning til det kommunistiske idégrundlags budskab om lighed og frihed og således oplagt ikke er kommunistisk.
 Kommunistiske samfund i det 20. århundrede
 Det første eksempel på en kommunistisk magtovertagelse fandt sted i Rusland 1917 – hvis vi ser bort fra det mislykkede forsøg i 1871 i Paris . De kommunistiske idéer fra magtovertagelsen i Rusland 1917 blev spredt og kopieret ud over hele jordkloden. Realpolitisk fik Lenins og Stalins bolsjevikiske parti succes. Da Komintern dannedes (1919) blev den et instrument til at udbrede den kommunistiske revolution til hele verden. Komintern havde ikke meget mere end 100.000 kommunistiske medlemmer på kloden ved stiftelsen i 1919 , men ved opløsningen i 1943 havde den stalinstyrede Komintern flere millioner medlemmer og var det største parti i flere europæiske og asiatiske lande. Komintern blev afløst af Kominform i 1947. Komintern blev styret af en såkaldt eksekutivkomite (EKKI), der var domineret af repræsentanter for Sovjetunionens kommunistiske parti. Efter Stalins magtovertagelse i Sovjetunionen i anden halvdel af 1920'erne blev ensretningen af både sovjetsamfundet og Komintern voldsomt forstærket, og en central opgave for de internationale kommunistpartier blev nu at forsvare opbygningen af Socialismen i et land i Sovjet. Egentlig fri diskussion af såvel teoretisk som praktisk art ophørte i samme periode.
 Efter 2. verdenskrig stod Sovjetunionen bag indsættelsen af erklæret kommunistiske og sovjettro regeringer i en lang række østeuropæiske lande. Disse regimer anvendte Sovjetunionen som forbillede for samfundsudviklingen og udfoldede en omfattende censur og undertrykkelse af befolkningerne i den efterfølgende periode.
 En række kilder mener, at nøglen til forståelse af udformningen af den sovjetiske kommunisme findes i V. I. Lenins skrifter. Disse, der i øvrigt ikke udgør noget sammenhængende eller konsistent hele, har som fremtrædende træk, at den socialistiske udvikling skal drives frem af en revolutionær, intellektuel avantgarde, der med basis i arbejderklassen skal sikre en omformning af samfundet fra kapitalisme til kommunisme. Andre har bestridt dette med henvisning til, at Stalins omvæltning af Sovjetsamfundet fra slutningen af 1920'erne havde større betydning end de politiske forandringer, Lenin tog del i.
 En bog, Le livre noir du communisme, der er udarbejdet af kritikere af kommunismen, har konstateret, at mellem 84 og 100 millioner mennesker er døde i de lande, styret af kommunistiske parti i regeringen-relaterede årsager. Dette er fordelt som følger: 65 millioner i Kina, 20 millioner i Sovjetunionen, 2 millioner i Nordkorea, 2 millioner i Cambodja, 1,7 millioner i Afrika, 1 million i Vietnam (halveret i dele af bogen), 1 million i Østeuropa, 1,5 millioner Afghanistan (herunder sandsynligvis den afghansk-sovjetiske krig) og 150 000 i Latinamerika. Andre anslår tal at være meget højere eller lavere. Kommunisterne har ofte kritiseret disse tal til at være subjektiv, eller påpeger de, at lige så mange eller flere er blevet dræbt af kapitalistiske regimer.
 Kritik
 Kommunismen kritiseres bl.a. for at være grundlæggende i uoverensstemmelse med den menneskelige natur, bl.a. omkring ejerskabsforhold. Det antages af nogle, at det er en naturlig og automatisk proces, at et menneske tilegner sig ejendom (jordarealer/territorium eller fysiske ejendele). Skulle et kommunistisk samfund realiseres, ville dets grundteser således være i strid med det basale menneskelige behov for ejendom. Kort sagt er egoisme en større drivkraft i mennesket end altruisme.
 Kommunismen kritiseres også for sine negative samfundsøkonomiske konsekvenser.
 Stater ledet af deres respektive kommunistpartier
 Stater som i dag ledes af deres respektive kommunistpartier:
 (1949-)
 Cuba (1959-)
 Nordkorea (1945-)
 Vietnam (1945-)
 Laos (1975-)
 Stater ledet af deres respektive kommunistpartier med demokratisk valgt regering:
 Angola (1975-)
 Mozambique (1975-)
 Cypern (2007-) (dog i koalition med liberale og konservative)
 Moldova (2009-)
 Nepal (2004-)
 Stater, der har kommunistiske partier i en koalitionsregering, hvor det kommunistiske parti ikke er det førende parti i landet:
 Bolivia (2005-)
 (1992-)
 Sri Lanka (2004-)
 (1994-)
 Syrien
 (2010-)
 (2005-)
 Venezuela (2000-)
 Stater som tidligere blev ledt af deres respektive kommunistpartier
 USSR Sovjetunionen (1922-1991)
 Sovjetiske republikker:
 SFSR Rusland (1917)
 SSR Ukraine (1917)
 BSSR Hviderusland (1919)
 ESSR Estland (1940)
 SSR Letland (1940)
 SSR Litauen (1940)
 MSSR Moldova (1940)
 SSR Kasakhstan (1936)
 SSR Kirgisien (1936)
 SSR Armenien (1920)
 SSR Aserbajdsjan (1920)
 SSR Georgien (1921)
 SSR Tajikistan (1929)
 SSR Turkmenistan (1921)
 SSR Uzbekistan (1924)
 Kinesiske Sovjetrepublik (1931-1934)
 Sovjetiske satellit-stater:
 Albanien (1945-1992)
 DDR (1949-1990)
 (1944-1989)
 Tjekkoslovakiet (1944-1989)
 (1949-1989)
 Rumænien (1947-1989)
 Bulgarien (1946-1990)
 Mongoliet (1924-1992)
 Uafhængige stater som tidligere var under ledelse af deres respektive kommunistparti
 Afghanistan (1978-1992)
 Syd Yemen (1967-1990)
 Benin (1975-1990)
 Burma (1962-1988)
 Somalia (1969-1991)
 Etiopien (1974-1990)
 Republikken Congo (1970-1991)
 Khemer Cambodja (1975-1979)
 Frie Cambodja (1979-1993)
 Jugoslavien (1943-1992)
 Jugoslaviske socialistrepublikker:
 SR Bosnien og Herzegovina (1943)
 SR Kroatien (1943)
 SR Montenegro (1943)
 SR Slovenien (1944)
 SR Serbien (1943)
 San Marino (1945-1957)
 Litteratur
 Ritchie, Nigel: Kommunisme. 2000. Flachs ApS.
 Stéphane Courtois, Nicolas Werth, Jean-Louis Panné, Andrzej Paczkowski, Karel Bartosek, Jean-Louis Margolin: Le livre noir du communisme. Crimes, terreur et répression; Paris 1997
 Ross, Stewart: Kommunismens sammenbrud. 2004.
 Eesti Rahva Kannatuste Aasta. Koguteos; Eesti Kirjastus, Tallinn 1943; (genoptryk 1995)
 Skovmand, Sven: Ismerne. 2000. Alinea. .
 Niels Chr. Sidenius: "Verdenskommunismen efter 1945 – om nogle teoretisk-ideologiske forudsætninger for eurokommunismen" (Politica, Bind 10; 1978-1979)
 Curt Sørensen: "Marxismen som filosofihistorie – en diskussion af marxismekritikken udfra et nyere bidrag" (Politica, Bind 14; 1982)
 Se også
 Dialektisk materialisme
 Proletariatets diktatur
 Socialisme
 Maoisme
 Revolution
 Juche
 Referencer
 Eksterne henvisninger
 Salmonsens Konversationsleksikon, 2 udgave, Bind XIV, s. 370ff (opslag: kommunisme)
 Leksikon.org: Kommunisme – fra Leksikon for det 21. århundrede
 Marxistiske Klassikere, Klassiske kommunistiske værker på dansk.
 Marxists Internet Archive, Klassiske kommunistiske værker på engelsk.


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 13.9.2012
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 L 248/1
 ROZHODNUTÍ SMÍŠENÉHO VÝBORU EHP
 č. 74/2012
 ze dne 30. dubna 2012,
 kterým se mění příloha I (Veterinární a rostlinolékařské předpisy) Dohody o EHP
 SMÍŠENÝ VÝBOR EHP,
 s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, ve znění Protokolu o úpravě Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen „Dohoda“), a zejména na článek 98 této dohody,
 vzhledem k těmto důvodům:
 (1)
 Příloha I Dohody byla změněna rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 35/2012 ze dne 30. března 2012 (1).
 (2)
 Směrnice Rady 2009/158/ES ze dne 30. listopadu 2009 o veterinárních podmínkách pro obchod s drůbeží a násadovými vejci uvnitř Společenství a jejich dovoz ze třetích zemí (2) by měla být začleněna do Dohody.
 (3)
 Rozhodnutí Komise 2011/214/EU ze dne 1. dubna 2011, kterým se mění přílohy II až IV směrnice Rady 2009/158/ES o veterinárních podmínkách pro obchod s drůbeží a násadovými vejci uvnitř Společenství a jejich dovoz ze třetích zemí (3), by mělo být začleněno do Dohody.
 (4)
 Prováděcí rozhodnutí Komise 2011/277/EU ze dne 10. května 2011, kterým se mění příloha II rozhodnutí 93/52/EHS, pokud jde o uznání určitých oblastí Itálie úředně prostými brucelózy (B. melitensis), a kterým se mění přílohy rozhodnutí 2003/467/ES, pokud jde o prohlášení, že určité oblasti Itálie, Polska a Spojeného království jsou úředně prosté tuberkulózy, brucelózy a enzootické leukózy skotu (4), by mělo být začleněno do Dohody.
 (5)
 Prováděcí rozhodnutí Komise 2011/674/EU ze dne 12. října 2011, kterým se mění rozhodnutí 2004/558/ES, pokud jde o status určitých správních oblastí v Německu jako území úředně prostých infekční bovinní rinotracheitidy (5), by mělo být začleněno do Dohody.
 (6)
 Prováděcí rozhodnutí Komise 2011/675/EU ze dne 12. října 2011, kterým se mění rozhodnutí 2003/467/ES, pokud jde o prohlášení Lotyšska za členský stát úředně prostý tuberkulózy skotu a o prohlášení některých správních oblastí v Portugalsku za oblasti úředně prosté enzootické leukózy skotu (6), by mělo být začleněno do Dohody.
 (7)
 Směrnicí 2009/158/ES se zrušuje směrnice Rady 90/539/EHS (7), která je začleněna do Dohody, a která by se proto měla v Dohodě zrušit.
 (8)
 Toto rozhodnutí se týká právních předpisů vztahujících se na živá zvířata, kromě ryb a živočichů pocházejících z akvakultury. Právní předpisy týkající se těchto záležitostí se nevztahují na Island, jak je uvedeno v odstavci 2 úvodní části kapitoly I přílohy I Dohody. Toto rozhodnutí se tudíž nevztahuje na Island.
 (9)
 Toto rozhodnutí se týká právních předpisů o veterinárních otázkách. Právní předpisy o veterinárních otázkách se nepoužijí na Lichtenštejnsko po celou dobu, po niž je na Lichtenštejnsko rozšířena působnost Dohody mezi Evropským společenstvím a Švýcarskou konfederací o obchodu se zemědělskými produkty, jak je uvedeno v odvětvových úpravách v příloze I Dohody. Toto rozhodnutí se tedy nevztahuje na Lichtenštejnsko,
 PŘIJAL TOTO ROZHODNUTÍ:
 Článek 1
 V příloze I Dohody se kapitola I mění takto:
 1)
 Bod 4 (směrnice Rady 90/539/EHS) části 4.1 a bod 3 (směrnice Rady 90/539/EHS) části 8.1 se zrušují.
 2)
 Za bod 4 (směrnice Rady 90/539/EHS) části 4.1 se doplňuje nový bod, který zní:
 „4a.
 32009 L 0158: směrnice Rady 2009/158/ES ze dne 30. listopadu 2009 o veterinárních podmínkách pro obchod s drůbeží a násadovými vejci uvnitř Společenství a jejich dovoz ze třetích zemí (Úř. věst. L 343, 22.12.2009, s. 74), ve znění:
 —
 32011 D 0214: rozhodnutí Komise 2011/214/EU ze dne 1. dubna 2011 (Úř. věst. L 90, 6.4.2011, s. 27).
 Tento akt se nevztahuje na Island.
 Pro účely Dohody se směrnice upravuje takto:
 a)
 v článku 13 se za slovo ‚Finsko‘ vkládá slovo ‚Norsko‘;
 b)
 v příloze IV v poznámce pod čarou 3 vzoru 1, v poznámce pod čarou 4 a 6 vzoru 2, v poznámce pod čarou 1 a 4 vzoru 3, v poznámce pod čarou 3 vzoru 4, v poznámce pod čarou 3 a 5 vzoru 5 a v poznámce pod čarou 1 vzoru 6 se za slovo ‚Finsko‘ vkládá slovo ‚Norsko‘.“
 3)
 V bodě 14 (rozhodnutí Komise 93/52/EHS) části 4.2 se doplňuje nová odrážka, která zní:
 „—
 32011 D 0277: prováděcí rozhodnutí Komise 2011/277/EU ze dne 10. května 2011 (Úř. věst. L 122, 11.5.2011, s. 100).“
 4)
 V bodě 70 (rozhodnutí Komise 2003/467/ES) části 4.2 se doplňují nové odrážky, které znějí:
 „—
 32011 D 0277: prováděcí rozhodnutí Komise 2011/277/EU ze dne 10. května 2011 (Úř. věst. L 122, 11.5.2011, s. 100),
 —
 32011 D 0675: prováděcí rozhodnutí Komise 2011/675/EU ze dne 12. října 2011 (Úř. věst. L 268, 13.10.2011, s. 19).“
 5)
 V bodě 80 (rozhodnutí Komise 2004/558/ES) části 4.2 se doplňuje nová odrážka, která zní:
 „—
 32011 D 0674: prováděcí rozhodnutí Komise 2011/674/EU ze dne 12. října 2011 (Úř. věst. L 268, 13.10.2011, s. 17).“
 6)
 Za bod 3 (směrnice Rady 90/539/EHS) části 8.1 se doplňuje nový bod, který zní:
 „3a.
 32009 L 0158: směrnice Rady 2009/158/ES ze dne 30. listopadu 1990 o veterinárních podmínkách pro obchod s drůbeží a násadovými vejci uvnitř Společenství a jejich dovoz ze třetích zemí (Úř. věst. L 343, 22.12.2009, s. 74), ve znění:
 —
 32011 D 0214: rozhodnutí Komise 2011/214/EU ze dne 1. dubna 2011 (Úř. věst. L 90, 6.4.2011, s. 27).
 Tento akt se nevztahuje na Island.
 Pro účely Dohody se směrnice upravuje takto:
 a)
 v článku 13 se za slovo ‚Finsko‘ vkládá slovo ‚Norsko‘;
 b)
 v příloze IV v poznámce pod čarou 3 vzoru 1, v poznámce pod čarou 4 a 6 vzoru 2, v poznámce pod čarou 1 a 4 vzoru 3, v poznámce pod čarou 3 vzoru 4, v poznámce pod čarou 3 a 5 vzoru 5 a v poznámce pod čarou 1 vzoru 6 se za slovo ‚Finsko‘ vkládá slovo ‚Norsko‘.“
 Článek 2
 Znění směrnice 2009/158/ES a rozhodnutí 2011/214/EU a prováděcího rozhodnutí 2011/277/EU, 2011/674/EU a 2011/675/EU v norském jazyce, která mají být zveřejněna v dodatku EHP Úředního věstníku Evropské unie, jsou platná.
 Článek 3
 Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem 1. května 2012 za předpokladu, že Smíšenému výboru EHP jsou učiněna veškerá oznámení podle čl. 103 odst. 1 Dohody (8).
 Článek 4
 Toto rozhodnutí bude zveřejněno v oddíle EHP a v dodatku EHP Úředního věstníku Evropské unie.
 V Bruselu dne 30. dubna 2012.
 Za Smíšený výbor EHP
 pověřený předseda
 Gianluca GRIPPA
 (1) Úř. věst. L 207, 2.8.2012, s. 2.
 (2) Úř. věst. L 343, 22.12.2009, s. 74.
 (3) Úř. věst. L 90, 6.4.2011, s. 27.
 (4) Úř. věst. L 122, 11.5.2011, s. 100.
 (5) Úř. věst. L 268, 13.10.2011, s. 17.
 (6) Úř. věst. L 268, 13.10.2011, s. 19.
 (7) Úř. věst. L 303, 31.10.1990, s. 6.
 (8) Nebyly oznámeny žádné ústavní požadavky.