type: wikipedia

text:
Kniha Micheáš (zkratka Mi, מיכה Micha) je starozákonní prorockou knihou. Tradicí je kniha připisována izraelskému prorokovi Micheášovi, který působil ve stejné době, jako Izajáš a Ozeáš. Kniha má povzbudit v dobách bojů s asyrskou velmocí, vyjadřuje hrozby i zaslíbení a naději v příchod Mesiáše.
 Biblická kritika nicméně ukázala, že text knihy je složen z mnoha vrstev, které pocházejí z rozmezí 8. až 3. stol. př. n. l.
 Odkazy
 Reference
 Související články
 Biblický kánon
 Literatura
 HOBLÍK, Jiří. Proroci, jejich slova a jejich svět. Praha: Vyšehrad, 2009. 520 s. .
 Externí odkazy
 Český ekumenický překlad
 Micheáš
 Knihy z 8. století př. n. l.


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 13.12.2007
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 L 328/34
 AFGØRELSE TRUFFET AF DET BLANDEDE EØS-UDVALG
 Nr. 88/2007
 af 6. juli 2007
 om ændring af bilag XIII (Transport) til EØS-aftalen
 DET BLANDEDE EØS-UDVALG HAR —
 under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde som ændret ved protokollen om tilpasning af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, i det følgende benævnt »aftalen«, særlig artikel 98, og
 ud fra følgende betragtninger:
 (1)
 Bilag XIII til aftalen blev ændret ved afgørelse nr. 54/2007 truffet af Det Blandede EØS-udvalg den 8. juni 2007 (1).
 (2)
 Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/94/EF af 12. december 2006 om fælles regler for visse former for vejgodstransport (kodificeret udgave) (2) bør indarbejdes i aftalen.
 (3)
 Ved direktiv 2006/94/EF ophæves Rådets første direktiv af 23. juli 1962 om visse former for vejgodstransport mellem medlemsstaterne (3), som er indarbejdet i aftalen, og som derfor skal ophæves i henhold til aftalen.
 (4)
 Direktiv 2006/94/EF er en kodificeret udgave af den ophævede retsakt, og derfor bør den nugældende EØS-tilpasning af sidstnævnte opretholdes —
 TRUFFET FØLGENDE AFGØRELSE:
 Artikel 1
 Punkt 25 (Rådets første direktiv af 23. juli 1962) i bilag XIII til aftalen affattes således:
 »32006 L 0094: Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/94/EF af 12. december 2006 om fælles regler for visse former for vejgodstransport (kodificeret udgave) (EUT L 374 af 27.12.2006, s. 5).
 Direktivets bestemmelser gælder i forbindelse med aftalen med følgende tilpasning:
 »Direktivets bestemmelser gælder kun for transport for egen regning.««
 Artikel 2
 Den islandske og den norske udgave af direktiv 2006/94/EF, der offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidendes EØS-tillæg, er autentiske.
 Artikel 3
 Denne afgørelse træder i kraft den 7. juli 2007, forudsat at Det Blandede EØS-udvalg har modtaget alle meddelelser i henhold til aftalens artikel 103, stk. 1 (4).
 Artikel 4
 Denne afgørelse offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidendes EØS-afsnit og EØS-tillæg.
 Udfærdiget i Bruxelles, den 6. juli 2007.
 På vegne af Det Blandede EØS-udvalg
 Stefán Haukur JÓHANNESSON
 Formand
 (1) EUT L 266 af 11.10.2007, s. 14.
 (2) EUT L 374 af 27.12.2006, s. 5.
 (3) EFT 70 af 6.8.1962, s. 2005/62.
 (4) Ingen forfatningsmæssige krav angivet.


type: other

text:
Muu päätös 1167/2018 - Korkein hallinto-oikeus
 Etusivu » Päätöksiä » Muita päätöksiä » Muupaatos » Muu päätös 1167/2018
 Muu päätös 1167/2018
 Kullanhuuhdontalupia koskeva valitus (Sotajoki, Inari)
 Antopäivä: 16.3.2018
 Taltionumero: 1167
 Diaarinumero: 4667/1/16
 ECLI-tunniste: ECLI:FI:KHO:2018:T1167
 Asia Kullanhuuhdontalupia koskeva valitus
 Valittaja Saamelaiskäräjät
 Pohjois-Suomen hallinto-oikeus 28.11.2016 nro 16/0387/1
 Turvallisuus- ja kemikaalivirasto (jäljempänä Tukes) on 8.7.2015 kaivoslain (621/2011) nojalla tekemillään päätöksillä nrot HL2013:0004, HL2013:0005 ja HL2013:0006 myöntänyt A:lle kullanhuuhdontaluvat lupapäätöksistä tarkemmin ilmenevin lupamääräyksin. Luvilla on jatkettu valtausten KaivNro 7600/1, 7600/2 ja 7600/3 voimassaoloa. Toisiinsa rajautuvat, yhteispinta-alaltaan 13,9 hehtaarin suuruiset Matinkiviniemi I, II ja III -nimiset kullanhuuhdonta-alueet sijaitsevat Inarin kunnassa Sotajoen varrella Metsähallituksen hallinnoimalla valtionmaalla lupapäätösten liitteenä olevista kartoista tarkemmin ilmenevällä alueella.
 Päätösten mukaan luvanhaltijalla on yksinoikeus etsiä ja kartoittaa maaperässä esiintyvää kultaa, ottaa talteen ja hyödyntää maaperässä esiintyvää kultaa huuhtomalla sekä hyödyntää huuhdonnan sivutuotteena irtomaasta löytyvät platinahiput sekä jalo- ja korukivet. Luvat oikeuttavat koneellisen kullankaivun suorittamiseen lupa-alueilla. Kaikkien lupa-alueiden osalta käsiteltävän maa-aineksien määrä saa olla enintään 4 000 kuutiometriä vuodessa. Luvat ovat voimassa kolme vuotta päätösten lainvoimaiseksi tulosta.
 Päätösten mukaan toiminta alueilla voidaan aloittaa muutoksenhausta huolimatta lupapäätöksen ehtoja noudattaen.
 Päätöksissä on annettu muun ohella seuraavat lupamääräykset:
 Poronhoidolle aiheutuvien haittojen vähentäminen
 Kullanhuuhdontaluvan haltijan on estettävä porojen joutuminen jyrkkäreunaisiin kaivukuoppiin tai luiskattava kaivannot siten, ettei niistä aiheudu vaaraa alueella liikkuville poroille tai porotalouden harjoittajille. Lupa-alueelle ei saa virittää puiden väliin naruja tai muuta vastaavaa, joka voi aiheuttaa vaaratilanteita alueella mahdollisesti liikkuville eläimille tai ihmisille.
 Perustelut: Alue kuuluu Hammastunturin paliskunnan alueeseen, aivan Ivalon paliskunnan rajalla. Määräyksessä mainituilla toimenpiteillä vähennetään kullanhuuhdonnasta poronhoidolle aiheutuvia haittoja erityisellä poronhoitoalueella toimittaessa. Myös tämän luvan muissa lupamääräyksissä kielletään olennaisen haitan aiheuttaminen muille elinkeinoille sekä määrätään aiheutuneiden vahinkojen ja haittojen korvaamisesta.
 Saamelais- ja koltta-asioihin liittyvät määräykset
 Kullanhuuhdontaluvan haltijan on huolehdittava, ettei toiminnasta yksin tai yhdessä muiden vastaavien lupien tai alueiden muiden käyttömuotojen kanssa aiheudu sellaista haittaa, joka olennaisesti heikentäisi edellytyksiä harjoittaa saamelaiselinkeinoja taikka muutoin ylläpitää ja kehittää saamelaiskulttuuria. Mikäli olennaista haittaa aiheutuu, toiminta on keskeytettävä välittömästi ja aiheutunut haitta korjattava välittömästi.
 Perustelut: Alue sijaitsee saamelaisten kotiseutualueella. Annetuissa lausunnoissa esiin tulleet saamelaiselinkeinojen harjoittamiseen ja saamelaiskulttuurin ylläpitämiseen liittyvät yksilöidyt asiat on otettu huomioon tämän luvan muissa lupamääräyksissä.
 Kullanhuuhdontaluvan haltijan on ilmoitettava etukäteen kirjallisesti alueen hallinnasta vastaavalle Metsähallitukselle sekä Ivalon paliskunnalle ja saamelaiskäräjille kaikista maastotöistä, jotka voivat aiheuttaa vahinkoa tai haittaa. Maastotöitä koskevasta ilmoituksesta on käytävä ilmi:
 3) tarkempi selvitys, mitä maastotöitä tehdään sekä mitä työmenetelmiä ja koneita käytetään;
 Maastotöitä koskevaan ilmoitukseen on liitettävä kartta, johon on merkitty alue, jolla maastotöitä tullaan tekemään. Ilmoitus on tehtävä viimeistään kuukautta ennen maastotöihin ryhtymistä.
 Päätösten liitteinä 3 on selvitys kullanhuuhdontaluvan mahdollisista myöntämisen esteistä.
 Pohjois-Suomen hallinto-oikeus on valituksenalaisella päätöksellään hylännyt saamelaiskäräjien valituksen Turvallisuus- ja kemikaaliviraston päätöksestä.
 Kaivoslain 1 §:n 1 momentin mukaan tämän lain tarkoituksena on edistää kaivostoimintaa ja järjestää sen edellyttämä alueiden käyttö ja malminetsintä niin, että ne ovat yhteiskunnallisesti, taloudellisesti ja ekologisesti kestäviä. Lain tarkoituksen toteuttaminen edellyttää yleisten ja yksityisten etujen turvaamista ottaen erityisesti huomioon:
 Pykälän 4 momentin mukaan tässä laissa tarkoitettu toiminta sovitetaan yhteen saamelaiskäräjistä annetussa laissa (974/1995) tarkoitetulla saamelaisten kotiseutualueella siten, että saamelaisten oikeudet alkuperäiskansana turvataan. Yhteensovittamisessa otetaan huomioon myös, mitä kolttalaissa (253/1995) säädetään kolttaväestön ja -alueen elinolosuhteiden ja toimeentulomahdollisuuksien edistämisestä sekä kolttakulttuurin ylläpitämisestä ja edistämisestä.
 Lain 38 §:n 1 momentin mukaan lupaviranomaisen tulee saamelaisten kotiseutualueella selvittää yhteistyössä saamelaiskäräjien, alueen paliskuntien, alueen hallinnasta vastaavan viranomaisen tai laitoksen ja hakijan kanssa malminetsintäluvan, kaivosluvan tai kullanhuuhdontaluvan mukaisesta toiminnasta aiheutuvat vaikutukset saamelaisten oikeudelle alkuperäiskansana ylläpitää ja kehittää omaa kieltään ja kulttuuriaan sekä harkita haittojen vähentämiseksi ja estämiseksi tarvittavat toimenpiteet. Tällöin on otettava huomioon:
 Pykälän 4 momentin mukaan lupaviranomaisen tulee erityisellä poronhoitoalueella selvittää yhteistyössä alueella toimivien paliskuntien kanssa luvan mukaisesta toiminnasta aiheutuvat haitat poronhoidolle.
 Lain 45 §:n mukaan malminetsintälupa, kaivoslupa ja kullanhuuhdontalupa myönnetään, jos hakija osoittaa, että tässä laissa säädetyt edellytykset täyttyvät eikä luvan myöntämiselle ole tässä laissa säädettyä estettä. Lupa voidaan kuitenkin tässä laissa säädetystä esteestä huolimatta myöntää, jos este on mahdollista poistaa lupamääräyksillä tai pienentämällä alueen kokoa.
 Lain 50 §:n 1 momentin mukaan malminetsintälupaa, kaivoslupaa ja kullanhuuhdontalupaa ei saa myöntää, jos luvan mukainen toiminta:
 Pykälän 2 momentin mukaan lupa voidaan kuitenkin myöntää 1 momentissa tarkoitetusta esteestä huolimatta, jos este on mahdollista poistaa lupamääräyksin.
 Lain 54 §:n 2 momentin 3 ja 4 kohdan mukaan kullanhuuhdontaluvassa on annettava yleisten ja yksityisten etujen turvaamiseksi tarpeelliset määräykset poronhoidolle aiheutuvien haittojen vähentämiseksi erityisellä poronhoitoalueella ja sen varmistamiseksi, ettei luvassa tarkoitetulla toiminnalla vaaranneta saamelaisten asemaa alkuperäiskansana saamelaisten kotiseutualueella.
 Lain 44 §:n 1 momentin mukaan päätöksestä on käytävä ilmi muun ohella päätöksen perustelut.
 Lain 45 §:n 1 momentin mukaan päätös on perusteltava. Perusteluissa on ilmoitettava, mitkä seikat ja selvitykset ovat vaikuttaneet ratkaisuun sekä mainittava sovelletut säännökset.
 Tukes on A:n kullanhuuhdontahakemuksen johdosta varannut saamelaiskäräjille kaivoslain 38 §:n mukaisessa tarkoituksessa mahdollisuuden selvittää hakemuksen mukaisesta toiminnasta aiheutuvat vaikutukset saamelaisten oikeudelle alkuperäiskansana ylläpitää ja kehittää omaa kieltään ja kulttuuriaan sekä harkita haittojen vähentämiseksi ja estämiseksi tarvittavia toimenpiteitä. Lausuntopyynnön liitteenä Tukes on toimittanut saamelaiskäräjille muun ohella lupahakemuksen, tutkimussuunnitelman, karttoja lupa-alueista sekä niiden läheisyydessä olevista muista kullanhuuhdontalupahakemuksista sekä yhteenvedon muun muassa alueen muista kullanhuuhdontalupahakemuksista ja alueen muista maankäyttömuodoista. Lausuntopyyntöön liitetyistä kartoista käy ilmi lupa-alueiden tarkka sijainti sekä lupa-alueista noin kymmenen kilometrin etäisyydellä sijaitsevat voimassa olevat kullanhuuhdontaluvat, vireillä olevat kullanhuuhdontalupa-alueet ja vanhan kaivoslain mukaiset valtausalueet.
 Kaivoslaissa tai kaivostoiminnasta annetussa valtioneuvoston asetuksessa (391/2012) ei ole tarkemmin säädetty kaivoslain 38 §:n 1 momentissa tarkoitetun yhteistyömenettelyn muodosta tai siihen sisällytettävistä selvityksistä. Tukesin velvollisuutena on kuitenkin osaltaan turvata se, että kaivoslain 38 §:n mukaiselle asian selvittämistä koskevalle menettelylle on asianmukaiset edellytykset. Tämä tarkoittaa muun ohella sitä, että saamelaiskäräjät saa käyttöönsä riittävän kattavan aineiston voidakseen arvioida haetun toiminnan vaikutukset saamelaiskulttuurin kannalta. Kun otetaan huomioon edellä mainittu saamelaiskäräjille toimitettu selvitys, saamelaiskäräjillä on ollut riittävän kattava ja asianmukainen aineisto. Sillä on ollut mahdollisuus antaa oma asiantuntija-arvionsa A:n kullanhuuhdontahankkeen vaikutuksista ottaen huomioon myös alueen muiden vastaavien hankkeiden ja muiden alueidenkäyttömuotojen vaikutukset saamelaiskulttuuriin sekä esittää haittavaikutusten vähentämiseksi tai ehkäisemiseksi tarvittavia toimenpiteitä. Saamelaiskäräjillä on siten ollut mahdollisuus osallistua yhteistyömenettelyyn. Tukes on varannut myös Hammastunturin paliskunnalle kaivoslain 38 §:n mukaisessa tarkoituksessa mahdollisuuden selvittää hakemuksen mukaisesta toiminnasta aiheutuvat haitat poronhoidolle ja sitä kautta saamelaisten oikeudelle alkuperäiskansana ylläpitää ja kehittää kieltään ja kulttuuriaan.
 Tukes on koonnut kullanhuuhdontalupahakemuksen ratkaisemiseksi tarvittavan selvityksen. Kysymyksessä olevalla alueella on harjoitettu koneellista kullanhuuhdontaa jo vuosikymmeniä ja sen vaikutukset saamelaiskulttuuriin ja poronhoitoon ovat siten olleet jo pidemmän aikaa havaittavissa. Kun otetaan huomioon kaivoslain 38 §:n 1 momentin 1–3 kohdissa säädetty ja Tukesin hankkiman selvityksen sisältö, Tukes on hallintolain 31 §:n 1 momentissa säädetyllä tavalla huolehtinut asian riittävästä ja asianmukaisesta selvittämisestä hankkimalla tarpeelliset tiedot ja selvitykset sen ratkaisemiseksi, onko kullanhuuhdontalupa mahdollista myöntää ottaen huomioon kaivoslain 50 §:ssä luvan myöntämiselle säädetyt esteet.
 Kullanhuuhdontalupien myöntämisen edellytykset ja päätöksissä esitetyt lupaharkinnan perusteet
 Kullanhuuhdontalupahakemuksen ratkaisemiseen vaikuttaneet hallintolain 45 §:n 1 momentissa tarkoitetut seikat ja selvitykset käyvät ilmi hankkeelle myönnetyistä lupapäätöksistä ja päätösten liitteistä 3 saatavista tiedoista. Tukes on ottanut lupaharkinnassaan huomioon muun muassa valituksenalaisten kullanhuuhdontahankkeiden sijoittumisen Hammastunturin paliskunnan alueella Hammastunturin erämaa-alueen retkeily- ja luontomatkailuvyöhykkeelle ja tuon vyöhykkeen pinta-alan, saamelaiskulttuurin ja poronhoidon kannalta tärkeän syrjävyöhykkeen pinta-alan, paliskunnan alueen pinta-alan ja poronhoidon kannalta tärkeiden alueiden sijoittumisen, muut hakemuksessa tarkoitettujen alueiden läheisyydessä sijaitsevat voimassa olevat kullanhuuhdontaluvat ja vireillä olevat lupahakemukset, Hammastunturin erämaa-alueen hoito- ja käyttösuunnitelmassa alueen käytöstä annetut määräykset ja muut saamelaisten oikeutta alkuperäiskansana häiritsevät alueidenkäyttömuodot hakemuksessa tarkoitetulla alueella ja sen läheisyydessä (muun muassa metsätalous, teiden rakentaminen, retkeily ja metsästys). Johtopäätöksenään Tukes on katsonut, että selvitysten ja saatujen lausuntojen perusteella hakemusalueella ei ole kaivoslaissa mainittuja luvan myöntämisen esteitä.
 Kuten edellä on todettu, alueella on harjoitettu koneellista kullanhuuhdontaa jo useamman vuosikymmenen ajan ja toiminnan vaikutukset saamelaiskulttuuriin ja poronhoitoon ovat siten selvästi havaittavissa. Saamelaiskäräjät on valituksessaan kuvannut yleispiirteisesti kullanhuuhdonnan haitallisia vaikutuksia saamelaiskulttuuriin ja poronhoitoon. Lupaharkinnassa on kuitenkin tapauskohtaisesti selvitettävä lupahakemuksen mukaisen toiminnan haitalliset vaikutukset edellä mainittuihin. Kun otetaan huomioon annetut lupamääräykset, Hammastunturin paliskunnan pinta-ala ja poronhoidon kannalta tärkeiden alueiden sijainti sekä nyt kysymyksessä olevan kullanhuuhdonta-alueen ja sen läheisyydessä olevien ja suunniteltujen muiden kullanhuuhdonta-alueiden pinta-ala ja sijainti, saamelaiskäräjien valituksessaan esittämien yleisluontoisten seikkojen perusteella ei voida katsoa, että hakemuksen mukainen toiminta yksin tai yhdessä muiden vastaavien lupien tai alueiden muiden käyttömuotojen kanssa olennaisesti heikentäisi saamelaisten edellytyksiä harjoittaa perinteisiä saamelaiselinkeinoja tai aiheuttaisi huomattavaa haittaa poronhoidolle. Näin ollen lupien myöntämiselle ei ole kaivoslain 50 §:ssä säädettyä estettä.
 Tukes on hallintolain 31 §:n 1 momentissa säädetyllä tavalla huolehtinut asian riittävästä ja asianmukaisesta selvittämisestä hankkimalla tarpeelliset tiedot ja selvitykset. Tukes on luparatkaisuidensa perusteluissa ja päätösten liitteissä 3 hallintolain 44 ja 45 §:ssä säädetyllä tavalla tuonut riittävästi esille hankkimansa selvityksen merkityksen kaivoslain 50 §:ssä tarkoitetun lupaharkinnan kannalta. Kun otetaan huomioon asian ratkaisuun vaikuttaneet seikat ja selvitykset sekä annetut lupamääräykset, syytä Tukesin päätösten kumoamiseen valituksessa esitetyillä perusteilla ei ole.
 Suomen perustuslaki 17 § 3 momentti
 Kaivoslaki 22 §, 23 § 1 ja 3 momentti, 38 § 5 momentti, 65 § (621/2011), 66 § 1 momentti
 Poronhoitolaki 2 § 2 momentti
 Asian ovat ratkaisseet hallinto-oikeuden jäsenet Aino Oksala, Marja-Riitta Tuisku ja Anne-Mari Keskitalo. Esittelijä Laura Juntunen.
 Saamelaiskäräjät on valituksessaan vaatinut, että hallinto-oikeuden ja Turvallisuus- ja kemikaaliviraston päätökset kumotaan.
 Saamelaiskäräjät on viitannut asiassa aikaisemmin esittämäänsä ja perustellut vaatimuksiaan muun ohella seuraavasti:
 Lupapäätökset tulee kumota, koska kyseessä olevalla alueella Sotajoen varressa sijaitsevat kullanhuuhdontalupa-alueet yhdessä aiheuttavat huomattavaa haittaa Hammastunturin paliskunnan poronhoidolle ja erityisesti Kutturan siidalle sekä vesistövaikutustensa kautta Ivalojoen vesistöalueen kalakannoille ja alueen kalastukselle. Lupaprosessin yhteydessä ei ole noudatettu korkeimman hallinto-oikeuden vuosikirjapäätöksessä KHO 2014:111 todettua tulkintaa kaivoslain 38 §:n tarkoittaman vaikutusten arvioinnin suorittamisesta ja arvioinnin tuloksen huomioimista kaivoslain 50 §:n luvan myöntämisen esteiden tutkinnan yhteydessä. Turvallisuus- ja kemikaalivirasto ei ole lupaharkinnassa selvittänyt kaivoslain 38 §:n edellyttämällä tavalla kullanhuuhdontaluvan mukaisesta toiminnasta aiheutuvia vaikutuksia yhdessä alueen muun maankäytön ja muiden saman alueen lupahankkeiden kanssa saamelaisten oikeudelle alkuperäiskansana ylläpitää ja kehittää omaa kieltään ja kulttuuriaan mukaan lukien perinteiset elinkeinot. Näin ollen Turvallisuus- ja kemikaalivirastolla ei ole myöskään ollut asianmukaisia edellytyksiä arvioida sitä, onko hakemuksessa kuvatulle toiminnalle ollut olemassa kaivoslain 50 §:n tarkoittamia luvan myöntämisen esteitä.
 Hammastunturin paliskunnan kokonaispinta-ala on noin 252 000 hehtaaria. Pohjois-Suomen hallinto-oikeuden käsittelyn aikaan Hammastunturin paliskunnan alueelle sijoittui 52 kullanhuuhdontaan oikeuttavaa lupaa (yhteensä noin 260 hehtaaria). Hammastunturin paliskunnan alueella harjoitettava kullanhuuhdontatoiminta keskittyy kuitenkin yhden siidan tai tokkakunnan (5 perhettä) eikä koko paliskunnan alueelle. Käytännössä kaivualueet sijaitsevat suurimmaksi osaksi Sota- ja Uijemjokien laak-soissa, eli juuri niillä alueilla, jotka ovat säästyneet tehometsätaloudelta, ja joita edelleen on mahdollista käyttää paliskunnan poronhoidon talvilaidunalueina. Kaivoslain 50 §:n 1 momentin 1 ja 3 kohtien mukaisten luvan myöntämisen esteiden arvioinnissa kullanhuuhdontatoiminnan vaikutusten arviointi suhteessa paliskunnan kokonaispinta-alaan johtaisikin väistämättä vääriin johtopäätöksiin, sillä kullanhuuhdontatoiminta Hammastunturin paliskunnassa ei jakaudu koko 252 000 hehtaarin alueelle.
 Sota- ja Uijemjokien alueella on Kutturan siidan poronhoidolle keskeinen merkitys. Sotajoen erotusaita, jossa siida käsittelee poronsa, sijaitsee kullanhuuhdonta-alueen välittömässä läheisyydessä, kullanhuuhdonta-alueen ulottuessa johdinaidan suulle saakka. Sotajoen poroerotusaita on käytössä sekä kesäisin, syksyisin että talvisin. Kullanhuuhdonta-alue sijaitsee lisäksi Kutturan siidan ainoalla jäljellä olevalla talvilaidunalueella ja erityisesti Sota- ja Uijemjokien rantatörmät ovat korvaamattomia siidan porojen ravinnonsaannille talvella. Sota- ja Uijemjokien alueen merkitys porojen talviravintoalueena on korvaamaton, koska alueella ei ole säilynyt vanhoja luppometsiä ja jäkäläkankaita voimakkaan metsätaloustoiminnan vuoksi. Alueella porojen kuljetus on vaikeutunut sekä talviravinnon saatavuus heikentynyt kullanhuuhdontatoiminnan vuoksi.
 Kullanhuuhdontatoiminnan vuoksi perinteisten kuljetusreittien käytön estyminen on johtanut siihen, että siidan porot voidaan kuljettaa Sotajoen erotusaitaan ainoastaan kullanhuuhdonta-alueen itäpuolelta Hammastunturin ja Ivalon paliskunnan väliaitaa pitkin tai Sota- ja Uijemjokien länsi- ja eteläpuolelta, jolloin kuljetusmatka kasvaa useita kymmeniä kilometrejä. Kullanhuuhdontatoiminta Sota- ja Uijemjokien alueella on siten jo vaikeuttanut huomattavasti ja olennaisella tavalla Hammastunturin paliskunnan Kutturan siidan poronhoitoa. Koska kyseiset kuljetusreitit ovat ainoat jäljellä olevat kuljetusreitit kohti Sotajoen erotusaitaa kullanhuuhdontatoiminnan estettyä porojen perinteiset kulkureitit, vaarana on, että Sotajoen erotusaidan käyttö estyy kokonaan, mikäli kaikki haetut luvat myönnetään. Kullanhuuhdontatoiminnasta yhdessä muiden alueen käyttömuotojen (metsätalous) aiheutuvaa olennaista heikennystä alueen saamelaisten edellytyksiin harjoittaa alueella perinteistä saamelaista elinkeinoaan poronhoitoa ja huomattavaa haittaa poronhoidolle ei myöskään voida estää lupamääräyksin. Kullanhuuhdontatoiminnan ajallinen rajoittaminen tai lupa-alueiden pienentäminen ei poista haittaa, sillä saamelaisessa poronhoidossa poro laiduntaa vapaana luonnossa ja etenkin kesällä säikkyy ihmisiä ja ääniä. Porojen kulkureittien ja Sotajoen poroerotusaidan käytön turvaamiseksi ei riitä, että jokivarteen jätetään pieni alue tätä varten ja muu alue annetaan kullanhuuhdontatoiminnan käyttöön.
 Sota-, Uijem- ja Kyläjoilla on merkitystä alueen saamelaisten edellytyksille harjoittaa perinteistä elinkeinoaan kalastusta. Sekä Sotajoki, johon Uijemjoki laskee, Kyläjoki että myös Ivalon paliskunnan alueella sijaitseva Palsinoja, jonne keskittyy vastaavasti Ivalon paliskunnan alueella tapahtuva kullanhuuhdontatoiminta, laskevat Ivalojokeen. Ivalojoki, kuten myös Lemmenjoen kullanhuuhdonta-alueen vesistöt, laskevat edelleen Inarijärveen. Inarin alueen saamelaiseen kulttuuriin kuuluu olennaisesti poronhoidon, käsityön ja keräilyn ohella myös kalastus. Kala on tärkeä osa saamelaisten ruokataloutta ja kalastus osa saamelaisten monielinkeinollista kulttuurimuotoa.
 Suuri osa nykyisin haetuista koneellisista kaivuluvista kohdistuu Ivalojoen vesistöalueelle, joka on Inarijärven vaeltavan taimenen tärkein lisääntymisjoki. Inarijärven taimenkannasta noin 70 prosenttia on peräisin Ivalojoen vesistöstä. Vaeltavan taimenen lisääntymisalue ulottuu Ivalojoen pääuomassa Hammastunturin erämaa-alueen läpi Lemmenjoen kansallispuiston alueelle. Ivalojoen alaosa, johon Sotajoki ja sen valuma-alue kuuluvat, on taas tärkeä Inarijärvestä nousevan pohjasiian kutualuetta.
 Ivalojoen varrella harjoitetaan intensiivisesti kullanhuuhdontaa, eikä kullanhuuhdonnan vaikutuksia Ivalojoen ja sen sivu-uomien veden laatuun ja edelleen kalastoon ja muuhun eliöstöön ole tutkittu Sotajoella vuosina 2005 ja 2010 tehtyä kalastotarkkailua lukuun ottamatta.
 Kullankaivun vaikutuksista Lemmenjoen kansallispuistossa tehtyjen selvitysten mukaan kullanhuuhdonta on aiheuttanut vesistön rehevöitymistä, kuormitettujen alueiden lajiston monimuotoisuuden alenemista ja jokivesien veden laadun heikkenemistä. Veden samentumista havaittiin noin 30 kilometrin päässä kullanhuuhdonta-alueiden alapuolella. Viimeksi kesällä 2016 tehtiin Lapin ELY-keskukselle lukuisia ilmoituksia veden samentumisesta kullanhuuhdonta-alueilla sekä Lemmenjoella että Ivalojoen vesistöalueella.
 Tukes ei ole nyt käsiteltävänä olevan asian lupaharkinnassa osoittanut, että kaivoslain 38 §:n mukainen selvitysvelvollisuus olisi korkeimman hallinto-oikeuden oikeuskäytännössä edellyttämällä tavalla tullut täytetyksi. Yleinen arviointi ja eri kullanhuuhdontalupien yhteisvaikutusten arviointi kyseessä olevalla hakemusalueella on ollut vain hyvin yleispiirteistä eikä täytä kaivoslain 38 §:n tarkoitusta. Tukes on myöntänyt lähes poikkeuksetta kaivoslain mukaiset kullanhuuhdontaluvat ilman, että se olisi arvioinut lain edellyttämällä tavalla luvanmukaisen toiminnan vaikutukset saamelaisten oikeuksiin alkuperäiskansana.
 Saamelaiskäräjät on useassa Tukesille antamassaan lausunnossa korostanut, että toiminnan vaikutuksia arvioitaessa on otettava huomioon kaikki alueella ja sen läheisyydessä voimassa olevat luvat ja vireillä olevat hakemukset sekä alueen muut käyttömuodot. Lupien aiheuttamia vaikutuksia on kuitenkin toistaiseksi käytännössä arvioitu erikseen, eikä samanlaisten toimintojen kumulatiivisia vaikutuksia alueen ympäristöön, poronhoitoon tai saamelaisten perinteiseen kalastukseen ole todellisuudessa arvioitu asianmukaisesti.
 Turvallisuus- ja kemikaalivirasto on antanut valituksen johdosta lausunnon, jossa se on viitannut asiassa aikaisemmin esittämäänsä ja katsonut, että valitus tulee hylätä. Lausunnossa on todettu muun ohella seuraavaa:
 Kullanhuuhdonta ei estä porojen kuljettamista alueen läpi. Lupamääräyksen mukaan toiminta on keskeytettävä ja haitta poistettava, jos toiminta hetkellisesti aiheuttaa haittaa poronhoidolle.
 Kullanhuuhdontaluvan mukaiseen toimintaan vaaditaan ympäristö- ja vesitalouslupa. Näissä luvissa otetaan huomioon myös kalastolle mahdollisesti aiheutuvat haitat. Kullanhuuhdontaluvan lupamääräyksissä kielletään haitallisten ympäristövaikutusten aiheuttaminen.
 Vireillä olevat hakemukset eivät oikeuta kullanhuuhdontaan, joten ne eivät voi lisätä siitä aiheutuvia haittoja. Kullanhuuhdonnan kokonaisvaikutukset selvitetään jokaisen luvan kohdalla lupakäsittelyn yhteydessä.
 Alueella on harjoitettu jo pitkään kullanhuuhdontaa, joten toiminnan vaikutukset saamelaiskulttuuriin ja poronhoitoon ovat selvästi havaittavissa. Maankäyttömuotona kullanhuuhdonta vähenee. Toimintaa on kyseessä olevalla alueella harjoitettu aikaisemmin nykyistä laajemmin. Tästä huolimatta kullanhuuhdontaa ei nykyistä kaivoslakia valmisteltaessa katsottu tarpeelliseksi rajoittaa muualla kuin Lemmenjoen alueella.
 A on antanut valituksen ja lausunnon johdosta vastineen, jossa on vaadittu, että valitus jätetään tutkimatta tai toissijaisesti hylätään kokonaisuudessaan. Lisäksi vastineessa on vaadittu, että saamelaiskäräjät velvoitetaan korvaamaan A:n oikeudenkäyntikulut.
 Vastineessa on todettu muun ohella seuraavaa:
 Saamelaiskäräjien valituksessa vaaditaan ainoastaan Tukesin päätöksiä, mutta ei Pohjois-Suomen hallinto-oikeuden päätöstä kumottavaksi, minkä johdosta valitusta ei tule ottaa tutkittavaksi korkeimmassa hallinto-oikeudessa. Valitus ei täytä hallintolainkäyttölain 23 §:ssä säädettyjä edellytyksiä.
 Keskeisiltä osiltaan täysin samanlaista toimintaa on hakijan tai hänen sukunsa toimesta harjoitettu alueella 1980-luvun alusta lähtien. Hakijalla on myös Pohjois-Suomen aluehallintoviraston 7.7.2015 myöntämä ympäristölupa, josta saamelaiskäräjät on valittanut.
 Hammastunturin paliskunta, jonka alueelle lupien mukainen kullanhuuhdonta kohdistuu, ei ole valittanut Tukesin päätöksistä, eikä paliskunta ole vastustanut myöskään lupien myöntämistä.
 Korkeimman hallinto-oikeuden ratkaisussa KHO 2014:111 oli kysymys siitä, että kullanhuuhdontalupaa koskevista oikeudenkäyntiasiakirjoista ei tuossa yksittäisessä tapauksessa ilmennyt riittävästi se, että saamelaiskäräjille olisi selvityksen antamista varten toimitettu kaikilta osin selkeä ja kattava aineisto saamelaisten oikeutta alkuperäiskansana mahdollisesti häiritsevistä alueiden käyttömuodoista hakemuksessa tarkoitetulla alueella ja sen läheisyydessä.
 Pohjois-Suomen hallinto-oikeus oli aiemmin edellä mainittua asiaa koskevassa harkinnassa antanut aiheettomasti merkitystä saamelaiskäräjien väittämälle saamelaiskäräjien resurssipulasta johtuvalle tilanteelle katsoen, että tilanne oli kaikille tuolloin uusi, mikä ei enää vastaa nykyistä tilannetta. Saamelaiskäräjille on nyttemmin osoitettu tätä tarkoitusta varten vuosittainen noin 100 000 euron määräinen lisäresurssi valtion talousarviossa, ja uusi kaivoslakikin on ollut voimassa yli viisi vuotta. Asiassa alkaa olla vakiintunut oikeus- ja hallintokäytäntö. Tähän nähden saamelaiskäräjien yksilöimättömät ilman asianmukaisten selvitysten tukea laaditut valitukset ovat erikoisia.
 Korkeimman hallinto-oikeuden päätöksessä KHO 2014:111 merkittävää on se, että saamelaiskäräjät tai paliskunta ei voi passiiviseksi ryhtymällä estää Tukesia ratkaisemasta kaivoslain 50 §:ssä mainittuja lupa-asioita. Korkein hallinto-oikeus korosti hakijan perusoikeutena perustuslain 21 §:ssä turvattua oikeutta saada asiansa käsitellyksi asianmukaisesti ja ilman aiheetonta viivytystä lain mukaan toimivaltaisessa viranomaisessa.
 Oikeuskäytännössä (muun muassa korkein hallinto-oikeus 4.2.2015 taltio 274) on katsottu, että koneellisesta kullankaivusta ei määrätyissä puitteissa aiheudu haittaa saamelaiskulttuurille ja vaikutukset saamelaisten perinteiselle elinkeinolle, kuten poronhoidolle, kalastukselle ja metsästykselle, jäävät vähäisiksi ja paikallisiksi.
 Nyt kyseessä olevista Tukesin päätöksistä ilmenevää koneellista kullanhuuhdontaa on pidettävä vaikutuksiltaan selkeästi lievempänä saamelaiskulttuurin ja poronhoidon kannalta kuin edellä mainitussa korkeimman hallinto-oikeuden päätöksessä esillä ollutta koneellista kullanhuuhdontaa Lemmenjoen kansallispuistossa. Tukesin A:lle myöntämien kullanhuuhdontalupien mukaisessa toiminnassa käsitellään pienehkö määrä maa-ainesta vuosittain. Toiminta ei ole erityisen suurta, vaan tavanomaisen kokoista tai jopa tavanomaista pienempää kokoa.
 Kun Tukes on toimittanut lupamenettelyn yhteydessä muun muassa saamelaiskäräjille ja paliskunnalle riittävän, kattavan ja selkeän selvityksen, saamelaiskäräjillä ja paliskunnalla on ollut mahdollisuus antaa omat asiantuntija-arvionsa kullanhuuhdontahankkeen vaikutuksista ottaen huomioon myös muiden vastaavien hankkeiden ja alueiden muiden käyttömuotojen vaikutukset saamelaiskulttuurille ja poronhoidolle sekä esittää mahdollisten haittavaikutusten vähentämiseksi tai ehkäisemiseksi tarvittavia toimenpiteitä siten kuin kaivoslain 38 §:ssä säädetään.
 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kaivoslain mukainen toiminta, muun muassa kullanhuuhdonta, on sovitettavissa yhteen saamelaisten kotiseutualueella siten, että saamelaisten oikeudet alkuperäiskansana turvataan kaivoslain 1 §:n 4 momentissa tarkoitetulla tavalla. Korkein hallinto-oikeus on päätöksessään 4.2.2015 määritellyt sen tason, jonka mukainen yksittäinen koneellinen kullanhuuhdontatoiminta ei vielä, ottaen huomioon myös alueen ja lähialueen muiden vastaavien voimassa olevien lupien mukaisten toimien ja alueen muiden maankäyttömuotojen vaikutukset, loukkaa saamelaisten oikeutta kulttuuriinsa tai haittaa poronhoitoa lainvastaisella tavalla.
 Hallinto-oikeus ei ole päätöksessään viitannut siihen, että aluehallintoviraston myöntämässä vesitalous- ja ympäristöluvassa on annettu lupamääräyksiä ympäristölle ja vesistölle aiheutuvien haittojen ehkäisemiseksi ja rajoittamiseksi. Ilmeisesti asian sivuuttaminen johtuu siitä, että kyseinen ympäristölupa sai lainvoiman vasta 28.9.2016, kun Vaasan hallinto-oikeus hylkäsi saamelaiskäräjien valituksen. Mainittu lainvoiman saanut ympäristölupa oli hakijalle neljäs perättäinen ja ne osoittavat toiminnan moitteettoman jatkumon vuodesta 1981. Luvan perusteluissa on muun ohella todettu, että alueen alavirran puoleisessa vesistössä elää luontainen taimenkanta, jonka kudun suojelemiseksi kaivuaika on määrätty päättymään vuosittain 30.9. Kiertovesiperiaatteen käytöllä rajoitetaan tehokkaasti hienoaineksen kulkeutumista ja sen aiheuttamia haittoja. Alueella on aloitettu kullankaivun vesistövaikutusten selvittämiseksi yhteistarkkailu.
 Kullanhuuhdontalupien myöntämisessä on kysymys oikeusharkinnasta, joten haettu lupa on myönnettävä, jos luvan edellytykset ovat käsillä eikä laissa säädettyä estettä ole.
 Sotajoen tilanne on pysynyt kyseisen kaltaisena noin 35 vuoden ajan ja porot kulkevat joen yli jatkuvasti ilman haittaa. Saamelaiskäräjien käsitys, että kullanhuuhdonta-alue estäisi porojen liikkumisen, on väärä. Hakijalla on yli 35 vuoden kokemus siitä, että porot liikkuvat ja syövät mielellään kaivualueella ja jo kaivetulla alueella. Juuri sen hetkisen kaivupaikan kohdalta voi porojen olla vaikeampaa ylittää jokilaakso, mutta kyseessä on aina vain noin sadan metrin pituinen alue. Muilta osin porot voivat liikkua vapaasti. Valituksessa esille tuotu joen takainen alue on aivan yhtä ylilaidunnettua kuin paliskunnan kaikki muutkin alueet.
 Hakija katsoo joutuneensa saamelaiskäräjien taholta epäasiallisen vainoamisen kohteeksi. Saamelaiskäräjät on lähes samansanaisesti kaikista hakijalle myönnetyistä luvista (ympäristö- ja kullanhuuhdontalupa), vaikka hakijan toiminnalla on noin 35 vuoden moitteeton historia. Saamelaiskäräjät on valittanut vuoden 2012 jälkeen yli sadasta kullanhuuhdonta- tai ympäristöluvasta. Tässä tilanteessa olisi kohtuutonta, jos hakija joutuisi pitämään oikeudenkäyntikulunsa vahinkonaan.
 Saamelaiskäräjät on antanut lausunnon ja vastineen johdosta vastaselityksen. Oikeudenkäyntikulujen korvaamista koskeva vaatimus on kiistetty perusteiltaan ja määrältään.
 1. A:n väite, että saamelaiskäräjien valitus tulee jättää tutkimatta, hylätään.
 3. A:n vaatimus oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta hylätään.
 Toisin kuin A:n väitteessä esitetään, saamelaiskäräjien valituksessa on vaadittu hallinto-oikeuden ja Turvallisuus- ja kemikaaliviraston päätösten kumoamista. Vaikka valituksessa viitataan osin myös muihin Turvallisuus- ja kemikaaliviraston myöntämiin kullanhuuhdontalupiin, ei sen perusteella ole kuitenkaan epäselvää, mihin päätökseen se kohdistuu. A:n vastineessa esitetty väite siitä, että saamelaiskäräjien valitus tulisi jättää yksilöimättömänä tutkimatta, on siten hylättävä.
 Kaivoslaki (621/2011) on tullut voimaan 1.7.2011 ja sillä on kumottu kaivoslaki (503/1965, vanha kaivoslaki).
 Kaivoslain 180 §:n 2 momentin mukaan valtausoikeuden voimassaolon jatkamiseen sovelletaan harjoitettaessa valtausoikeuden nojalla kullanhuuhdontaa, mitä sanotun lain 65, 66 ja 72 §:ssä säädetään kullanhuuhdontaluvan voimassaolon jatkamisesta.
 Kaivoslain 65 §:n 1 momentin mukaan kullanhuuhdontaluvan voimassaoloa voidaan jatkaa enintään kolme vuotta kerrallaan. Sanotun pykälän 2 momentin mukaan kullanhuuhdontaluvan voimassaolon jatkamisen edellytyksenä on, että:
 3) kullanhuuhtoja on noudattanut mainitussa laissa säädettyjä velvollisuuksia samoin kuin lupamääräyksiä;
 Kaivoslain 72 §:n mukaan kullanhuuhdontaluvan voimassaolon jatkamista koskeva asia on käsiteltävä noudattaen vastaavasti, mitä sanotussa laissa säädetään asianomaista lupaa koskevasta lupamenettelystä, lupaharkinnasta sekä lupapäätöksestä ja sen voimassaolosta.
 Kaivoslain 38 §:n 1 momentin mukaan lupaviranomaisen tulee saamelaisten kotiseutualueella selvittää yhteistyössä saamelaiskäräjien, alueen paliskuntien, alueen hallinnasta vastaavan viranomaisen tai laitoksen ja hakijan kanssa kullanhuuhdontaluvan mukaisesta toiminnasta aiheutuvat vaikutukset saamelaisten oikeudelle alkuperäiskansana ylläpitää ja kehittää omaa kieltään ja kulttuuriaan sekä harkita haittojen vähentämiseksi ja estämiseksi tarvittavat toimenpiteet. Tällöin on otettava huomioon:
 Kaivoslain 50 §:n 1 momentin mukaan kullanhuuhdontalupaa ei saa myöntää, jos luvan mukainen toiminta:
 Kaivoslain 50 §:n 2 momentin mukaan lupa voidaan kuitenkin myöntää 1 momentissa tarkoitetusta esteestä huolimatta, jos este on mahdollista poistaa lupamääräyksin.
 Kaivoslain 169 §:n (498/2014) 1 momentin mukaan kaivosviranomainen voi perustellusta syystä hakijan pyynnöstä kullanhuuhdontaluvan voimassaolon jatkamista koskevassa päätöksessä määrätä, että luvassa yksilöityihin toimenpiteisiin voidaan valituksesta huolimatta ryhtyä lupapäätöstä noudattaen.
 Hallituksen esityksessä kaivoslaiksi ja eräiksi siihen liittyviksi laeiksi (HE 272/2009 vp) on kaivoslain 50 §:n yksityiskohtaisissa perusteluissa todettu muun ohella, että luvan myöntämisen esteitä koskeva harkinta perustuisi 38 §:n mukaan tehtyyn selvitykseen. Perusteluissa todetaan edelleen, että pykälän 2 momentin nojalla lupa olisi kuitenkin mahdollista myöntää 1 momentissa tarkoitetusta esteestä huolimatta, jos este olisi mahdollista poistaa lupamääräyksin. Yleensä kullanhuuhdontaluvassa annettavilla lupamääräyksillä voidaan vähentää pykälässä tarkoitettuja haittoja siten, että estettä luvan myöntämiselle ei ole.
 Asiassa on kysymys A:lle myönnettävistä kolmesta uuden kaivoslain mukaisesta kullanhuuhdontaluvasta, joilla on jatkettu vanhan kaivoslain nojalla myönnettyjen valtausoikeuksien voimassaoloa. Asiassa on siten tullut soveltaa kaivoslain 180 §:n 2 momentin mukaisesti mitä lain 65, 66 ja 72 §:ssä säädetään kullanhuuhdontaluvan voimassaolon jatkamisesta. Kaivoslain 72 §:n viittaussäännöksen lupamenettelyyn ja lupaharkintaan sovelletaan myös kaivoslain 38 § ja 50 §:ää.
 Saamelaiskäräjien valituksessa on katsottu, että kaivoslain 38 §:ssä tarkoitettu selvitys on ollut puutteellinen erityisesti siltä osin kuin siinä on tarkasteltu 38 §:n 1 momentin 1 kohdassa tarkoitettuja muita hakemusalueen läheisyydessä voimassa olevia kullanhuuhdontalupia ja niiden yhteisvaikutuksia saamelaisten oikeudelle alkuperäiskansana ylläpitää ja kehittää omaa kieltään ja kulttuuriaan. Valituksessa on edelleen katsottu, että selvityksen puutteellisuuden vuoksi myöskään kaivoslain 50 §:ssä tarkoitettua arviointia ei ole voitu tehdä asianmukaisesti.
 Kaivoslain 38 §:ssä tarkoitetun selvityksen riittävyyden osalta korkein hallinto-oikeus viittaa hallinto-oikeuden perusteluissa esitettyyn ja katsoo, että Turvallisuus- ja kemikaaliviraston kokoamaa selvitystä voidaan pitää riittävänä perustana kaivoslain 50 §:n mukaisen arvioinnin tekemiseksi tässä kullanhuuhdontaluvan voimassaolon jatkamista koskevassa asiassa.
 Myönnetyissä kullanhuuhdontaluvissa on määrätty toimenpiteistä, joilla vähennetään ja estetään toiminnasta aiheutuvia vaikutuksia, jotka voivat haitata saamelaisten oikeutta alkuperäiskansana ylläpitää ja kehittää omaa kieltään ja kulttuuriaan. Siltä osin kuin määräysten antaminen on kaivoslain 50 §:ssä säädetty huomioon ottaen tarpeellista, niiden tulee olla mainitun lainkohdan tarkoitukseen nähden riittävän konkreettisia. Kaivoslain 50 §:ssä tarkoitettujen luvan myöntämisen esteiden arvioinnin kannalta merkittävinä voidaan pitää erityisesti poronhoidolle aiheutuvien haittojen vähentämistä ja kullanhuuhdonta-alueen maastotöistä Ivalon paliskunnalle ja saamelaiskäräjille tehtävää ilmoitusta koskevia lupamääräyksiä. Sen sijaan saamelais- ja koltta-asioihin liittyvät määräykset, joissa on pelkästään toistettu kaivoslain 50 §:n 1 momentin 1 kohdan sisältöä, eivät vastaa sitä, mitä luvan myöntämisen esteen poistavilta määräyksiltä kaivoslain 50 §:n 2 momentissa edellytetään.
 Lupapäätösten liitteinä 3 esitetyissä selvityksissä mahdollisista luvan myöntämisen esteistä on toiminnan kuvauksessa viitattu yleisesti toiminnalta vaadittavaan ympäristölupaan. A on vastineessaan viitannut myös niihin toiminnan rajoituksiin, jotka sisältyvät Pohjois-Suomen aluehallintoviraston 7.7.2015 myöntämään ympäristö- ja vesitalouslupaan. Kyseisen luvan mukaan kultaa saa koneellisesti kaivaa vuosittain 1.6.–30.9. enintään yhdellä kaivuyksiköllä. Toiminnan ajallinen rajoitus on asetettu erityisesti alueen alapuolisissa vesistöissä elävän luontaisen taimenkannan suojelemiseksi, mutta sen voidaan katsoa osaltaan vähentävän myös toiminnasta kalastukselle ja poronhoidolle mahdollisesti aiheutuvia haittoja. Vaikka tätä toiminnan ajallista rajoitusta ei ole asetettu kullanhuuhdontaluvan lupamääräyksissä siten kuin kaivoslain 50 §:n 2 momentissa tarkoitetaan, voidaan se toiminnan harjoittamista koskevana sitovana rajoituksena ottaa myös huomioon osana 50 §:n mukaista luvan myöntämisen esteiden arviointia.
 Turvallisuus- ja kemikaaliviraston päätösten mukaan luvat ovat voimassa kolme vuotta päätösten lainvoimaiseksi tulosta. Päätösten mukaan toiminta alueella on kuitenkin kaivoslain 169 §:n 1 momentin mukaisesti ollut mahdollista aloittaa muutoksenhausta huolimatta eli heti päätösten antamisesta 8.7.2015 alkaen. Kullanhuuhdontalupien voimassaoloa on sovellettavaksi tulleen kaivoslain 65 §:n 1 momentin nojalla voitu jatkaa enintään kolme vuotta kerrallaan, eikä tätä kolmen vuoden enimmäisaikaa ole mahdollista pidentää täytäntöönpanoa koskevalla määräyksellä.
 Lupien suhteellisen lyhyt voimassaoloaika mahdollistaa kullanhuuhdontalupien perinteisten saamelaiselinkeinojen harjoittamiseen kohdistuvien yhteisvaikutusten uudelleentarkastelun ja tarvittaessa uusien haittojen vähentämistä koskevien lupamääräysten asettamisen lähtökohtaisesti varsin nopeasti, jos eri toimintojen yhteisvaikutukset ennalta arvioidusta poiketen aiheuttaisivat kaivoslain 50 §:n 1 momentissa tarkoitetun luvan myöntämisen esteen. Kun otetaan huomioon lupien voimassaoloaika, se, että kysymys on ollut olemassa olleiden valtausten voimassaolon jatkamisesta, ja edellä toiminnan haittojen rajoittamisesta esitetty, ei lupien myöntämiselle ole ollut kaivoslain 50 §:ssä tarkoitettua estettä.
 Asian ovat ratkaisseet oikeusneuvokset Kari Kuusiniemi, Hannu Ranta, Mika Seppälä, Kari Tornikoski ja Jaakko Autio. Asian esittelijä Tuire Taina.


type: caselaw

text:
 10.8.2015
 ES
 Diario Oficial de la Unión Europea
 C 262/18
 Sentencia del Tribunal General de 25 de junio de 2015 — SACE y Sace BT/Comisión
 (Asunto T-305/13) (1)
 ((«Ayudas de Estado - Seguro de crédito a la exportación - Cobertura de reaseguro concedida por una empresa pública a su filial - Aportaciones de capital para cubrir las pérdidas de la filial - Concepto de ayudas de Estado - Imputabilidad al Estado - Criterio del inversor privado - Obligación de motivación»))
 (2015/C 262/23)
 Lengua de procedimiento: italiano
 Partes
 Demandantes: Servizi assicurativi del commercio estero SpA (SACE) (Roma, Italia), y Sace BT SpA (Roma) (representantes: M. Siragusa y G. Rizza, abogados)
 Demandada: Comisión Europea (representantes: G. Conte, D. Grespan y K. Walkerová, agentes)
 Parte coadyuvante en apoyo de las demandantes: República Italiana (representantes: G. Palmieri, agente, asistida por S. Fiorentino, avvocato dello Stato)
 Objeto
 Demanda de anulación de la Decisión 2014/525/UE de la Comisión, de 20 de marzo de 2013, relativa a las medidas SA.23425 (11/C) (ex NN 41/10) ejecutadas por Italia en 2004 y en 2009 en favor de Sace BT SpA (DO 2014, L 239, p. 24).
 Fallo
 1)
 Anular el artículo 2, párrafo segundo, de la Decisión 2014/525/UE de la Comisión, de 20 de marzo de 2013, relativa a las medidas SA.23425 (11/C) (ex NN 41/10) ejecutadas por Italia en 2004 y en 2009 en favor de Sace BT SpA.
 2)
 Desestimar el recurso en todo lo demás.
 3)
 Servizi assicurativi del commercio estero SpA (SACE) y Sace BT cargarán con sus propias costas, incluidas las del procedimiento de medidas provisionales.
 4)
 La Comisión Europea cargará con sus propias costas, incluidas las del procedimiento de medidas provisionales.
 5)
 La República Italiana cargará con sus propias costas, incluidas las del procedimiento de medidas provisionales.
 (1) DO C 207, de 20.7.2013.


text:
XIV. Olimpijske igre - London 1948.
 XIV. Olimpijske igre održane su u Londonu, u Velikoj Britaniji. Bile su to prve Igre nakon Igara u Berlinu 1936. i pauze od 12 godina uzrokovane Drugim svjetskim ratom. Kako su u to vrijeme uspomene na netom završeni rat još bile vrlo svježe, Njemačka i Japan nisu bili pozvani na sudjelovanje u Igrama.
 Natjecateljska zvijezda Igara je bila nizozemska atletičarka Fanny Blankers-Koen, koja je osvojila četiri zlatne medalje u sprinterskim disciplinama. Zapažen je bio i doseg natjecateljice u mačevanju Ilone Elek iz Mađarske te kanuista Jana Brzaka iz Čehoslovačke, koji su uspješno obranili zlatne olimpijske medalje osvojene 12 godina ranije na Igrama u Berlinu 1936!
 Po prvi puta je uveden običaj dodjele Olimpijskih diploma za šest prvoplasiranih natjecatelja ili ekipa u svakoj disciplini.
 Popis športova
 Plivanje, skokovi u vodu i vaterpolo su smatrani različitim disciplinama istog športa.
 Olimpijci su se natjecali i u umjetnosti.
 Popis podjele medalja
 1948
 Međunarodna višešportska natjecanja u Ujedinjenom Kraljevstvu
 OI 1948


text:
Ecco il testo del decreto NIS in Gazzetta Ufficiale | Agenda Digitale
 DECRETO LEGISLATIVO 18 maggio 2018, n. 65 Attuazione della direttiva (UE) 2016/1148 del Parlamento europeo e del Consiglio, del 6 luglio 2016, recante misure per un livello comune elevato di sicurezza delle reti e dei sistemi informativi nell’Unione. (18G00092) (GU Serie Generale n.132 del 09-06-2018)
 Uscito oggi 9 giugno in Gazzetta Ufficiale il tanto atteso decreto di attuazione della direttiva Nis.
 Attuazione della direttiva (UE) 2016/1148 del Parlamento europeo e del Consiglio, del 6 luglio 2016, recante misure per un livello comune elevato di sicurezza delle reti e dei sistemi informativi nell’Unione. (18G00092) (GU Serie Generale n.132 del 09-06-2018)
 Vista la legge 24 dicembre 2012, n. 234, recante norme generali
 Vista la legge 25 ottobre 2017, n. 163, recante delega al Governo
 atti dell'Unione europea - Legge di delegazione europea 2016-2017;
 Vista la direttiva (UE) 1148/2016 del Parlamento europeo e del
 Consiglio, del 6 luglio 2016, recante misure per un livello comune
 elevato di sicurezza delle reti e dei sistemi informativi
 nell'Unione;
 Visto il regolamento (CE) 910/2014 del Parlamento europeo e del
 Consiglio, del 23 luglio 2014, in materia di identificazione
 Vista la direttiva 2013/40/UE del Parlamento europeo e del
 Consiglio, del 12 agosto 2013, relativa agli attacchi contro i
 sistemi di informazione e che sostituisce la decisione quadro
 del 30 gennaio 2018 recante modalita' di applicazione della direttiva
 (UE) 2016/1148 del Parlamento europeo e del Consiglio per quanto
 riguarda l'ulteriore specificazione degli elementi che i fornitori di
 servizi digitali devono prendere in considerazione ai fini della
 gestione dei rischi posti alla sicurezza delle reti e dei sistemi
 informativi e dei parametri per determinare l'eventuale impatto
 Visto il decreto-legge 27 luglio 2005, n. 144, convertito, con
 modificazioni, dalla legge 31 luglio 2005, n. 155, recante misure
 Visto il decreto legislativo 4 marzo 2014, n. 39, recante
 Vista la legge 3 agosto 2007, n. 124, recante sistema di
 Visto il decreto-legge 30 ottobre 2015, n. 174, convertito, con
 modificazioni, dalla legge 11 dicembre 2015, n. 198, recante proroga
 delle missioni internazionali delle Forze armate e di polizia,
 iniziative di cooperazione allo sviluppo e sostegno ai processi di
 ricostruzione e partecipazione alle iniziative delle organizzazioni
 internazionali per il consolidamento dei processi di pace e di
 modificazioni, dalla legge 7 agosto 2012, n. 134, recante misure
 urgenti per la crescita del Paese, e, in particolare, l'articolo 19,
 che ha istituito l'Agenzia per l'Italia digitale (AgID);
 dell'amministrazione digitale e, in particolare, le disposizioni in
 materia di funzioni dell'AgID e di sicurezza informatica;
 direttiva 2008/114/CE, recante l'individuazione e la designazione
 delle infrastrutture critiche europee e la valutazione della
 Visto il regolamento adottato con decreto del Presidente del
 Consiglio dei ministri 6 novembre 2015, n. 5, recante disposizioni
 per la tutela amministrativa del segreto di Stato e delle
 Vista la direttiva adottata con decreto del Presidente del
 protezione cibernetica e la sicurezza informatica nazionali,
 Visto il decreto legislativo 23 giugno 2011, n. 118, recante
 disposizioni in materia di armonizzazione dei sistemi contabili e
 Ministro dello sviluppo economico, di concerto con i Ministri degli
 affari esteri e della cooperazione internazionale, della giustizia,
 dell'interno, della difesa, della salute e dell'economia e delle
 1. Il presente decreto stabilisce misure volte a conseguire un
 livello elevato di sicurezza della rete e dei sistemi informativi in
 ambito nazionale, contribuendo ad incrementare il livello comune di
 sicurezza nell'Unione europea.
 2. Ai fini del comma 1, il presente decreto prevede:
 a) l'inclusione nella strategia nazionale di sicurezza
 cibernetica di previsioni in materia di sicurezza delle reti e dei
 sistemi informativi rientranti nell'ambito di applicazione del
 b) la designazione delle autorita' nazionali competenti e del
 punto di contatto unico, nonche' del Gruppo di intervento per la
 sicurezza informatica in caso di incidente (CSIRT) in ambito
 nazionale per lo svolgimento dei compiti di cui all'allegato I;
 c) il rispetto di obblighi da parte degli operatori di servizi
 essenziali e dei fornitori di servizi digitali relativamente
 all'adozione di misure di sicurezza e di notifica degli incidenti con
 nell'ottica della collaborazione e dello scambio di informazioni tra
 Stati membri dell'Unione europea, nonche' dell'incremento della
 e) la partecipazione nazionale alla rete CSIRT nell'ottica di
 3. Le disposizioni in materia di misure di sicurezza e di notifica
 degli incidenti di cui al presente decreto non si applicano alle
 imprese soggette agli obblighi di cui agli articoli 16-bis e 16-ter
 del decreto legislativo 1° agosto 2003, n. 259, ne' ai prestatori di
 servizi fiduciari soggetti agli obblighi di cui all'articolo 19 del
 4. Il presente decreto si applica fatto salvo quanto previsto dal
 decreto legislativo 11 aprile 2011, n. 61, e dalla direttiva
 2013/40/UE relativa agli attacchi contro i sistemi di informazione e
 5. Fatto salvo quanto previsto dall'articolo 346 del trattato sul
 funzionamento dell'Unione europea, le informazioni riservate secondo
 quanto disposto dalla normativa dell'Unione europea e nazionale, in
 particolare per quanto concerne la riservatezza degli affari, sono
 scambiate con la Commissione europea e con altre autorita' competenti
 NIS solo nella misura in cui tale scambio sia necessario ai fini
 dell'applicazione del presente decreto. Le informazioni scambiate
 sono pertinenti e commisurate allo scopo. Lo scambio di informazioni
 ne tutela la riservatezza e protegge la sicurezza e gli interessi
 commerciali degli operatori di servizi essenziali e dei fornitori di
 6. Il presente decreto lascia impregiudicate le misure adottate per
 salvaguardare le funzioni essenziali dello Stato, in particolare di
 le informazioni, nei casi in cui la divulgazione sia ritenuta
 contraria agli interessi essenziali di sicurezza e di mantenimento
 dell'ordine pubblico, in particolare a fini di indagine, accertamento
 7. Qualora gli obblighi previsti per gli operatori di servizi
 essenziali o i fornitori di servizi digitali di assicurare la
 sicurezza delle loro reti e dei loro sistemi informativi o di
 notificare gli incidenti siano oggetto di uno specifico atto
 giuridico dell'Unione europea, si applicano le disposizioni di detto
 almeno equivalenti a quelli degli obblighi di cui al presente
 dell'art. 10, comma 3 del testo unico delle disposizioni
 - Per gli atti dell'Unione europea vengono forniti gli
 dell'Unione Europea (G.U.U.E.).
 - La legge 24 dicembre 2012, n. 234, recante: «Norme
 all'attuazione della normativa e delle politiche
 dell'Unione europea», e' pubblicata nella Gazzetta
 Ufficiale 4 gennaio 2013, n. 3.
 - La legge 25 ottobre 2017, n. 163, recante: «Delega al
 Governo per il recepimento delle direttive europee e
 l'attuazione di altri atti dell'Unione europea - legge di
 delegazione europea 2016-2017», e' pubblicata nella
 Gazzetta Ufficiale 6 novembre 2017, n. 259.
 - La direttiva (UE) 1148/2016 del Parlamento europeo e
 del Consiglio, del 6 luglio 2016, recante misure per un
 livello comune elevato di sicurezza delle reti e dei
 sistemi informativi nell'Unione, e' pubblicata nella
 G.U.U.E. 19 luglio 2016, n. L 194.
 - Il regolamento (CE) 910/2014 del Parlamento europeo e
 del Consiglio, del 23 luglio 2014, in materia di
 identificazione elettronica e servizi fiduciari per le
 transazioni elettroniche nel mercato interno e che abroga
 la direttiva 1999/93/CE, e' pubblicato nella G.U.C.E. 28
 agosto 2014, n. L 257.
 - La direttiva (UE) 2013/40/UE del Parlamento europeo e
 del Consiglio, del 12 agosto 2013, relativa agli attacchi
 contro i sistemi di informazione e che sostituisce la
 decisione quadro 2005/222/GAI del Consiglio, e' pubblicata
 nella G.U.U.E. 14 agosto 2013, n. L 218.
 - La raccomandazione 2003/361/CE della Commissione, del
 6 maggio 2003, relativa alla definizione delle
 microimprese, piccole e medie imprese, e' pubblicata nella
 G.U.C.E. 20 maggio 2003, n. L 124.
 - Il regolamento di esecuzione (UE) 2018/151 della
 Commissione, del 30 gennaio 2018, recante modalita' di
 applicazione della direttiva (UE) 2016/1148 del Parlamento
 europeo e del Consiglio, per quanto riguarda l'ulteriore
 specificazione degli elementi che i fornitori di servizi
 digitali devono prendere in considerazione ai fini della
 gestione dei rischi posti alla sicurezza delle reti e dei
 sistemi informativi e dei parametri per determinare
 l'eventuale impatto rilevante di un incidente, e'
 pubblicato nella G.U.U.E. 31 gennaio 2018, n. L 26.
 - Il decreto-legge 27 luglio 2005, n. 144, recante:
 «Misure urgenti per il contrasto del terrorismo
 internazionale», pubblicato nella Gazzetta Ufficiale 27
 luglio 2005, n. 173, e' convertito, con modificazioni,
 dalla legge. 31 luglio 2005, n. 155, pubblicata nella
 Gazzetta Ufficiale 1° agosto 2005, n. 177.
 - Il decreto legislativo 4 marzo 2014, n. 39, recante:
 «Attuazione della direttiva 2011/93/UE relativa alla lotta
 contro l'abuso e lo sfruttamento sessuale dei minori e la
 pornografia minorile, che sostituisce la decisione quadro
 2004/68/GAI», e' pubblicato nella Gazzetta Ufficiale 22
 marzo 2014, n. 68.
 - La legge 3 agosto 2007, n. 124, recante:«Sistema di
 informazione per la sicurezza della Repubblica e nuova
 disciplina del segreto», e' pubblicata nella Gazzetta
 - Il decreto-legge 30 ottobre 2015, n. 174, recante:
 «Proroga delle missioni internazionali delle Forze armate e
 di polizia, iniziative di cooperazione allo sviluppo e
 sostegno ai processi di ricostruzione e partecipazione alle
 iniziative delle organizzazioni internazionali per il
 consolidamento dei processi di pace e di stabilizzazione»,
 pubblicato nella Gazzetta Ufficiale 30 ottobre 2015, n.
 253, e' convertito, con modificazioni, dalla legge 11
 dicembre 2015, n. 198, pubblicata nella Gazzetta Ufficiale
 16 dicembre 2015, n. 292.
 - Il decreto-legge 22 giugno 2012, n. 83, recante:
 «Misure urgenti per la crescita del Paese», pubblicato
 nella Gazzetta Ufficiale 26 giugno 2012, n. 147, S.O., e'
 n. 134, pubblicata nella Gazzetta Ufficiale 11 agosto 2012,
 n. 187, S.O.
 - Il decreto legislativo 7 marzo 2005, n. 82, recante:
 «Codice dell'amministrazione digitale», e' pubblicato nella
 - Il decreto legislativo 11 aprile 2011, n. 61,
 recante: «Attuazione della Direttiva 2008/114/CE recante
 l'individuazione e la designazione delle infrastrutture
 critiche europee e la valutazione della necessita' di
 migliorarne la protezione», e' pubblicato nella Gazzetta
 6 novembre 2015, recante: «Disposizioni per la tutela
 amministrativa del segreto di Stato e delle informazioni
 classificate e a diffusione esclusiva», e' pubblicato nella
 Gazzetta Ufficiale 5 dicembre 2015, n. 284, S.O.
 17 febbraio 2017: (Direttiva recante indirizzi per la
 protezione cibernetica e la sicurezza informatica
 nazionali), e' pubblicato nella Gazzetta Ufficiale 13
 aprile 2017, n. 87.
 - Il decreto legislativo 30 giugno 2003, n. 196,
 recante: «Codice in materia di protezione dei dati
 personali», e' pubblicato nella Gazzetta Ufficiale 29
 - Il decreto legislativo 1° agosto 2003, n. 259,
 recante: «Codice delle comunicazioni elettroniche», e'
 pubblicato nella Gazzetta Ufficiale 15 settembre 2003, n.
 214, S.O.
 - Il decreto legislativo 23 giugno 2011, n. 118,
 recante: «Disposizioni in materia di armonizzazione dei
 sistemi contabili e degli schemi di bilancio delle Regioni,
 degli enti locali e dei loro organismi, a norma degli
 articoli 1 e 2 della legge 5 maggio 2009, n. 42», e'
 pubblicato nella Gazzetta Ufficiale 26 luglio 2011, n. 172.
 - Si riporta il testo degli articoli 16-bis e 16-ter
 del decreto legislativo 1° agosto 2003, n. 259, recante:
 «Codice delle comunicazioni elettroniche»:
 «Art. 16-bis (Sicurezza e integrita'). - 1. Fatte salve
 le competenze dell'Autorita' previste dall'art. 1, comma 6,
 lettera a), numero 3), della legge 31 luglio 1997, n. 249,
 il Ministero, sentite le imprese che forniscono reti
 pubbliche di comunicazioni o servizi di comunicazione
 elettronica accessibili al pubblico e tenuto conto delle
 misure tecniche di attuazione eventualmente adottate dalla
 Commissione europea, ai sensi dell'art. 13-bis, comma 4,
 della direttiva 2002/21/CE, individua:
 a) adeguate misure di natura tecnica e organizzativa
 per assicurare la sicurezza delle reti e dei servizi di
 comunicazione elettronica accessibili al pubblico, nonche'
 per garantire l'integrita' delle reti. Tali misure sono
 anche finalizzate a prevenire e limitare le conseguenze per
 gli utenti e le reti interconnesse degli incidenti che
 pregiudicano la sicurezza;
 b) i casi in cui le violazioni della sicurezza o
 perdita dell'integrita' siano da considerarsi significative
 ai fini del corretto funzionamento delle reti o dei
 2. Le imprese che forniscono reti pubbliche di
 comunicazioni o servizi di comunicazione elettronica
 accessibili al pubblico:
 a) adottano le misure individuate dal Ministero di
 cui al comma 1, lettera a), al fine di conseguire un
 livello di sicurezza delle reti adeguato al rischio
 esistente, e di garantire la continuita' della fornitura
 dei servizi su tali reti;
 b) comunicano al Ministero ogni significativa
 violazione della sicurezza o perdita dell'integrita'
 secondo quanto previsto al comma 1, lettera b).
 3. Nei casi di cui al comma 2, lettera b), il Ministero
 informa le altre autorita' nazionali eventualmente
 interessate per le relative iniziative di competenza, e, se
 del caso, informa le autorita' degli altri Stati membri
 nonche' l'ENISA.
 4. Il Ministero, anche su impulso dell'Autorita', puo'
 informare il pubblico o imporre all'impresa di farlo, ove
 accerti che la divulgazione della violazione di cui al
 comma 2, lettera b), sia nell'interesse pubblico. Anche a
 tal fine, presso il Ministero e' individuato il Computer
 Emergency Response Team (CERT) nazionale, avvalendosi delle
 risorse umane, strumentali e finanziarie e disponibili, con
 compiti di assistenza tecnica in caso di segnalazioni da
 parte di utenti e di diffusione di informazioni anche
 riguardanti le contromisure adeguate per i tipi piu' comuni
 di incidente.
 5. Il Ministero trasmette ogni anno alla Commissione
 europea e all'ENISA una relazione sintetica delle notifiche
 ricevute e delle azioni adottate conformemente al presente
 «Art. 16-ter (Attuazione e controllo). - 1.Le misure
 adottate ai fini dell'attuazione del presente articolo e
 dell'art. 16-bissono approvate con decreto del Ministro
 2.Ai fini del controllo del rispetto dell'art. 16-bisle
 imprese che forniscono reti pubbliche di comunicazioni o
 pubblico sono tenute a:
 a) fornire al Ministero, e se necessario
 all'Autorita', le informazioni necessarie per valutare la
 sicurezza e l'integrita' dei loro servizi e delle loro
 reti, in particolare i documenti relativi alle politiche di
 sicurezza; nonche';
 b) sottostare a una verifica della sicurezza
 effettuata dal Ministero, anche su impulso dell'Autorita',
 in collaborazione con gli Ispettorati territoriali del
 Ministero dello sviluppo economico, o da un organismo
 qualificato indipendente designato dal Ministero. L'impresa
 si assume l'onere finanziario della verifica.
 3.Il Ministero e l'Autorita' hanno la facolta' di
 indagare i casi di mancata conformita' nonche' i loro
 effetti sulla sicurezza e l'integrita' delle reti.
 4.Nel caso in cui il Ministero riscontri, anche su
 indicazione dell'Autorita', il mancato rispetto
 degliarticoli 16-biso16-terovvero delle disposizioni
 attuative previste dal comma 1 da parte delle imprese che
 forniscono reti pubbliche di comunicazioni o servizi di
 comunicazione elettronica accessibili al pubblico, si
 applicano le sanzioni di cui all'art. 98, commi da 4 a
 - Per i riferimenti normativi del decreto legislativo
 11 aprile 2011, n. 61, si veda nelle note alle premesse.
 - Per i riferimenti normativi della direttiva
 2013/40/UE, si veda nelle note alle premesse.
 - La decisione quadro 2005/222/GAI del Consiglio, del
 24 febbraio 2005, relativa agli attacchi contro i sistemi
 di informazione, e' pubblicata nella G.U.U.E. 16 marzo
 2005, n. L 69.
 - Si riporta il testo dell'art. 346 del Trattato sul
 funzionamento dell'Unione europea (versione consolidata),
 pubblicato nella G.U.U.E. 26 ottobre 2012, n. C 326:
 «Art. 346 (ex art. 296 del TCE). - 1. Le disposizioni
 dei trattati non ostano alle norme seguenti:
 a) nessuno Stato membro e' tenuto a fornire
 informazioni la cui divulgazione sia dallo stesso
 considerata contraria agli interessi essenziali della
 propria sicurezza;
 b) ogni Stato membro puo' adottare le misure che
 ritenga necessarie alla tutela degli interessi essenziali
 della propria sicurezza e che si riferiscano alla
 produzione o al commercio di armi, munizioni e materiale
 bellico; tali misure non devono alterare le condizioni di
 concorrenza nel mercato interno per quanto riguarda i
 prodotti che non siano destinati a fini specificamente
 2. Il Consiglio, deliberando all'unanimita' su proposta
 della Commissione, puo' apportare modificazioni all'elenco,
 stabilito il 15 aprile 1958, dei prodotti cui si applicano
 le disposizioni del paragrafo 1, lettera b).».


text:
„Vorlage zur Vorabentscheidung – Geistiges Eigentum – Marken – Verordnung (EG) Nr. 207/2009 – Art. 9 Abs. 1 – Richtlinie 2008/95/EG – Art. 5 Abs. 1 und 2 – Rechte aus der Marke – Individualmarke, die aus einem Testsiegel besteht“
 In der Rechtssache C‐690/17
 betreffend ein Vorabentscheidungsersuchen nach Art. 267 AEUV, eingereicht vom Oberlandesgericht Düsseldorf (Deutschland) mit Entscheidung vom 30. November 2017, beim Gerichtshof eingegangen am 8. Dezember 2017, in dem Verfahren
 aufgrund des schriftlichen Verfahrens und auf die mündliche Verhandlung vom 7. November 2018,
 – der ÖKO-Test Verlag GmbH, vertreten durch Rechtsanwältin N. Dinig,
 – der Dr. Rudolf Liebe Nachf. GmbH & Co. KG, vertreten durch Rechtsanwalt M. Wiume,
 – der deutschen Regierung, vertreten durch T. Henze, M. Hellmann, J. Techert und U. Bartl als Bevollmächtigte,
 – der Europäischen Kommission, vertreten durch É. Gippini Fournier, W. Mölls und G. Braun als Bevollmächtigte,
 1 Das Vorabentscheidungsersuchen betrifft die Auslegung von Art. 9 der Verordnung (EG) Nr. 207/2009 des Rates vom 26. Februar 2009 über die [Unionsmarke] (ABl. 2009, L 78, S. 1) und von Art. 5 der Richtlinie 2008/95/EG des Europäischen Parlaments und des Rates vom 22. Oktober 2008 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über die Marken (ABl. 2008, L 299, S. 25).
 2 Es ergeht in einem Rechtsstreit zwischen der ÖKO-Test Verlag GmbH und der Dr. Rudolf Liebe Nachf. GmbH & Co. KG (im Folgenden: Dr. Liebe) über die Benutzung eines Zeichens, das mit einer Individualmarke, die aus einem Testsiegel besteht, identisch oder ihr ähnlich ist.
 Verordnung Nr. 207/2009
 3 Die Verordnung Nr. 207/2009 wurde durch die am 23. März 2016 in Kraft getretene Verordnung (EU) 2015/2424 des Europäischen Parlaments und des Rates vom 16. Dezember 2015 (ABl. 2015, L 341, S. 21) geändert. Später wurde sie durch die Verordnung (EU) 2017/1001 des Europäischen Parlaments und des Rates vom 14. Juni 2017 über die Unionsmarke (ABl. 2017, L 154, S. 1) mit Wirkung vom 1. Oktober 2017 aufgehoben und ersetzt. Angesichts der Zeit, in die der Sachverhalt des Ausgangsverfahrens fällt, wird das vorliegende Vorabentscheidungsersuchen jedoch anhand der Verordnung Nr. 207/2009 in ihrer ursprünglichen Fassung geprüft.
 4 Im achten Erwägungsgrund der Verordnung Nr. 207/2009 hieß es:
 „Zweck des durch die eingetragene Marke gewährten Schutzes ist es, insbesondere die Herkunftsfunktion der Marke zu gewährleisten; dieser Schutz sollte im Falle der Identität zwischen der Marke und dem Zeichen und zwischen den Waren oder Dienstleistungen absolut sein. Der Schutz sollte sich ebenfalls auf Fälle der Ähnlichkeit von Zeichen und Marke sowie Waren und Dienstleistungen erstrecken. ...“
 5 Art. 9 Abs. 1 und 2 dieser Verordnung bestimmte:
 „(1) Die [Unions]marke gewährt ihrem Inhaber ein ausschließliches Recht. Dieses Recht gestattet es dem Inhaber, Dritten zu verbieten, ohne seine Zustimmung im geschäftlichen Verkehr
 a) ein mit der [Unions]marke identisches Zeichen für Waren oder Dienstleistungen zu benutzen, die mit denjenigen identisch sind, für die sie eingetragen ist;
 b) ein Zeichen zu benutzen, wenn wegen der Identität oder Ähnlichkeit des Zeichens mit der [Unions]marke und der Identität oder Ähnlichkeit der durch die [Unions]marke und das Zeichen erfassten Waren oder Dienstleistungen für das Publikum die Gefahr von Verwechslungen besteht; dabei schließt die Gefahr von Verwechslungen die Gefahr ein, dass das Zeichen mit der Marke gedanklich in Verbindung gebracht wird;
 c) ein mit der [Unions]marke identisches oder ihr ähnliches Zeichen für Waren oder Dienstleistungen zu benutzen, die nicht denen ähnlich sind, für die die [Unions]marke eingetragen ist, wenn diese in der [Union] bekannt ist und die Benutzung des Zeichens die Unterscheidungskraft oder die Wertschätzung der [Unions]marke ohne rechtfertigenden Grund in unlauterer Weise ausnutzt oder beeinträchtigt.
 6 Die Richtlinie 2008/95, die die Erste Richtlinie 89/104/EWG des Rates vom 21. Dezember 1988 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über die Marken (ABl. 1989, L 40, S. 1) aufgehoben und ersetzt hat, wurde ihrerseits durch die Richtlinie (EU) 2015/2436 des Europäischen Parlaments und des Rates vom 16. Dezember 2015 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über die Marken (ABl. 2015, L 336, S. 1) mit Wirkung vom 15. Januar 2019 aufgehoben und ersetzt. Angesichts der Zeit, in die der Sachverhalt des Ausgangsverfahrens fällt, ist das vorliegende Vorabentscheidungsersuchen jedoch anhand der Richtlinie 2008/95 zu prüfen.
 7 Im elften Erwägungsgrund der Richtlinie 2008/95 hieß es:
 „Der durch die eingetragene Marke gewährte Schutz, der insbesondere die Herkunftsfunktion der Marke gewährleisten sollte, sollte im Falle der Identität zwischen der Marke und dem Zeichen und zwischen den Waren oder Dienstleistungen absolut sein. Der Schutz sollte sich ebenfalls auf Fälle der Ähnlichkeit von Zeichen und Marke und der jeweiligen Waren oder Dienstleistungen erstrecken. ...“
 8 Art. 5 Abs. 1 bis 3 dieser Richtlinie bestimmte:
 9 Die Bundesrepublik Deutschland hat von der Möglichkeit des Art. 5 Abs. 2 der Richtlinie 2008/95 durch § 14 Abs. 2 Nr. 3 des Gesetzes über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen Gebrauch gemacht.
 10 Das Unternehmen ÖKO-Test Verlag prüft Waren auf ihre Leistung und Eignung, um sodann die Öffentlichkeit über die Ergebnisse dieser Tests zu informieren. Es vertreibt eine Zeitschrift, die in Deutschland erscheint und neben allgemeinen Verbraucherinformationen diese Ergebnisse enthält.
 11 Seit 2012 ist ÖKO-Test Verlag Inhaberin einer Unionsmarke, die aus dem folgenden Zeichen besteht, das ein Siegel zur Angabe des Testergebnisses der Waren darstellt (im Folgenden: Testsiegel):
 12 Sie ist auch Inhaberin einer aus demselben Testsiegel bestehenden nationalen Marke.
 13 Diese Marken (im Folgenden zusammen: ÖKO-TEST‐Marken) sind u. a. für Druckerzeugnisse und für Dienstleistungen eingetragen, die in der Durchführung von Tests und der Bereitstellung von Informationen sowie der Verbraucherberatung bestehen.
 14 ÖKO-Test Verlag wählt die Waren, die sie testen möchte, aus und bewertet sie auf der Grundlage ebenfalls von ihr gewählter wissenschaftlicher Parameter, ohne die Hersteller um Zustimmung zu fragen. Die Ergebnisse dieser Tests veröffentlicht sie sodann in ihrer Zeitschrift.
 15 ÖKO-Test-Verlag bietet gegebenenfalls dem Hersteller einer getesteten Ware an, mit ihr einen Lizenzvertrag zu schließen. Nach einem solchen Vertrag darf der Hersteller auf seinen Waren gegen Zahlung eines Geldbetrags das Testsiegel mit dem Ergebnis (das in das zum Siegel gehörende Leerfeld einzutragen ist) anbringen. Eine solche Lizenz endet, wenn ÖKO-Test-Verlag für die betreffende Ware einen neuen Test durchgeführt hat.
 16 Dr. Liebe stellt Zahncremes, u. a. die Serie „Aminomed“, her und vertreibt diese. Von diesen Zahncremes wurde 2005 die „Aminomed Fluorid-Kamillen-Zahncreme“ von ÖKO-Test-Verlag getestet und erhielt die Bewertung „sehr gut“. Im selben Jahr schloss Dr. Liebe mit ÖKO-Test Verlag einen Lizenzvertrag.
 17 Im Jahr 2014 erfuhr ÖKO-Test Verlag, dass Dr. Liebe eine ihrer Waren in der nachfolgend dargestellten Aufmachung vertreibe:
 18 ÖKO-Test Verlag erhob beim Landgericht Düsseldorf (Deutschland) eine Klage wegen Verletzung des Markenrechts gegen Dr. Liebe und machte geltend, dass diese nach dem 2005 geschlossenen Lizenzvertrag im Jahr 2014 nicht dazu berechtigt gewesen sei, die ÖKO-TEST‐Marken zu verwenden, da namentlich 2008 ein neuer Test mit neuen Testparametern für Zahncreme veröffentlicht worden sei und zudem die Ware von Dr. Liebe nicht mehr der 2005 getesteten Ware entspreche, da sich ihre Bezeichnung, ihre Beschreibung und ihre Verpackung geändert hätten.
 19 Dr. Liebe berief sich vor diesem Gericht auf den Fortbestand des in Rn. 16 des vorliegenden Urteils genannten Lizenzvertrags. Zudem habe sie das Testsiegel nicht als Marke benutzt.
 20 Das Landgericht Düsseldorf verurteilte Dr. Liebe, die Verwendung des Testsiegels für die Serie „Aminomed“ zu unterlassen und die betreffenden Waren zurückzurufen und zu vernichten. Dr. Liebe habe die ÖKO-TEST‐Marken verletzt, indem sie das Testsiegel für die Dienstleistungen „Verbraucherinformation und ‐beratung“ verwendet habe, die zu den von der Marke geschützten Dienstleistungen gehörten.
 21 Dr. Liebe legte gegen das Urteil Berufung beim Oberlandesgericht Düsseldorf (Deutschland) ein. ÖKO-Test Verlag ihrerseits erhob Anschlussberufung mit dem Antrag, die erstinstanzliche Entscheidung auf die Verwendung bestimmter Wort- und Bildzeichen von Dr. Liebe auszudehnen, die nicht als Marke eingetragen, aber mit den ÖKO-TEST‐Marken identisch seien.
 22 Das vorlegende Gericht ist mit dem erstinstanzlichen Gericht der Auffassung, dass der in Rn. 16 des vorliegenden Urteils genannte Lizenzvertrag vor 2014 ausgelaufen sei. Daher habe Dr. Liebe ein Zeichen, das mit den ÖKO-TEST‐Marken identisch oder ihnen ähnlich sei, ohne Zustimmung von ÖKO-Test Verlag im geschäftlichen Verkehr verwendet.
 23 Unklar sei dagegen, ob sich ÖKO-Test Verlag gegenüber Dr. Liebe auf ihr ausschließliches Recht nach Art. 9 Abs. 1 Buchst. a oder b der Verordnung Nr. 207/2009 und Art. 5 Abs. 1 der Richtlinie 2008/95 berufen könne. Das Zeichen, das mit den ÖKO-TEST‐Marken identisch oder ihnen ähnlich sei, sei von Dr. Liebe nämlich auf Waren angebracht worden, die mit den Waren, für die die ÖKO-TEST‐Marken eingetragen seien, weder identisch noch ihnen ähnlich seien. Im Übrigen könne davon ausgegangen werden, dass dieses Zeichen nicht „als Marke“ verwendet worden sei.
 24 Das Gericht hegt daher Zweifel am Ansatz des erstinstanzlichen Gerichts, das die Verwendung des mit den ÖKO-TEST‐Marken identischen oder ihnen ähnlichen Zeichens durch Dr. Liebe einer Verwendung für die Dienstleistungen, für die diese Marken eingetragen seien, gleichgestellt habe.
 25 Darüber hinaus fragt es nach der Tragweite von Art. 9 Abs. 1 Buchst. c der Verordnung Nr. 207/2009 und Art. 5 Abs. 2 der Richtlinie 2008/95. Das als Marke eingetragene Testsiegel sei zwar im gesamten Bundesgebiet bekannt. Jedoch beziehe sich diese Bekanntheit auf das Siegel und nicht als solche auf die Eintragung dieses Siegels als Marke. Es sei daher zu klären, ob unter solchen Umständen der Markeninhaber den durch diese Bestimmungen gewährten Schutz genieße.
 26 Vor diesem Hintergrund hat das Oberlandesgericht Düsseldorf beschlossen, das Verfahren auszusetzen und dem Gerichtshof folgende Fragen zur Vorabentscheidung vorzulegen:
 1. Stellt es eine rechtsverletzende Benutzung im Sinne des Art. 9 Abs. 1 Satz 2 Buchst. b der Verordnung Nr. 207/2009 oder Art. 5 Abs. 1 Satz 2 Buchst. a der Richtlinie 2008/95 dar, wenn
 a) die Individualmarke auf einer Ware angebracht ist, für die die Individualmarke nicht geschützt ist,
 b) die Anbringung der Individualmarke durch einen Dritten vom Verkehr als sogenanntes Testsiegel verstanden wird, also in dem Sinne, dass die Ware von einem nicht unter Kontrolle des Markeninhabers stehenden Dritten hergestellt und in den Verkehr gebracht wurde, der Markeninhaber diese Ware aber auf bestimmte Eigenschaften hin getestet und aufgrund dessen mit einem bestimmten, in dem Testsiegel vermerkten Ergebnis bewertet hat,
 c) und die Individualmarke u. a. für „Verbraucherinformation und ‐beratung bei der Auswahl von Waren und Dienstleistungen, insbesondere unter Verwendung von Test- und Untersuchungsergebnissen sowie mittels Qualitätsurteilen“ eingetragen ist?
 2. Sollte der Gerichtshof die Frage zu Nr. 1 verneinen:
 Stellt es eine rechtsverletzende Benutzung im Sinne des Art. 9 Abs. 1 Satz 2 Buchst. c der Verordnung Nr. 207/2009 oder des Art. 5 Abs. 2 der Richtlinie 2008/95 dar, wenn
 – die Individualmarke nur als – unter Nr. 1 beschriebenes – Testsiegel bekannt ist und
 – die Individualmarke vom Dritten als Testsiegel verwendet wird?
 27 Mit seiner ersten Frage möchte das vorlegende Gericht wissen, ob Art. 9 Abs. 1 Buchst. a und b der Verordnung Nr. 207/2009 und Art. 5 Abs. 1 Buchst. a und b der Richtlinie 2008/95 dahin auszulegen sind, dass sie dem Inhaber einer aus einem Testsiegel bestehenden Individualmarke gestatten, sich der Anbringung eines mit dieser Marke identischen oder ihr ähnlichen Zeichens durch einen Dritten auf Waren zu widersetzen, die mit den Waren oder den Dienstleistungen, für die diese Marke eingetragen ist, weder identisch noch ihnen ähnlich sind.
 28 Was zunächst Art. 9 Abs. 1 Buchst. a der Verordnung Nr. 207/2009 und Art. 5 Abs. 1 Buchst. a der Richtlinie 2008/95 betrifft, ist darauf hinzuweisen, dass diese Bestimmungen den Fall „doppelter Identität“ betreffen, bei dem ein Dritter ein mit der Marke identisches Zeichen für Waren oder Dienstleistungen benutzt, die mit denjenigen identisch sind, für die die Marke eingetragen ist (Urteil vom 22. September 2011, Interflora und Interflora British Unit, C‐323/09, EU:C:2011:604, Rn. 33).
 29 Die in diesen Bestimmungen enthaltene Wendung „für Waren oder Dienstleistungen“ bezieht sich im Grundsatz auf die Waren oder Dienstleistungen des Dritten, der das mit der Marke identische Zeichen benutzt. Sie kann sich gegebenenfalls auch auf die Waren oder Dienstleistungen einer anderen Person beziehen, für deren Rechnung der Dritte handelt (Urteil vom 23. März 2010, Google France und Google, C‐236/08 bis C‐238/08, EU:C:2010:159, Rn. 60 und die dort angeführte Rechtsprechung).
 30 Dagegen erfasst diese Wendung im Grundsatz nicht die Waren oder Dienstleistungen des Markeninhabers, die in Art. 9 Abs. 1 Buchst. a der Verordnung Nr. 207/2009 und in Art. 5 Abs. 1 Buchst. a der Richtlinie 2008/95 unter die Wendung „denjenigen ..., für die sie eingetragen ist“ fallen. Durch das im achten Erwägungsgrund der Verordnung Nr. 207/2009 und im elften Erwägungsgrund der Richtlinie 2008/95 genannte Erfordernis der Identität „zwischen den Waren oder Dienstleistungen“, das in Art. 9 Abs. 1 Buchst. a dieser Verordnung sowie in Art. 5 Abs. 1 Buchst. a dieser Richtlinie festgelegt wird, soll der den Inhabern von Individualmarken durch diese Bestimmungen gewährte Unterlassungsanspruch auf die Fälle beschränkt werden, in denen eine Identität nicht nur zwischen dem von dem Dritten benutzten Zeichen und der Marke besteht, sondern auch zwischen den von dem Dritten – oder von einer Person, für deren Rechnung dieser Dritte handelt – vertriebenen Waren oder erbrachten Dienstleistungen und den Waren oder Dienstleistungen, für die der Inhaber seine Marke hat eintragen lassen.
 31 Wie der Gerichtshof bereits ausgeführt hat, kann die Benutzung des Zeichens durch den Dritten zur Identifizierung der Waren des Inhabers der Marke ausnahmsweise unter diese Bestimmungen fallen, wenn diese Waren gerade Gegenstand der von diesem Dritten erbrachten Dienstleistungen sind. In einem solchen Fall wird dieses Zeichen nämlich benutzt, um die Herkunft der Waren zu bestimmen, die Gegenstand dieser Dienstleistungen sind, und es besteht eine spezifische und unlösbare Verbindung zwischen den mit der Marke versehenen Waren und diesen Dienstleistungen. Mit Ausnahme dieses spezifischen Falles sind Art. 9 Abs. 1 Buchst. a der Verordnung Nr. 207/2009 und Art. 5 Abs. 1 Buchst. a der Richtlinie 2008/95 jedoch dahin auszulegen, dass sie die Benutzung eines mit der Marke identischen Zeichens für von dem Dritten vertriebene Waren oder erbrachte Dienstleistungen betreffen, die mit denen identisch sind, für die die Marke eingetragen ist (vgl. in diesem Sinne Urteil vom 25. Januar 2007, Adam Opel, C‐48/05, EU:C:2007:55, Rn. 27 und 28).
 32 Der in der vorstehenden Randnummer genannte spezifische Fall bezieht sich insbesondere auf Sachverhalte, in denen der Erbringer einer Dienstleistung ein mit der Marke eines Warenherstellers identisches Zeichen ohne Zustimmung benutzt, um dem Publikum anzuzeigen, dass er Fachmann für solche Waren oder auf sie spezialisiert ist (vgl. in diesem Sinne Urteil vom 3. März 2016, Daimler, C‐179/15, EU:C:2016:134, Rn. 28 und die dort angeführte Rechtsprechung).
 33 Im vorliegenden Fall hat jedoch, vorbehaltlich der Überprüfung durch das vorlegende Gericht, die Anbringung des mit den ÖKO-TEST‐Marken angeblich identischen Zeichens durch Dr. Liebe offensichtlich die Ausübung einer in einer Dienstleistung zur Verbraucherinformation und ‐beratung bestehenden wirtschaftlichen Tätigkeit – nach dem Beispiel von ÖKO-Test Verlag oder für deren Rechnung – weder zum Gegenstand noch bewirkt sie diese. Es liegt wohl auch kein Anzeichen vor, das die Annahme erlaubt, dass Dr. Liebe sich durch Anbringung dieses Zeichens in den Augen der Öffentlichkeit als Fachmann für den Bereich des Warentests darstellen will oder dass eine spezifische und unlösbare Verbindung zwischen ihrer wirtschaftlichen Tätigkeit, die in der Herstellung und Vermarktung von Zahncreme besteht, und der Tätigkeit von ÖKO-Test Verlag besteht. Vielmehr zeigt sich, dass das mit diesen Marken identische oder ihnen ähnliche Zeichen auf der Verpackung der von Dr. Liebe vermarkteten Zahncreme nur zu dem Zweck angebracht ist, die Aufmerksamkeit der Verbraucher auf die Qualität dieser Zahncreme zu lenken und auf diese Weise den Verkauf der Waren von Dr. Liebe zu fördern. Daher unterscheidet sich der im Ausgangsverfahren in Rede stehende Sachverhalt von dem in den Rn. 31 und 32 des vorliegenden Urteils angesprochenen spezifischen Fall.
 34 Was sodann Art. 9 Abs. 1 Buchst. b der Verordnung Nr. 207/2009 und Art. 5 Abs. 1 Buchst. b der Richtlinie 2008/95 betrifft, die dem Markeninhaber einen besonderen Schutz gegen die Benutzung mit der Marke identischer oder ihr ähnlicher Zeichen durch Dritte gewähren, die für das Publikum zur Gefahr von Verwechslungen führt, ergibt sich aus dem Wortlaut dieser Bestimmungen im Licht des achten Erwägungsgrundes dieser Verordnung und des elften Erwägungsgrundes dieser Richtlinie, dass dieser dem Inhaber der Marke gewährte Schutz den Fällen vorbehalten ist, in denen eine Identität oder Ähnlichkeit nicht nur zwischen dem von dem Dritten benutzten Zeichen und der Marke besteht, sondern auch zwischen den Waren oder Dienstleistungen, die von diesem Zeichen erfasst werden, auf der einen und denen, die von der Marke erfasst werden, auf der anderen Seite.
 35 Ebenso wie die Wendung „für Waren oder Dienstleistungen“ in Art. 9 Abs. 1 Buchst. a der Verordnung Nr. 207/2009 und in Art. 5 Abs. 1 Buchst. a der Richtlinie 2008/95 bezieht sich die in diesen Abs. 1 Buchst. b enthaltene Formulierung „durch ... das Zeichen erfassten Waren oder Dienstleistungen“ grundsätzlich auf von dem Dritten vertriebene Waren oder erbrachte Dienstleistungen (Urteil vom 12. Juni 2008, O2 Holdings und O2 [UK], C‐533/06, EU:C:2008:339, Rn. 34). Besteht keine Ähnlichkeit zwischen den Waren oder den Dienstleistungen des Dritten und denjenigen, für die die Marke eingetragen ist, kann der von diesen Bestimmungen gewährte Schutz nicht angewandt werden (vgl. u. a. Urteil vom 15. Dezember 2011, Frisdranken Winters, C‐119/10, EU:C:2011:837, Rn. 31 bis 33).
 36 Art. 9 Abs. 1 Buchst. b der Verordnung Nr. 207/2009 und Art. 5 Abs. 1 Buchst. b der Richtlinie 2008/95 enthalten somit wie diese Abs. 1 Buchst. a ein Erfordernis, dass die Waren oder Dienstleistungen des Dritten mit denen des Markeninhabers vergleichbar sind. Diese Buchst. a und b unterscheiden sich insoweit grundlegend von Art. 9 Abs. 1 Buchst. c dieser Verordnung und Art. 5 Abs. 2 dieser Richtlinie, nach denen eine solche Vergleichbarkeit ausdrücklich nicht verlangt wird, wenn die Marke bekannt ist.
 37 Dieser vom Unionsgesetzgeber ausdrücklich vorgesehene Unterschied zwischen dem Schutz, der allen Inhabern einer Individualmarke gewährt wird, und dem zusätzlichen Schutz, über den der Inhaber verfügt, wenn seine Marke außerdem bekannt ist, wurde bei den anschließenden Änderungen des Markenrechts der Union beibehalten. Die Wendungen „für Waren oder Dienstleistungen ..., die mit denjenigen identisch sind, für die die Unionsmarke eingetragen ist“ und „für Waren oder Dienstleistungen ..., die mit denjenigen identisch oder ihnen ähnlich sind, für die die Marke eingetragen ist“ sind nunmehr in Art. 9 Abs. 2 Buchst. a und b der Verordnung 2017/1001 und in Art. 10 Abs. 2 Buchst. a und b der Richtlinie 2015/2436 enthalten, die somit zwischen dem von jeder Individualmarke gewährten Schutz und dem in Art. 9 Abs. 2 Buchst. c dieser Verordnung und in Art. 10 Abs. 2 Buchst. c dieser Richtlinie vorgesehenen Schutz unterscheiden, der Anwendung findet, wenn die Marke bekannt ist und ein Dritter ein Zeichen benutzt, das „mit der Marke identisch oder ihr ähnlich ist, unabhängig davon, ob es für Waren oder Dienstleistungen benutzt wird, die mit denjenigen identisch sind oder denjenigen ähnlich oder nicht ähnlich sind, für die die Marke eingetragen ist“.
 38 Aus alledem ergibt sich, dass der Inhaber einer aus einem Testsiegel bestehenden Individualmarke, die für Druckerzeugnisse und Dienstleistungen eingetragen ist, die in der Durchführung von Tests und der Bereitstellung von Informationen sowie der Verbraucherberatung bestehen, wenn alle Voraussetzungen erfüllt sind, Dritte, wie seine möglichen Wettbewerber, die für Druckerzeugnisse und Dienstleistungen, die in der Durchführung von Tests und der Bereitstellung von Informationen sowie der Verbraucherberatung bestehen, oder für ähnliche Waren oder Dienstleistungen ein mit dieser Marke identisches oder ihr ähnliches Zeichen benutzen, nach Art. 9 Abs. 1 Buchst. a und b der Verordnung Nr. 207/2009 und Art. 5 Abs. 1 Buchst. a und b der Richtlinie 2008/95 auf Unterlassung in Anspruch nehmen kann, dass er jedoch die Hersteller getesteter Verbrauchsgüter, die das mit dieser Marke identische oder ihr ähnliche Zeichen auf diesen Verbrauchsgütern anbringen, nicht auf diese Unterlassung in Anspruch nehmen kann.
 39 Soweit ÖKO-Test Verlag und die deutsche Regierung in ihren schriftlichen Erklärungen geltend gemacht haben, dass eine solche Auslegung zwar auf den Wortlaut und die Systematik der Verordnung Nr. 207/2009 sowie der Richtlinie 2008/95 gestützt sei, jedoch in unlauterer Weise den Schutz der Inhaber der Individualmarken einschränkte, die aus einem Testsiegel wie dem im Ausgangsverfahren fraglichen bestünden, ist, wie die Europäische Kommission in ihrer schriftlichen Stellungnahme ausgeführt hat, darauf hinzuweisen, dass das durch die Marke verliehene ausschließliche Recht nicht absolut ist, da der Unionsgesetzgeber vielmehr den Umfang dieses Rechts exakt eingegrenzt hat.
 40 Im Übrigen lässt keines der Ziele des Markenrechts der Union, wie dasjenige, zum System unverfälschten Wettbewerbs in der Union beizutragen (vgl. u. a. in diesem Sinne Urteile vom 4. Oktober 2001, Merz & Krell, C‐517/99, EU:C:2001:510, Rn. 21 und 22, sowie vom 14. September 2010, Lego Juris/HABM, C‐48/09 P, EU:C:2010:516, Rn. 38), den Schluss zu, dass die Zielsetzung dieser Rechtsvorschriften es gebietet, dass sich der Inhaber einer aus einem Testsiegel bestehenden Individualmarke gemäß Art. 9 Abs. 1 Buchst. a und b der Verordnung Nr. 207/2009 oder Art. 5 Abs. 1 Buchst. a und b der Richtlinie 2008/95 der Anbringung dieses Siegels, versehen mit dem Ergebnis des Tests, dem die Ware unterzogen wurde, durch den Hersteller dieser Ware widersetzen kann.
 41 Dies gilt umso mehr, als der Unionsgesetzgeber die Markenregelung in der Europäischen Union dadurch vervollständigt hat, dass er in den Art. 74a ff. der Verordnung Nr. 207/2009, jetzt Art. 83 ff. der Verordnung 2017/1001, die Möglichkeit vorgesehen hat, bestimmte Zeichen als Unionsgewährleistungsmarke eintragen zu lassen, u. a. die Zeichen, die geeignet sind, Waren oder Dienstleistungen, für die der Markeninhaber die Qualität gewährleistet, von solchen zu unterscheiden, für die keine derartige Gewährleistung besteht. Im Unterschied zu einer Individualmarke erlaubt es eine solche Gewährleistungsmarke dem Inhaber, in einer Satzung die zur Benutzung der Marke befugten Personen anzugeben.
 42 Soweit ÖKO-Test Verlag geltend macht, dass die Anbringung des Testsiegels durch Dr. Liebe nicht durch den zuvor geschlossenen Lizenzvertrag gedeckt gewesen sei, ist schließlich hinzuzufügen, dass der Umstand, dass der Markeninhaber, wie ÖKO-Test Verlag, sich gegenüber den Herstellern, deren Waren sie getestet hat, nicht mit Erfolg auf Art. 9 Abs. 1 Buchst. a und b der Verordnung Nr. 207/2009 und Art. 5 Abs. 1 Buchst. a und b der Richtlinie 2008/95 stützen kann, nicht bedeutet, dass er gegenüber diesen Herstellern des Rechtsschutzes beraubt wäre, sondern nur, dass die mit diesen Herstellern bestehenden Konflikte nach anderen Rechtsvorschriften beurteilt werden müssen. Zu diesen Vorschriften können die Regelungen über die vertragliche oder außervertragliche Haftung sowie die in der zweiten Frage genannten Regelungen gehören, die in Art. 9 Abs. 1 Buchst. c der Verordnung Nr. 207/2009 und in Art. 5 Abs. 2 der Richtlinie 2008/95 niedergelegt sind.
 43 Nach alledem ist auf die erste Frage zu antworten, dass Art. 9 Abs. 1 Buchst. a und b der Verordnung Nr. 207/2009 und Art. 5 Abs. 1 Buchst. a und b der Richtlinie 2008/95 dahin auszulegen sind, dass sie dem Inhaber einer aus einem Testsiegel bestehenden Individualmarke nicht gestatten, sich der Anbringung eines mit dieser Marke identischen oder ihr ähnlichen Zeichens durch einen Dritten auf Waren zu widersetzen, die mit den Waren oder den Dienstleistungen, für die diese Marke eingetragen ist, weder identisch noch ihnen ähnlich sind.
 44 Mit seiner zweiten Frage möchte das vorlegende Gericht wissen, ob Art. 9 Abs. 1 Buchst. c der Verordnung Nr. 207/2009 und Art. 5 Abs. 2 der Richtlinie 2008/95 dahin auszulegen sind, dass sie dem Inhaber einer aus einem Testsiegel bestehenden bekannten Individualmarke gestatten, sich der Anbringung eines mit dieser Marke identischen oder ihr ähnlichen Zeichens durch einen Dritten auf Waren zu widersetzen, die mit denen, für die diese Marke eingetragen ist, weder identisch noch ihnen ähnlich sind.
 45 Mit den in vorstehender Randnummer angeführten Bestimmungen wird der Umfang des Schutzes festgelegt, der den Inhabern bekannter Marken gewährt wird. Sie gestatten diesen Inhabern, es Dritten zu verbieten, ohne ihre Zustimmung und ohne rechtfertigenden Grund im geschäftlichen Verkehr ein identisches oder ähnliches Zeichen zu benutzen – unabhängig davon, ob die Waren oder Dienstleistungen, für die es benutzt wird, denjenigen, für die diese Marken eingetragen sind, ähnlich sind –, wenn diese Benutzung die Unterscheidungskraft oder die Wertschätzung der Marken in unlauterer Weise ausnutzt oder beeinträchtigt. Die Ausübung dieses Rechts setzt nicht voraus, dass für die beteiligten Verkehrskreise eine Verwechslungsgefahr besteht (vgl. in diesem Sinne u. a. Urteile vom 22. September 2011, Interflora und Interflora British Unit, C‐323/09, EU:C:2011:604, Rn. 68, 70 und 71, sowie vom 20. Juli 2017, Ornua, C‐93/16, EU:C:2017:571, Rn. 50).
 46 Wie sich aus dem Vorabentscheidungsersuchen ergibt, ist das vorlegende Gericht im vorliegenden Fall der Auffassung, dass Dr. Liebe ohne Zustimmung von ÖKO-Test Verlag ein Zeichen auf seinen Waren angebracht habe, das mit den ÖKO-TEST‐Marken identisch oder ihnen ähnlich sei. Es hegt jedoch Zweifel, ob ÖKO-Test Verlag durch diese Marken der Schutz jener Bestimmungen gewährt wird. Beim maßgeblichen deutschen Publikum sei das Testsiegel, nicht aber dessen Eintragung als Marke bekannt. Zudem sehe dieses Publikum die von Dr. Liebe vorgenommene Anbringung des Zeichens als Anzeige eines Testsiegels, nicht aber als markenmäßige Benutzung dieses Siegels an.
 47 Insoweit ist darauf hinzuweisen, dass der Begriff „bekannt“ in Art. 9 Abs. 1 Buchst. c der Verordnung Nr. 207/2009 und in Art. 5 Abs. 2 der Richtlinie 2008/95 einen gewissen Grad an Bekanntheit beim maßgeblichen Publikum voraussetzt. Dieses Publikum ist nach der unter der betreffenden Marke vermarkteten Ware oder Dienstleistung zu bestimmen, und der erforderliche Bekanntheitsgrad ist als erreicht anzusehen, wenn die Marke einem bedeutenden Teil dieses Publikums bekannt ist (vgl. in diesem Sinne Urteile vom 6. Oktober 2009, PAGO International, C‐301/07, EU:C:2009:611, Rn. 21 bis 24, und vom 3. September 2015, Iron & Smith, C‐125/14, EU:C:2015:539, Rn. 17).
 48 Aus diesen Grundsätzen ergibt sich, dass die „Wertschätzung“ der ÖKO-TEST‐Marken im Sinne dieser Bestimmungen davon abhängt, ob ein bedeutender Teil des Publikums, an das sich ÖKO-Test Verlag mit ihren Informationsdienstleistungen und der Verbraucherberatung sowie ihrer Zeitschrift wendet, das Zeichen, aus dem diese Marken bestehen, im vorliegenden Fall das Testsiegel, kennt.
 49 Wie der Generalanwalt in Nr. 79 seiner Schlussanträge ausgeführt hat, kann dieses Erfordernis der Bekanntheit nicht dahin ausgelegt werden, dass dem Publikum der Umstand bekannt sein muss, dass das Testsiegel als Marke eingetragen wurde. Es reicht aus, dass ein bedeutender Teil des maßgeblichen Publikums dieses Zeichen kennt.
 50 Was insbesondere Art. 9 Abs. 1 Buchst. c der Verordnung Nr. 207/2009 betrifft, ist auch darauf hinzuweisen, dass es, damit der Inhaber einer Unionsmarke den Schutz dieser Bestimmung genießt, ausreicht, dass diese Marke in einem wesentlichen Teil des Unionsgebiets bekannt ist, wobei dieser Teil gegebenenfalls u. a. dem Gebiet eines einzigen Mitgliedstaats entsprechen kann. Ist diese Voraussetzung erfüllt, so ist davon auszugehen, dass die fragliche Unionsmarke in der gesamten Union bekannt ist (vgl. in diesem Sinne Urteile vom 6. Oktober 2009, PAGO International, C‐301/07, EU:C:2009:611, Rn. 27, 29 und 30, sowie vom 20. Juli 2017, Ornua, C‐93/16, EU:C:2017:571, Rn. 51).
 51 Das Zeichen, aus dem die ÖKO-TEST‐Marken bestehen, nämlich das in Rn. 11 des vorliegenden Urteils wiedergegebene Testsiegel, ist nach den Feststellungen in der Vorlageentscheidung einem bedeutenden Teil des maßgeblichen Publikums im gesamten Bundesgebiet bekannt. Daraus ergibt sich, dass die ÖKO-TEST‐Marken Wertschätzung im Sinne von Art. 9 Abs. 1 Buchst. c der Verordnung Nr. 207/2009 und Art. 5 Abs. 2 der Richtlinie 2008/95 genießen, so dass Öko-Test Verlag den Schutz genießt, den diese Bestimmungen bieten.
 52 Es ist daher Sache des vorlegenden Gerichts, zu prüfen, ob dadurch, dass Dr. Liebe das mit den ÖKO-TEST‐Marken identische oder ihnen ähnliche Zeichen auf ihren Waren angebracht hat, sie die Unterscheidungskraft oder die Wertschätzung dieser Marken in unlauterer Weise ausnutzen konnte oder diese Unterscheidungskraft oder Wertschätzung beeinträchtigt wurde. Sollte es feststellen, dass dies der Fall ist, hat es darüber hinaus zu prüfen, ob im vorliegenden Fall Dr. Liebe für die Anbringung des Zeichens auf den Waren einen „rechtfertigenden Grund“ im Sinne von Art. 9 Abs. 1 Buchst. c der Verordnung Nr. 207/2009 und Art. 5 Abs. 2 der Richtlinie 2008/95 dargetan hat. Im letzteren Fall wäre nämlich zu schließen, dass ÖKO-TEST Verlag nicht berechtigt ist, die Benutzung auf der Grundlage dieser Bestimmungen zu verbieten (vgl. entsprechend Urteil vom 6. Februar 2014, Leidseplein Beheer und de Vries, C‐65/12, EU:C:2014:49, Rn. 43 und 44).
 53 Nach alledem ist auf die zweite Frage zu antworten, dass Art. 9 Abs. 1 Buchst. c der Verordnung Nr. 207/2009 und Art. 5 Abs. 2 der Richtlinie 2008/95 dahin auszulegen sind, dass sie dem Inhaber einer aus einem Testsiegel bestehenden bekannten Individualmarke gestatten, sich der Anbringung eines mit dieser Marke identischen oder ihr ähnlichen Zeichens durch einen Dritten auf Waren, die mit denen, für die diese Marke eingetragen ist, weder identisch noch ihnen ähnlich sind, zu widersetzen, vorausgesetzt, es ist erwiesen, dass dieser Dritte aufgrund dieser Anbringung die Unterscheidungskraft oder die Wertschätzung dieser Marke in unlauterer Weise ausnutzt oder diese Unterscheidungskraft oder Wertschätzung beeinträchtigt und er in diesem Fall für diese Anbringung keinen „rechtfertigenden Grund“ im Sinne dieser Bestimmungen dargetan hat.
 1. Art. 9 Abs. 1 Buchst. a und b der Verordnung (EG) Nr. 207/2009 des Rates vom 26. Februar 2009 über die [Unionsmarke] und Art. 5 Abs. 1 Buchst. a und b der Richtlinie 2008/95/EG des Europäischen Parlaments und des Rates vom 22. Oktober 2008 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über die Marken sind dahin auszulegen, dass sie dem Inhaber einer aus einem Testsiegel bestehenden Individualmarke nicht gestatten, sich der Anbringung eines mit dieser Marke identischen oder ihr ähnlichen Zeichens durch einen Dritten auf Waren zu widersetzen, die mit den Waren oder den Dienstleistungen, für die diese Marke eingetragen ist, weder identisch noch ihnen ähnlich sind.
 2. Art. 9 Abs. 1 Buchst. c der Verordnung Nr. 207/2009 und Art. 5 Abs. 2 der Richtlinie 2008/95 sind dahin auszulegen, dass sie dem Inhaber einer aus einem Testsiegel bestehenden bekannten Individualmarke gestatten, sich der Anbringung eines mit dieser Marke identischen oder ihr ähnlichen Zeichens durch einen Dritten auf Waren, die mit denen, für die diese Marke eingetragen ist, weder identisch noch ihnen ähnlich sind, zu widersetzen, vorausgesetzt, es ist erwiesen, dass dieser Dritte aufgrund dieser Anbringung die Unterscheidungskraft oder die Wertschätzung dieser Marke in unlauterer Weise ausnutzt oder diese Unterscheidungskraft oder Wertschätzung beeinträchtigt und er in diesem Fall für diese Anbringung keinen „rechtfertigenden Grund“ im Sinne dieser Bestimmungen dargetan hat.