text:
Advokaten 5 - Vigtige retssager risikerer tynd behandling
 Borgerne kan ende med, at deres principielle retssager får en dårligere behandling efter de nye regler. Tallene tyder på, at alt for få sager sendes til landsretten. Og muligheden for, at flere dommere kan behandle en sag, bør anvendes oftere.
 Af René Offersen, advokat, LETT
 Samlet giver domstolsreformen fra 2006 sikkert retssikkerhedsmæssige gevinster, men der er også omkostninger ved reformen. Det er i høj grad op til advokaterne at sikre, at omkostningerne for borgerne bliver så små som muligt. Domstolsstyrelsens statistik for 2007 tyder på, at advokaterne endnu ikke er på fuld omgangshøjde med at få principielle sager henvist til landsretterne. Advokaterne bør også sikre kollegial behandling i flest mulige byretssager.
 Før domstolsreformen kunne sager om over en million kroner samt sager om prøvelse af afgørelser truffet af et ministerium eller en central statslig klageinstans anlægges ved landsretten som førsteinstans. Siden 1. januar 2007 har alle civile sager efter retsplejelovens § 224 skullet anlægges ved byretten, dog kan visse specialsager stadig anlægges ved Sø- & Handelsretten.
 Ændringerne har betydning for kvaliteten af konfliktløsningen:
 Landsretsbehandling i førsteinstans gav adgang til direkte anke til Højesteret. Synbarheden af Højesteret i den nærmeste horisont forhøjede ganske givet kvaliteten. Generelt bedømt er landsdommere bedre fagligt kvalificeret end byretsdommere. I landsretten pådømmes sagerne af et kollegialt organ – det er et godt værn mod fejl, at det dunkelt tænkte gennemgås af seks øjne i stedet for to, og værdien af tre bedre kvalificeredes fælles tankevirksomhed er også højere. Koncentrationen af større sager hos landsretterne understøttede pådømmelse af dommere med erfaring i komplekse sager.
 De retssikkerhedsmæssige omkostninger, der kan være ved reformen, skulle gerne opblødes ved reglerne om adgangen for byretten til henvisning til landsretten og nyskabelsen med muligheden for kollegial behandling i byretten. Det sidste først.
 Efter retsplejelovens § 12 består muligheden for kollegial behandling i byretten, når sagen enten er principiel, når udfaldet kan få væsentlig betydning for andre end parterne, når sagen frembyder særligt omfattende eller vanskelige retlige eller bevismæssige spørgsmål, eller når sagens karakter i øvrigt undtagelsesvis gør behandling påkrævet.
 Bestemmelsen er modelleret over henvisningsreglen, der gjaldt indtil domstolsreformen, men der er gjort væsentlige begrænsninger i anvendelsesområdet. Sikkerhedsventilen om sagens karakter er en nyskabelse.
 Sager bør som absolut hovedregel slutte i førsteinstans. Det er ofte uhensigtsmæssigt at lade en enkelt dommer uden kollegial sparring udrede trådene i vanskelige sager. Ud over domskonklusionen skal hovedforhandlingen have efterladt tillid til dommerens forberedelse og forståelse af sagen, og dommens sagsfremstilling og begrundelse skal være rigtig og dækkende.
 Valget af dommer i byretterne beror på retspræsidenten. I forarbejderne til domstolsreformen omtales sagsfordeling efter ‘løbenumre’ som sagligt kriterium. Selv om parterne i voldgiftssager kan sikre sig en højt kvalificeret opmand, vægrer de fleste advokater sig mod at anbefale, at tvisten afgøres af en enkelt opmand uanset de omkostningsmæssige fordele – og forklaringen er ikke kun manglende ankemulighed.
 Advokater bør begære kollegial behandling, hvor betingelserne måske er opfyldt. Tvivl bør komme borgeren til gode og give sig udslag i begæring om kollegial behandling, idet principielle sager dog bør søges henvist.
 Myndigheder skærmes
 I retsplejelovens § 12 savnes almindelig adgang til kollegial behandling, hvor sagen involverer store økonomiske værdier, eller det offentlige er part. I første omgang tror man, det beror på fejl, da disse kriterier jo var gældende for henvisningsadgangen før domstolsreformen, selv om landsretten dengang i forvejen var førsteinstans i de fleste større sager.
 Enhver med berøring med det virkelige liv ved, at pengene betyder en hel del for processen. Det er vel også en af forklaringerne på, at værdigrænser ellers siden retsplejeloven fra 1916 havde haft betydning for domstolenes saglige kompetence.
 Det beror overraskende på vel berådet hu, at sagens værdi ikke kan begrunde kollegial behandling. Retsplejerådet anførte, at “sagens værdi ikke i sig selv er et hensigtsmæssigt kriterium for, om der skal ske kollegial behandling.” En noget overfladisk begrundelse for at smide næsten 100 års lovtradition over bord til skade for borgernes retssikkerhed; hvis den da overhovedet opfylder kravene til en begrundelse.
 Tidligere havde Retsplejerådet øje og større respekt for pengenes betydning, herunder at ignorering heraf vil føre til flere voldgiftssager. Domstolene skal kunne tilbyde beregnelig, troværdig konfliktløsning, hvis advokater forsvarligt skal afstå fra at anbefale erhvervslivet voldgift i stigende omfang. Domstolene må ikke udvikle sig til primært at løse konflikter mellem private og at afgøre forvaltnings- og straffesager.
 Tilsvarende er også udeladelsen af sager mod det offentlige resultat af bevidste valg. Hvor visse sager mod det offentlige før obligatorisk var landsretssager, er det altså nu end ikke i sig selv tilstrækkeligt til måske at kunne opnå kollegial behandling. Mærkeligt.
 Som begrundelse anførte Retsplejerådet, at byretterne i dag besidder den fornødne uafhængighed, også når retten sættes af en enkelt dommer, til at afvæbne svundne tiders bekymring herfor og forestillinger om behov for skærpede krav til selvstændig indsats fra rettens side.
 Også før domstolsreformen frembød sager mod det offentlige særlige udfordringer. Det var f.eks. i sig selv noget af en kamel at sluge for borgeren at møde op i landsretten i sager mod Naturklagenævnet, hvor nævnets afgørelse var truffet under medvirken af højesteretsdommere. Fremover kan borgeren så håbe på, at den enlige byretsdommer har større ungdommeligt mod og fremtidstro i sådanne sager, når borgeren udnytter sin grundlovssikrede ret til at få prøvet øvrighedsmyndighedens grænser.
 Det er ikke nok, at byretsdommere føler sig uafhængige. Borgeren skal også have tillid til, at det er sådan; uafhængigheden skal fremtræde troværdig. Jo højere man kommer i domstolssystemet, des tydeligere fremtræder uafhængigheden.
 Adgangen til henvisning efter retsplejelovens § 226 er indskrænket til sager af ‘principiel karakter’. Reglen er især givet ud fra overvejelser om, hvad Højesteret bør beskæftige sig med, således som det blev udtrykt i Højesterets høringssvar fra 1994 om Højesterets naturlige rolle.
 Justitsministeriets motiver til retsplejelovens § 226 efterlader et indtryk af et relativt eksklusivt område for det siden 1976 kendte henvisningsbegreb for principielle sager.
 Signalerne fra Højesteret peger ikke i retning af en restriktiv opfattelse af, hvad der skal til, for at en sag er af principiel karakter:
 I høringssvaret fra 1994 gjorde Højesteret tankevækkende bemærkninger om, at henvisningsstatistikken efter 1989-reformen tydede på, at den dagældende henvisningsregel “kun i ret beskedent omfang” sikrede, at principielle sager henvistes. Bemærkningerne skal læses i lyset af, at hovedparten af de principielle sager i 1989-94 som følge af de almindelige regler om retternes saglige kompetence startede i landsretten, og der var videregående henvisningsadgang.
 Jørgen Nørgaard brugte i Juristen 2001.65 udtrykket ‘adskillige’ om antallet af principielle skattesager i Højesteret påanket efter den gamle ordning. Henset til, at Skatteministeriet meget sjældent anker, skal de ‘adskillige’ principielle sager alt overvejende findes blandt borgernes anker.
 Højesterets flertal lagde i UfR 2008.694 H vægt på parternes ‘samstemmende opfattelse’ som præmis for at anse sagen for principiel, hvilket er i tråd med Advokatrådets anbefaling i dets høringssvar om retsplejelovens § 226. Også i UfR 2007.2924 Ø synes landsretten at have været for restriktiv.
 Et vigtigt kriterium for, om sagen er af principiel karakter, må fortsat være, om sagen med ‘rimelighed’ (bet. 773/1976 s. 24) bør finde sin afslutning i Højesteret. Er der tvivl om sagens principielle karakter, bør byretten derfor imødekomme anmodning om henvisning.
 I 2007 blev der henvist 141 sager til landsretterne. I 2005 og 2006 blev der efter den gamle ordning som førsteinstans anlagt 1404 og 1490 sager ved landsretterne. Og da startede de fleste principielle sager ved landsretten som førsteinstans. Landsretternes andel af nye sager faldt altså i 2007 til 10 procent af de foregående års.
 Det kan ikke være at tage munden for fuld at påstå, at der savnes henvisningsbegæringer i principielle sager. Ansvaret er advokaternes.
 Retspolitisk må det snævre område for byrettens mulighed for henvisning kritiseres. For at tilgodese borgernes retssikkerhed allerede i førsteinstans bør Højesteret pådømme særligt betydningsfulde sager, som er henvist til landsretten i førsteinstans efter konkret skøn, selv om sagerne ikke er principielle. Domme fra Højesteret har i øvrigt ofte værdi for retsudviklingen og retsenheden, selv om den konkrete sag ikke fremstod som principiel. Højesterets formuleringer læses nidkært og bidrager hver for sig til det samlede billede. Henvisningsadgangen i § 226 bør udvides med sagens økonomiske værdi, kompleksitet og sager mod det offentlige. Som det mindste bør der gives en sikkerhedsventil, ligesom der er i retsplejelovens § 12 om kollegial behandling.
 Instansordningen i civile sager er blever ændret, så alle sager som udgangspunkt skal anlægges ved byretterne i førsteinstans.
 Formålet er blandt andet at sikre en mere hensigtsmæssig ressourceanvendelse ved domstolene, så Højesteret i højere grad kan koncentrere sig om at behandle de mere principielle sager. Ændringen er trådt i kraft den 1. januar 2007 og betyder blandt andet:
 At alle sager som udgangspunkt skal anlægges ved byretten.
 At byretten efter anmodning i visse tilfælde kan bestemme, at sagen skal behandles med 3 dommere (kollegial behandling).
 At byretten efter anmodning kan henvise sager af principiel karakter til behandling i landsretten som førsteinstans, dette kan eksempelvis være en sag om prøvelse af en afgørelse truffet af et ministerium eller en central statslig klageinstans.
 Kilde: Domstolsstyrelsen.


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 30.3.2017
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 85/41
 РЕШЕНИЕ НА СЪВМЕСТНИЯ КОМИТЕТ НА ЕИП
 No 219/2015
 oт 25 септември 2015 година
 за изменение на приложение V (Свободно движение на работници) към Споразумението за ЕИП [2017/526]
 СЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,
 като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство („Споразумението за ЕИП“), и по-специално член 98 от него,
 като има предвид, че:
 (1)
 Директива 2014/54/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 април 2014 г. относно мерки за улесняване на упражняването на правата, предоставени на работниците в контекста на свободното движение на работници (1), следва да бъде включена в Споразумението за ЕИП.
 (2)
 Поради това приложение V към Споразумението за ЕИП следва да бъде съответно изменено,
 ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
 Член 1
 След точка 7 (заличена) от приложение V към Споразумението за ЕИП се вмъква следното:
 „8.
 32014 L 0054: Директива 2014/54/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 16 април 2014 г. относно мерки за улесняване на упражняването на правата, предоставени на работниците в контекста на свободното движение на работници (ОВ L 128, 30.4.2014 г., стр. 8).
 За целите на настоящото споразумение разпоредбите на директивата се четат със следните адаптации:
 а)
 Думите „гражданите на Съюза“ се заменят с думите „гражданите на държавите — членки на ЕС, и на държавите от ЕАСТ“.
 б)
 Думите „работниците на Съюза“ се заменят с думата „работниците“.
 в)
 В членове 1 и 3 думите „член 45 от ДФЕС“ се заменят с думите „член 28 от Споразумението за ЕИП“.
 г)
 В член 4 думите „правилата на Съюза в областта на свободното движение на работници“ се заменят с думите „правилата относно свободното движение на работници съгласно Споразумението за ЕИП“.
 д)
 В член 6 думите „правото на Съюза“ се заменят с думите „Споразумението за ЕИП“.
 е)
 В член 7 думите „член 21 от ДФЕС и с“ не се прилагат.“
 Член 2
 Текстовете на Директива 2014/54/ЕС на исландски и норвежки език, които ще бъдат публикувани в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз, са автентични.
 Член 3
 Настоящото решение влиза в сила на 26 септември 2015 г., при условие че са внесени всички нотификации, предвидени в член 103, параграф 1 от Споразумението за ЕИП (*1).
 Член 4
 Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз.
 Съставено в Брюксел на 25 септември 2015 година.
 За Съвместния комитет на ЕИП
 Председател
 Ingrid SCHULERUD
 (1) ОВ L 128, 30.4.2014 г., стр. 8.
 (*1) Без отбелязани конституционни изисквания.


type: caselaw

text:
 10.9.2011
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 C 269/55
 Skarga wniesiona w dniu 18 lipca 2011 r. — Langguth Erben przeciwko OHIM (MEDINET)
 (Sprawa T-378/11)
 2011/C 269/121
 Język postępowania: niemiecki
 Strony
 Strona skarżąca: Franz Wilhelm Langguth Erben GmbH & Co. KG (Traben-Trarbach, Niemcy) (przedstawiciele: adwokaci R. Kunze i G. Würtenberger)
 Strona pozwana: Urząd Harmonizacji w ramach Rynku Wewnętrznego (znaki towarowe i wzory)
 Żądania
 Strona skarżąca wnosi do Sądu o:
 —
 stwierdzenie nieważności decyzji Czwartej Izby Odwoławczej OHIM z dnia 10 maja 2011 r. w sprawie R 1598/2010-4 dotyczącej zgłoszenia wspólnotowego znaku towarowego nr 8 786 485;
 —
 obciążenie Urzędu Harmonizacji w ramach Rynku Wewnętrznego kosztami postępowania.
 Zarzuty i główne argumenty
 Zgłoszony wspólnotowy znak towarowy: Graficzny znak towarowy „MEDINET” dla towarów należących do klasy 33 — zgłoszenie nr 8 786 485
 Decyzja eksperta: Odmowa rejestracji zgłoszonego znaku towarowego ze starszeństwem wcześniejszych krajowych i międzynarodowych znaków towarowych
 Decyzja Izby Odwoławczej: Oddalenie odwołania
 Podniesione zarzuty: Naruszenie art. 34, 75 i 77 rozporządzenia nr 207/2009, ponieważ Izba Odwoławcza: i) niesłusznie odmówiła zastrzeżenia starszeństwa, ii) nie odniosła się do argumentów skarżącej dotyczących decyzji izb odwoławczych w przedmiocie żądań pierwszeństwa i starszeństwa oraz iii) nie przeprowadziła rozprawy.


type: legislation

text:
 Avviż Legali Importanti
 |
 52008PC0249
 Proposta għal deċiżjoni tal-Kunsill skond l-Artikolu 122(2) tat-Trattat dwar l-adozzjoni mis-Slovakkja tal-munita unika fl-1 ta' Jannar 2009 /* KUMM/2008/0249 finali - CNS 2008/0095 */
 [pic] | KUMMISSJONI TAL-KOMUNITAJIET EWROPEJ |Brussel 7.5.2008KUMM(2008) 249 finali2008/0095 (CNS)Proposta għalDEĊIŻJONI TAL-KUNSILLskond l-Artikolu 122(2) tat-Trattat dwar l-adozzjoni mis-Slovakkja tal-munita unika fl-1 ta' Jannar 2009(preżentata mill-Kummissjoni)MEMORANDUM TA’ SPJEGAZZJONIProposta tal-Kummissjoni għal Deċiżjoni tal-Kunsill skond l-Artikolu 122(2)Fit-3 ta' Mejju 1998, il-Kunsill iddeċieda li l-Belġju, il-Ġermanja, Spanja, Franza, l-Irlanda, l-Italja, il-Lussemburgu, l-Olanda, il-Portugall, l-Awstrija u l-Finlandja kienu ssodisfaw il-kundizzjonijiet meħtieġa għall-adozzjoni tal-munita unika fl-1 ta' Jannar 1999. Id-Danimarka u r-Renju Unit utilizzaw il-klawsoli "opt-out" tagħhom, u għaldaqstant ma ġewx evalwati mill-Kunsill. Il-Kunsill qies il-Greċja u l-Iżvezja bħala Stati Membri b'deroga. Fid-19 ta' Ġunju 2000, il-Kunsill iddeċieda li l-Greċja kienet issodisfat il-kundizzjonjiet meħtieġa biex tadotta l-euro fl-1 ta' Jannar 2001. Il-pajjiżi li ngħaqdu ma' l-Unjoni Ewropea fl-1 ta' Mejju 2004 (ir-Repubblika Ċeka, l-Estonja, Ċipru, il-Latvja, il-Litwanja, l-Ungerija, Malta, il-Polonja, is-Slovenja u s-Slovakkja) saru Stati Membri b'deroga skond l-Artikolu 4 ta' l-Att ta' Adeżjoni rispettiv. Fil-11 ta' Lulju 2006, il-Kunsill iddeċieda li s-Slovenja kienet issodisfat il-kundizzjonjiet meħtieġa biex tadotta l-euro fl-1 ta' Jannar 2007. Il-Bulgarija u r-Rumanija, li saru membri ta' l-Unjoni Ewropea fl-1 ta' Jannar 2007, saru Stati Membri b'deroga skond l-Artikolu 5 ta' l-Att ta' Adeżjoni rispettiv. Fil-10 ta' Lulju 2007, il-Kunsill iddeċieda li Ċipru u Malta kienu ssodisfaw il-kundizzjonjiet meħtieġa biex jadottaw l-euro fl-1 ta' Jannar 2008.L-Artikolu 122(2) jistabbilixxi l-proċeduri għat-tħassir ta' derogi. Dawn il-proċeduri għandhom jinbdew talanqas darba kull sentejn jew inkella fuq talba ta' Stat Membru b'deroga. Skond dawn il-proċeduri, il-Kummissjoni u l-Bank Ċentrali Ewropew (BĊE) jeħtiġilhom jirrappurtaw lill-Kunsill skond l-Artikolu 121(1) dwar il-progress li jkun sar fit-twettiq minn Stati Membri b'deroga ta' l-obbligi tagħhom rigward il-kisba ta' l-unjoni ekonomika u monetarja. Fuq il-bażi tar-rapport tagħha stess u dak tal-BĊE, il-Kummissjoni tista' tippreżenta lill-Kunsill proposta għal Deċiżjoni tal-Kunsill li tħassar id-deroga ta’ l-Istati Membri li jissodisfaw il-kundizzjonijiet meħtieġa.L-aħħar Rapporti ta’ Konverġenza regolari tal-Kummissjoni u tal-BĊE ġew adottati f’Diċembru 2006. Id-Danimarka u r-Renju Unit ma esprimewx ix-xewqa tagħhom li jadottaw il-munita unika. Għaldaqstant, l-evalwazzjoni ta’ konverġenza ta’ l-2008 tkopri lill-għaxar Stati Membri li ġejjin b'deroga: il-Bulgarija, ir-Repubblika Ċeka, l-Estonja, il-Latvja, il-Litwanja, l-Ungerija, il-Polonja, ir-Rumanija, is-Slovakkja u l-Iżvezja. Billi saru membri ta’ l-UE fl-1 ta’ Jannar 2007, il-Bulgarija u r-Rumanija qed jiġu eżaminati għall-ewwel darba. Fl-istess waqt, fl-4 ta’ April 2008 is-Slovakkja ressqet talba għal evalwazzjoni dwar is-sodisfar tal-kundizzjonijiet meħtieġa biex tadotta l-euro fl-1 ta' Jannar 2009.Ir-Rapport tal-Kummissjoni dwar il-Konverġenza 2008 ġie adottat mill-Kulleġġ tal-Kummissarji fis-7 ta' Mejju 2008. Il-BĊE adotta r-rapport tiegħu fis-6 ta' Mejju. Ir-rapporti jinkludu eżami tal-kompatibbiltà bejn il-leġiżlazzjoni nazzjonali, inkluż l-istatut ta’ kull bank ċentrali nazzjonali, u l-Artikoli 108 u 109 tat-Trattat u l-Istatut tas-SEBĊ u l-BĊE. Ir-rapporti jeżaminaw ukoll il-kisba ta' grad għoli ta' konverġenza sostenibbli b'referenza għas-sodisfar tal-kriterji ta' konverġenza u jqisu bosta fatturi oħra li jissemmew fl-aħħar subparagrafu ta' l-Artikolu 121(1).Fir-Rapport ta' Konverġenza tagħha, il-Kummissjoni tikkonkludi li fost l-Istati Membri li ġew evalwati s-Slovakkja tissodisfa l-kundizzjonijiet għall-adozzjoni ta' l-euro, bil-preżunzjoni li l-Kunsill se jsegwi r-rakkomandazzjoni tal-Kummissjoni għat-tħassir tal-proċedura ta' defiċit eċċessiv.Fuq il-bażi tar-rapport tagħha u dak tal-BĊE, il-Kummissjoni adottat il-proposta annessa għal Deċiżjoni tal-Kunsill biex tħassar id-deroga tas-Slovakkja b'effett mill-1 ta' Jannar 2009.2008/0095 (CNS)Proposta għalDEĊIŻJONI TAL-KUNSILLskond l-Artikolu 122(2) tat-Trattat dwar l-adozzjoni mis-Slovakkja tal-munita unika fl-1 ta' Jannar 2009IL-KUNSILL TA’ L-UNJONI EWROPEA,Wara li kkunsidra t-Trattat li jistabbilixxi l-Komunità Ewropea, u b'mod partikolari l-Artikolu 122 (2) tiegħu,Wara li kkunsidra l-proposta mill-Kummissjoni,Wara li kkunsidra r-rapport tal-Kummissjoni[1],Wara li kkunsidra r-rapport tal-Bank Ċentrali Ewropew[2],Wara li kkunsidra l-opinjoni tal-Parlament Ewropew,Wara li kkunsidra d-diskussjoni tal-Kunsill, imlaqqa' fil-kompożizzjoni tal-Kapijiet ta' Stat jew Gvern,Billi:(1) It-tielet fażi ta' l-unjoni ekonomika u monetarja (minn issa ’l quddiem l-‘UEM’) bdiet fl-1 ta' Jannar 1999. Il-Kunsill, imlaqqa' fi Brussell fit-3 ta' Mejju 1998 fil-kompożizzjoni tal-Kapijiet ta' Stat jew Gvern, iddeċieda li l-Belġju, il-Ġermanja, Spanja, Franza, l-Irlanda, l-Italja, il-Lussemburgu, l-Olanda, l-Awstrija, il-Portugall u l-Finlandja kienu ssodisfaw il-kundizzjonijiet meħtieġa għall-adozzjoni tal-munita unika fl-1 ta' Jannar 1999[3].(2) Permezz tad-Deċiżjoni 2000/427/KE[4] l-Kunsill iddeċieda li l-Greċja kienet issodisfat il-kundizzjonijiet meħtieġa għall-adozzjoni tal-munita unika fl-1 ta’ Jannar 2001. Permezz tad-Deċiżjoni 2006/495/KE[5] l-Kunsill iddeċieda li s-Slovenja kienet issodisfat il-kundizzjonijiet meħtieġa għall-adozzjoni tal-munita unika fl-1 ta’ Jannar 2007. Permezz tad-Deċiżjonijiet 2007/503/KE[6] u 2007/504/KE[7] l-Kunsill iddeċieda li Ċipru u Malta kienu ssodisfaw il-kundizzjonijiet meħtieġa għall-adozzjoni tal-munita unika fl-1 ta’ Jannar 2008.(3) Skond il-paragrafu 1 tal-Protokoll dwar ċerti dispożizzjonijiet rigward ir-Renju Unit tal-Gran Brittanja u l-Irlanda ta' Fuq anness mat-Trattat, ir-Renju Unit innotifika lill-Kunsill li ma kienx biħsiebu jgħaddi għat-tielet fażi ta' l-UEM fl-1 ta' Jannar 1999. Din in-notifika ma tbiddlitx. Skond il-paragrafu 1 tal-Protokoll dwar ċerti dispożizzjonijiet rigward id-Danimarka anness mat-Trattat u d-Deċiżjoni meħuda mill-Kapijiet ta' Stat jew Gvern f'Edinburgh f'Diċembru 1992, id-Danimarka nnotifikat lill-Kunsill li ma kinitx se tieħu sehem fit-tielet fażi ta' l-UEM. Id-Danimarka ma talbitx li tinbeda l-proċedura msemmija fl-Artikolu 122(2) tat-Trattat.(4) Permezz tad-Deċiżjoni 98/317/KE l-Iżvezja għandha deroga kif definita fl-Artikolu 122 tat-Trattat. Skond l-Artikolu 4 ta' l-Att ta' Adeżjoni ta’ l-2003[8], ir-Repubblika Ċeka, l-Estonja, il-Latvja, il-Litwanja, l-Ungerija, il-Polonja u s-Slovakkja għandhom deroga kif definita fl-Artikolu 122 tat-Trattat. Skond l-Artikolu 5 ta’ l-Att ta’ Adeżjoni ta’ l-2005[9], il-Bulgarija u r-Rumanija għandhom deroga kif definita fl-Artikolu 122 tat-Trattat.(5) Il-Bank Ċentrali Ewropew (minn hawn 'il quddiem il-‘BĊE’) twaqqaffl-1 ta' Lulju 1998. Is-Sistema Monetarja Ewropea ġiet sostitwita minn mekkaniżmu għar-rati tal-kambju, li t-twaqqif tiegħu ġie miftiehem permezz ta' riżoluzzjoni tal-Kunsill Ewropew dwar l-istabbiliment ta' mekkaniżmu għar-rati tal-kambju fit-tielet fażi ta' l-unjoni ekonomika u monetarja tas-16 ta' Ġunju 1997[10]. Il-proċeduri għal mekkaniżmu għar-rati tal-kambju fit-tielet fażi ta' l-unjoni ekonomika u monetarja (UEM II) ġew stabbiliti fil-Ftehim tas-16 ta' Marzu 2006 bejn il-Bank Ċentrali Ewropew u l-banek ċentrali nazzjonali ta' l-Istati Membri barra ż-żona ta' l-euro li jistabbilixxi l-proċeduri operattivi għal mekkaniżmu għar-rati tal-kambju fit-tielet fażi ta' l-unjoni ekonomika u monetarja[11].(6) L-Artikolu 122(2) tat-Trattat jistabbilixxi l-proċeduri għat-tħassir tad-deroga ta' l-Istati Membri kkonċernati. Skond dan l-Artikolu, talanqas darba kull sentejn, jew inkella fuq talba ta' Stat Membru b'deroga, il-Kummissjoni u l-BĊE għandhom jirrappurtaw lill-Kunsill skond il-proċedura stipulata fl-Artikolu 121(1) tat-Trattat. L-aħħar Rapporti ta’ Konverġenza regolari tal-Kummissjoni u tal-BĊE ġew adottati f’Mejju 2008. Fl-4 ta' April 2008, is-Slovakkja ressqet talba formali għal evalwazzjoni ta’ konverġenza.(7) Il-leġiżlazzjoni nazzjonali fl-Istati Membri inklużi l-istatuti tal-banek ċentrali nazzjonali għandhom jiġu adattati skond il-ħtieġa bil-għan li tiġi żgurata l-kompatibbiltà ma' l-Artikoli 108 u 109 tat-Trattat u l-Istatut tas-Sistema Ewropea ta’ banek ċentrali (minn hawn ‘il quddiem l-‘Istatut tas-SEBĊ’). Ir-rapporti tal-Kummissjoni u tal-BĊE jagħtu evalwazzjoni dettaljata tal-kompatibbiltà tal-leġiżlazzjoni tas-Slovakkja ma' l-Artikoli 108 u 109 tat-Trattat u u l-Istatut tas-SEBĊ.(8) Skond l-Artikolu 1 tal-Protokoll dwar il-kriterji ta' konverġenza msemmija fl-Artikolu 121 tat-Trattat li jistabbilixxi l-Komunità Ewropea, il-kriterju dwar l-istabbiltà tal-prezzijiet li jissemma fl-ewwel inċiż ta' l-Artikolu 121(1) tat-Trattat ifisser li Stat Membru għandu prestazzjoni tal-prezzijiet li tkun sostenibbli u rata medja ta' inflazzjoni, li tkun ġiet osservata matul perjodu ta' sena qabel l-eżami, li ma tkunx taqbeż b'iktar minn punt perċentwali u nofs dik ta', l-aktar nett, it-tliet Stati Membri bl-aħjar prestazzjonijiet f'termini ta' stabbiltà tal-prezzijiet. Għall-finijiet tal-kriterju dwar l-istabbiltà tal-prezzijiet, l-inflazzjoni għandha titkejjel permezz ta' l-indiċijiet armonizzati tal-prezzijiet għall-konsumatur (HICPs) definiti fir-Regolament tal-Kunsill (KE) Nru 2494/95 tat-23 ta’ Ottubru 1995 dwar l-indiċijiet armonizzati tal-prezzijiet għall-konsumatur[12]. Għall-evalwazzjoni tal-kriterju ta' l-istabbiltà tal-prezzijiet, l-inflazzjoni ta' Stat Membru titkejjel permezz tal-bidla perċentwali fil-medja aritmetika tat-12-il indiċi ta' kull xahar f'relazzjoni mal-medja aritmetika tat-12-il indiċi mensili tal-perjodu ta' qabel. Fil-perjodu ta' sena li ntemm f'Marzu 2008, it-tliet Stati Membri li laħqu l-aqwa riżultati f'dik li hi l-istabbiltà tal-prezzijiet kienu Malta, l-Olanda u d-Danimarka, b'rati rispettivi ta' inflazzjoni ta' 1.5 fil-mija, 1.7 fil-mija u 2.0 fil-mija. Fir-rapporti tal-Kummissjoni u tal-BĊE, tqies valur ta' referenza kkalkulat bħala l-medja artimetika sempliċi tar-rati ta' inflazzjoni tat-tliet Stati Membri bl-aħjar riżultati f'dik li hi l-istabbiltà tal-prezzijiet, bl-addizzjoni ta' 1.5 punti perċentwali. Fuq il-bażi ta' dan, il-valur ta' referenza fil-perjodu ta' sena li ntemm f'Marzu 2008 kien 3.2 fil-mija.(9) Skond l-Artikolu 2 tal-Protokoll dwar il-kriterji ta' konverġenza msemmija fl-Artikolu 121 tat-Trattat, il-kriterju dwar il-pożizzjoni finanzjarja tal-gvern li jissemma fit-tieni inċiż ta' l-Artikolu 121(1) tat-Trattat għandu jfisser li fil-waqt ta' l-eżami, l-Istat Membru ma jkunx is-suġġett ta' Deċiżjoni tal-Kunsill skond l-Artikolu 104(6) tat-Trattat dwar l-eżistenza ta' defiċit eċċessiv.(10) Skond l-Artikolu 3 tal-Protokoll dwar il-kriterji ta' konverġenza msemmija fl-Artikolu 121 tat-Trattat, il-kriterju dwar il-parteċipazzjoni fil-mekkaniżmu għar-rati tal-kambju tas-Sistema Monetarja Ewropea li jissemma fit-tielet inċiż ta' l-Artikolu 121(1) tat-Trattat ifisser li Stat Membru jkun irrispetta l-marġni għall-varjazzjonijiet normali li dwarhom jiddisponi l-mekkaniżmu għar-rati tal-kambju (ERM) tas-Sistema Monetarja Ewropea mingħajr tensjonjiet gravi għal talanqas l-aħħar sentejn qabel l-eżami. B’mod partikolari, l-Istat Membru ma għandux ikun żvaluta r-rata bilaterali ċentrali tal-munita tiegħu kontra l-munita ta' kwalunkwe Stat Membru ieħor, fuq inizjattiva tiegħu stess, matul l-istess perjodu. Mill-1 ta' Jannar 1999, l-ERM II jipprovdi l-qafas għall-evalwazzjoni tas-sodisfar tal-kriterju tar-rata tal-kambju. Fl-evalwazzjoni tas-sodisfar ta' dan il-kriterju fir-rapporti tagħhom, il-Kummissjoni u l-BĊE eżaminaw il-perjodu ta' sentejn li ntemm fit-18 ta' April 2008.(11) Skond l-Artikolu 4 tal-Protokoll dwar il-kriterji ta' konverġenza msemmija fl-Artikolu 121 tat-Trattat li jistabbilixxi l-Komunità Ewropea, il-kriterju dwar il-konverġenza tar-rati ta' l-imgħax li jissemma fir-raba' inċiż ta' l-Artikolu 121(1) tat-Trattat ifisser li, fuq osservazzjoni matul perjodu ta' sena qabel l-eżami, Stat Membru jkun kellu medja nominali fit-tul tar-rati ta' l-imgħax li ma jaqbiżx b'aktar minn żewġ punti perċentwali dik ta', l-aktar nett, it-tliet Stati Membri bl-aħjar riżultati f'termini ta' stabbiltà tal-prezzijiet. Għall-finijiet tal-kriterji dwar il-konverġenza tar-rati ta' l-imgħax, intużaw rati komparabbli ta' l-imgħax fuq bonds ta' referenza ta' 10 snin maħruġa mill-gvern. Fir-rapporti tal-Kummissjoni u tal-BĊE, sabiex jiġi evalwat is-sodisfar tal-kriterju tar-rati ta' l-imgħax, tqies valur ta' referenza kkalkulat bħala l-medja nominali fit-tul tar-rati ta' l-imgħax tat-tliet Stati Membri bl-aħjar riżultati f'dik li hi l-istabbiltà tal-prezzijiet, bl-addizzjoni ta' żewġ punti perċentwali. Fuq il-bażi ta' dan, il-valur ta' referenza fil-perjodu ta' sena li ntemm f'Marzu 2008 kien 6.5 fil-mija.(12) Skond l-Artikolu 5 tal-Protokoll dwar il-kriterji ta' konverġenza li jissemmew fl-Artikolu 121 tat-Trattat li jistabbilixxi l-Komunità Ewropea, id- data użata fl-evalwazzjoni attwali tas-sodisfar tal-kriterji ta' konverġenza se tiġi pprovduta mill-Kummissjoni. Il-Kummissjoni pprovdiet data għat-tħejjija ta' din il-proposta. Id- data baġitarja ġiet ipprovduta mill-Kummissjoni wara li l-Istati Membri rrappurtaw sa l-1 ta' April 2008 skond ir-Regolament tal-Kunsill (KE) Nru 3605/93 tat-22 ta' Novembru 1993 dwar l-applikazzjoni tal-Protokoll dwar il-proċedura ta' defiċit eċċessiv anness mat-Trattat li jistabbilixxi l-Komunità Ewropea[13].(13) Fuq il-bażi tar-rapporti mressqa mil-Kummissjoni u l-BĊE dwar il-progress li sar fis-sodisfar min-naħa tas-Slovakkja ta' l-obbligi tagħha rigward il-kisba ta' l-unjoni ekonomika u monetarja, il-Kummissjoni tasal għall-konklużjoni li:(a) Fis-Slovakkja, il-leġiżlazzjoni nazzjonali, inkluż l-Istatut tal-bank ċentrali nazzjonali, hija kompatibbli ma' l-Artikoli 108 u 109 tat-Trattat u ma' l-Istatut tas-SEBĊ/tal-BĊE.(b) Rigward is-sodisfar min-naħa tas-Slovakkja tal-kriterji ta' konverġenza msemmija fl-erba' inċiżi ta' l-Artikolu 121(1) tat-Trattat:- ir-rata medja ta' l-inflazzjoni fis-Slovakkja fis-sena li ntemmet f'Marzu 2008 kienet ta' 2.2 fil-mija, li hija ferm aktar baxxa mill-valur ta' referenza, u x'aktarx tibqa' taħt il-valur ta' referenza fix-xhur li ġejjin, anki jekk b’marġni li qed jidjieq;- id-defiċit tal-baġit fis-Slovakkja ra tnaqqis kredibbli u sostenibbli għal taħt it-3 fil-mija tal-PGD; il-Kummissjoni għaldaqstant tirrakkomanda lill-Kunsill biex iħassar id-deċiżjoni dwar l-eżistenza ta' defiċit eċċessiv għas-Slovakkja;- Is-Slovakkja ilha membru ta' l-ERM II mit-28 ta' Novembru 2005; fil-perjodu ta' sentejn li ntemm fit-18 ta' April 2008, il-koruna Slovakka (SKK) ma kenitx soġġetta għal tensjonijiet gravi u s-Slovakkja ma żvalutatx, b'inizjattiva tagħha stess, ir-rata ċentrali bilaterali tas-SKK kontra l-euro;- fis-sena li ntemmet f'Marzu 2008, ir-rata ta' l-imgħax fit-tul fis-Slovakkja kienet, fil-medja, 4.5 fil-mija, li jiġi taħt il-valur ta' referenza.(c) Fid-dawl ta’ l-evalwazzjoni dwar il-kompatibbiltà legali u dwar is-sodisfar tal-kriterji ta’ konverġenza kif ukoll il-fatturi addizzjonali, u sakemm id-deċiżjoni dwar l-eżistenza ta’ defiċit eċċessiv tiġi mħassra mill-Kunsill, is-Slovakkja tissodisfa l-kundizzjonijiet meħtieġa għall-adozzjoni ta’ l-euro.(14) Il-Kunsill, huwa u jaġixxi fuq rakkomandazzjoni tal-Kummissjoni, ħassar id-Deċiżjoni tal-Kunsill dwar l-eżistenza ta' defiċit eċċessiv fis-Slovakkja fit-3 ta' Ġunju 2008[14].(15) Il-Kunsill, permezz ta' maġġoranza kkwalifikata fuq proposta tal-Kummissjoni, għandu jiddeċiedi liema Stati Membri b'deroga jissodisfaw il-kundizzjonijiet meħtieġa għall-adozzjoni tal-munita unika u jħassar id-derogi ta' l-Istati Membri kkonċernati.ADOTTA DIN ID-DEĊIŻJONI:Artikolu 1Is-Slovakkja tissodisfa l-kundizzjonjiet meħtieġa għall-adozzjoni tal-munita unika. Id-deroga favur is-Slovakkja msemmija fl-Artikolu 4 ta' l-Att ta' Adeżjoni ta' l-2003 qed titħassar b'effett mill-1 ta' Jannar 2009.Artikolu 2Din id-Deċiżjoni hija indirizzata lill-Istati Membri.Artikolu 3Din id-Deċiżjoni għandha tiġi ppubblikata fil- Ġurnal Uffiċjali ta’ l-Unjoni Ewropea .Magħmula fiGħall-KunsillIl-President [1] Rapport adottat fis-7 ta' Mejju 2008 - KUMM(2008) 248.[2] Rapport adottat fis-6 ta' Mejju 2008.[3] Id-Deċiżjoni 1998/317/KE, ĠU L 139, 11.5.1998, p. 30).[4] ĠU L 167 tas-7.7.2000, p. 19.[5] ĠU L 195 tal-15.7.2006, p 25.[6] ĠU L 186 tat-18.7.2007, p. 29.[7] ĠU L 186 tat-18.7.2007, p. 32.[8] ĠU L 236, 23.9.2003, p. 33.[9] ĠU L 157, 21.6.2005, p. 203.[10] ĠU C 236, 2.8.1997, p. 5.[11] ĠU C 73, 25.3.2006, p. 21. Il-Ftehim kif emendat bil-Ftehim ta’ l-14 ta’ Diċembru 2007 (ĠU C 319, 29.12.2007, p. 7).[12] ĠU L 257, 27.10.1995, p. 1. Ir-Regolament kif emendat bir-Regolament (KE) Nru 1882/2003 tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill (ĠU L 284, 31.10.2003, p. 1).[13] ĠU L 332, 31.12.1993, p. 7. Ir-Regolament kif emendat l-aħħar bir-Regolament tal-Kunsill (KE) Nru 2103/2005 (ĠU L 337, 22.12.2005, p. 1).[14] ĠU L [...], [...], p. [...].


text:
 25.1.2012
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 L 22/16
 KOMMISSIONENS GENNEMFØRELSESFORORDNING (EU) Nr. 63/2012
 af 24. januar 2012
 om faste importværdier med henblik på fastsættelse af indgangsprisen for visse frugter og grøntsager
 EUROPA-KOMMISSIONEN HAR —
 under henvisning til traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde,
 under henvisning til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 af 22. oktober 2007 om en fælles markedsordning for landbrugsprodukter og om særlige bestemmelser for visse landbrugsprodukter (fusionsmarkedsordningen) (1),
 under henvisning til Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 543/2011 af 7. juni 2011 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 1234/2007 for så vidt angår frugt og grøntsager og forarbejdede frugter og grøntsager (2), særlig artikel 136, stk. 1, og
 ud fra følgende betragtninger:
 (1)
 Ved gennemførelsesforordning (EU) nr. 543/2011 fastsættes der på basis af resultatet af de multilaterale handelsforhandlinger under Uruguay-runden kriterier for Kommissionens fastsættelse af faste importværdier for tredjelande for de produkter og perioder, der er anført i del A i bilag XVI til nævnte forordning.
 (2)
 Der beregnes hver arbejdsdag en fast importværdi i henhold til artikel 136, stk. 1, i gennemførelsesforordning (EU) nr. 543/2011 under hensyntagen til varierende daglige data. Derfor bør nærværende forordning træde i kraft på dagen for offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende —
 VEDTAGET DENNE FORORDNING:
 Artikel 1
 De faste importværdier som omhandlet i artikel 136 i gennemførelsesforordning (EU) nr. 543/2011 fastsættes i bilaget til nærværende forordning.
 Artikel 2
 Denne forordning træder i kraft på dagen for offentliggørelsen i Den Europæiske Unions Tidende.
 Denne forordning er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
 Udfærdiget i Bruxelles, den 24. januar 2012.
 På Kommissionens vegne For formanden
 José Manuel SILVA RODRÍGUEZ
 Generaldirektør for landbrug og udvikling af landdistrikter
 (1) EUT L 299 af 16.11.2007, s. 1.
 (2) EUT L 157 af 15.6.2011, s. 1.
 BILAG
 Faste importværdier med henblik på fastsættelse af indgangsprisen for visse frugter og grøntsager
 (EUR/100 kg)
 KN-kode
 Tredjelandskode (1)
 Fast importværdi
 0702 00 00
 IL
 149,3
 MA
 56,9
 TN
 98,8
 TR
 106,4
 ZZ
 102,9
 0707 00 05
 EG
 217,9
 JO
 229,9
 MA
 148,6
 TR
 184,6
 ZZ
 195,3
 0709 91 00
 EG
 129,3
 ZZ
 129,3
 0709 93 10
 MA
 119,4
 TR
 142,1
 ZZ
 130,8
 0805 10 20
 AR
 41,5
 BR
 41,5
 EG
 52,6
 MA
 50,3
 TN
 58,7
 TR
 66,6
 ZA
 41,5
 ZZ
 50,4
 0805 20 10
 MA
 76,8
 ZZ
 76,8
 0805 20 30, 0805 20 50, 0805 20 70, 0805 20 90
 CN
 61,5
 EG
 79,2
 IL
 85,4
 KR
 92,0
 MA
 105,3
 TR
 100,5
 ZZ
 87,3
 0805 50 10
 TR
 53,7
 UY
 45,3
 ZZ
 49,5
 0808 10 80
 CA
 126,3
 CL
 58,2
 CN
 109,1
 MK
 30,8
 US
 155,9
 ZZ
 96,1
 0808 30 90
 CN
 70,2
 TR
 116,3
 US
 118,2
 ZA
 87,1
 ZZ
 98,0
 (1) Landefortegnelse fastsat ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1833/2006 (EUT L 354 af 14.12.2006, s. 19). Koden »ZZ« = »anden oprindelse«.


type: wikipedia

text:
Vojašnica Šentvid (bivša vojašnica Boris Kidrič), 27. julija 2012 preimenovana v Vojašnico slovenske Teritorialne obrambe. Vojašnica je nastala na območju Zavoda sv. Stanislava. Med drugo svetovno vojno so zavod zasedli Nemci in ga uporabili za vojašnica, po vojni je vojašnico zasedla Jugoslovanska ljudska armada. Tako je ostalo do leta 1991. Po osamosvojitvi je bil del objektov vrnjen prvotnim lastnikom del pa je ostal v lasti Slovenske vojske. V letih po osamosvojitvi so v vojašnici delovala različna poveljstva in enote: 51. območni štab TO, 510. učni center, poveljstvo 52. brigade, del 9. brigada zračne obrambe in PDRIU. Danes v vojašnici delujejo Verifikacijski center, Orkester SV, del 157. logističnega bataljona in EVOJ.
 Zgodovina
 Vojašnica slovenske Teritorialne obrambe je nastala na območju Zavoda sv. Stanislava. Gradnja zavoda se je začela leta 1901 na pobudo takratnega ljubljanskega škofa dr. Antona Bonaventura Jegliča. Prvi dve tretjini zavoda sta bili dokončani leta 1905, v dokončanem objektu je deloval zavod in prva slovenska gimnazija. Leta 1910 je bil dokončano levo, še zadnje krilo zavoda s čimer se je dejavnost zavoda še dodatno povečala. Med prvo svetovno vojno je bila v zavodu vojaška bolnišnica, po vojni pa se je v zavodu nadaljevala predvojna aktivnost. Konec aprila 1941 po kratki aprilski vojni je zavod zasedla nemška vojska in ga spremenila v vojašnico za enote, ki so varovale novonastalo mejo med Nemčijo in Italijo. Po vojni in odhodu Nemcev je vojašnico zasedla Jugoslovanska vojska. Maja in junija 1945 je bil v stavbi in njegovi okolici zbirni center za vojne ujetnike. V začetku junija 1945 je bilo dokončno odločeno, da bo zavod ostal v lasti vojske. V desetletjih po vojni se je vojašnica nenehno širila, severno od nekdanjega zavoda so bili zgrajeni številni objekti za bivanje vojakov, garaže, delavnice in razna skladišča za orožje in vojaško opremo. Skladišča so bila zgrajena tudi v Rojah, ki so v neposredni bližini vojašnice. Skupaj z vsemi skladišči in objekti je bila vojašnica največja v Ljubljani in ena največjih v Sloveniji.
 Beg vojaka Bojana Pluta
 Leta 1986 je v vojašnici vojaški rok služil Bojan Plut, bratranec bolje znanega množičnega morilca Silva Pluta. Pred vpoklicem v vojsko je Plut že dalj časa imel težave z zakonom zaradi kraj in tihotapljenja. Po vpoklicu je bilo videti, da se je njegovo vedenje popravilo saj so ga vojaki in nadrejeni opisovali kot vzornega vojaka. Sodeč po dnevniku, ki ga je pisal, pa so se v Plutovi glavi dogajale čudne stvari. Prvega maja ponoči je izkoristil priliko in v vojaški uniformi oborožen z avtomatsko puško z več kot sto naboji pobegnil iz vojašnice. Zgodaj zjutraj naslednjega dne je štopal ob Nemški cesti, kjer nato ukradel avtomobil, ki mu je ustavil. Pot je nadaljeval preko Novega mesta do vznožja Gorjancev, kjer je vlomil v gostinski lokal. Tam se je oskrbel s hrano in pijačo nato pa se usmeril proti Mirni Gori kjer je zamenjal avtomobilske tablice. Po vožnji po Beli krajini se je usmeril proti Mariboru in Ormožu. V vasi Trnovec je zletel iz ceste nato pa pobegnil iz kraja nesreče. V bližini Čakovca je s štopanjem ukradel še en avtomobil in se odpeljal proti Zagrebu. Pri Gradišču je ponovno zamenjal avto in se odpeljal v Zagreb, tam je avto zamenjal še enkrat in se nato odpeljal nazaj v Slovenijo. Blizu Dobove je ukradel nov avto in se odpeljal proti Kapelam tam je poizkušal ukrasti nov avtomobil vendar mu to ni uspelo zato je ukradel motor in se odpeljal proti Globokemu. Po nekaj kilometrih vožnje je motor pustil ob cesti in pot nadaljeval peš. Pot sta mu po naključju prekrižala inšpektorja republiškega sekretariata za notranje zadeve v službenem vozil. Ko se je avto približal Plutu je ta iz razdalje enega metra začel streljati na avtomobil, en inšpektor je bil na mestu mrtev drugi pa je umrl kasneje v brežiški bolnišnici. Plut je nato s službenim avtomobilom pobegnil proti Bizeljskemu, po nekaj kilometrih vožnje se je avtomobil zaradi okvare ustavil tako da je pot nadaljeval peš. Med potjo se je zatekel v neko barako vendar so ga kmalu zalotili lastniki zato je nadaljeval pot. V kraju Gradice je ukradel avtomobil in se ponovno odpeljal proti Zagrebu, kjer so ga končno opazili policisti in ga začeli zasledovati. Po vratolomni je vožnji je pri naselju Jakovlje zletel iz ceste in se prevrnil, v brezizhodnem položaju je cev puške usmeril v brado in se ustreli.
 Vojašnica med desetdnevno vojno
 Med osamosvojitveno vojno junija in julija 1991 je vojašnica bila blokirana iz strani slovenske Teritorialne obrambe. V vojašnici je bilo poveljstvo motorizirane brigade, bataljon brigade in mešani artilerijski divizion, vsem enotam je poveljeval podpolkovnik Tomislav Šipčić. Skupaj je bilo v vojašnici preko 1.600 vojakov, ki so bili oboroženi z 12 oklepnimi vozili, 5 samohodnimi orožji kalibra 2 x 57 mm, 9 havbicami 155 mm, 9 havbicami 120 mm, netrzajne topove 120 in 82 mm. Kasneje so v vojašnico pripeljali še 16 havbic 155 mm, ki so jih postavili na športno igrišče iz Brnika pa so tja premestili tudi helikopter Gazela. Posadka vojašnice se je na morebitni napad dobro priprava saj se je vkopala na področju vojašnica, okoli vojašnice pa so bile postavljene tudi mine, ki so preprečevale neposredni napad na vojašnico. Ko je vojašnica prvi dan vojne postala obkoljena je njen poveljnik začel groziti, da bo v primeru napad začel obstreljevati center Ljubljane ter pomembne objekte v okolici vojašnice kot so: vodarna Kleče, transformatorska postaja Kleče, plinarno v Šiški, tovarno Color v Medvodah in tovarno Belinka v Dolu.
 Zaradi strahu, da bo Šipčić grožnje uresničil je bilo 28. junija izdano povelje za pripravo na napad. V bližini Savelj se je 2. odred TO z 8 minometi pripravil na napad. Povelje za napad je prišlo 2. julija in bilo nato zaradi nasprotovanja nekaterih poveljujočih preklicano. Kasneje se je izkazalo, da je bila odločitev o preklicu modra saj bi Šipčić po vsej verjetnosti uresničil grožnjo in napadel omenjene objekte, kar bi povzročilo ogromno škode bile bi pa tudi smrtne žrtve.
 Po končanih spopadih je JLA vojašnico zapustila do 18. oktobra 1991. Pred odhodom so okoli vojašnice odstranili minska polja objekte pa so predali šele potem ko so iz njih odnesli vse kar se je odnesti dalo - celo pesek na teniškem igrišču. Ob predaji TO so tako od nekoč mogočne vojašnice ostali le goli zidovi. Vojašnica je bila tudi zadnja v Sloveniji, ki je odpustila slovenske nabornike, ki so služili vojaški rok v JLA.
 Vojašnica po vojni in danes
 Po predaji je TO novejši del vojašnice hitro usposobila tako, da so decembra 1991 v njej že prisegli prvi naborniki 520. učnega centra TO. Zaradi denacionalizacije so bili objekti v katerih je nekoč deloval Zavod svetega Stanislava, predani cerkvi preostali objekti pa so ostali v lasti SV. Leta 1992 se je vojašnica preimenovala v Vojašnico Šentvid. Po leti 1991 so v vojašnici delovala različna poveljstva in enote: 51. območni štab TO, 510. učni center TO, poveljstvo 52 brigade, poveljstvo in del enot 9. brigade zračne obrambe, vojaški muzej SV in center vojaških šol, kasneje pa PDRIU. Z ukinitvijo naborniškega sistema in preoblikovanjem SV je vojašnica začela zgubljati na pomenu zato so jo označili kot neperspektivno. Leta 2004 je bilo odločeno da bojo vojašnico postopoma izpraznili in del objektov predali cerkvi, ki je imela že dalj časa denacionalizacijske zahteve. Konec leta 2008 se je iz objektov kot zadnji umaknil PDRIU, nato pa so južni del vojašnice predali cerkvi. Ta je objekte sprva nameravala uporabiti za šolske in obšolske dejavnosti vendar so bili objekti po pregledu označeni kot dotrajani in potresno nevarni zato so jih podrli.
 Danes SV uporablja le še severni del vojašnice, ki obsega manjše objekte, garaže in skladišča. V bližini vojašnice se nahajata še Vojaška zdravstvena enota (včasih je bila del vojašnice) in skladišče v Rojah.
 Februarja 2010 se je v vojašnici med opravljanjem stražarske službe s strelnim orožjem resno poškodoval vojak.
 Enote v vojašnici
 Verifikacijski center Slovenske vojske
 Orkester Slovenske vojske
 157. logistični bataljon Slovenske vojske
 EVOJ
 Glej tudi
 seznam vojašnic Slovenske vojske
 Vojašnice v Ljubljani
 Sentvid
 Šentvid (Ljubljana)
 Sodobna arhitektura v Ljubljani
 Sentvid
 Vojaške zgradbe v Ljubljani


text:
Scara Richter a fost imaginată în 1935 de Charles Richter și Beno Gutenberg, de la California Institute of Technology, pentru a măsura puterea unui cutremur. Este o scară logaritmică, pentru că magnitudinea, după Richter, corespunde logaritmului măsurării amplitudinii undelor de volum (de tip P și S), la 100 km de epicentru și este gradată de la 1 la 9. De obicei intensitatea cutremurelor nu se exprimă în numere întregi, ci în numere fracționare.
 Deoarece scara Richter este o scară logaritmică, o modificare de un grad pe scara Richter este corelată cu o modificare de 10 ori a amplitudinii undelor seismice și de aproximativ 30 de ori a energiei eliberată de cutremur.
 Efectele cutremurelor
 Note
 Vezi și
 Cutremur
 Scară seismică
 Scara de magnitudine a momentului seismic
 Cutremure
 Scări seismice


text:
11 . 12. 81 Gazzetta ufficiale delle Comunità europee N. L 356/ 11
 ACCORDO
 sotto forma di scambio di lettere tra la Comunità economica europea e la
 Turchia, che fissa, per il periodo 1° novembre 1981 — 31 ottobre 1982, l'importo
 aggiuntivo da detrarre dal prelievo applicabile all'importazione nella Comunità
 di olio d'oliva non trattato originario della Turchia
 Lettera n. 1
 Signor ,
 1 allegato IV della decisione n. 1 /77 del consiglio di associazione CEE-Turchia, del 17
 maggio 1977, relativa alle nuove concessioni all'importazione di prodotti agricoli turchi
 nella Comunità dispone, per quanto concerne l'olio d'oliva non trattato di cui alla
 sottovoce 1 5.07 A I della tariffa doganale comune, che, per tener conto di determinati
 fattori e considerate le condizioni del mercato dell'olio d'oliva, l'importo da detrarre
 dall'ammontare del prelievo, ai sensi dell'articolo 2 della decisione, possa essere
 maggiorato di un importo aggiuntivo alle stesse condizioni e secondo le stesse modalità
 previste per l'applicazione delle disposizioni sopra citate.
 Ho l'onore di comunicarLe che per il periodo tra il 1° novembre 1981 e il 31 ottobre
 1982 la Comunità, basandosi sui criteri definiti nel summenzionato allegato, prenderà i
 provvedimenti necessari affinché l'importo aggiuntivo resti fissato a 10,88 ECU per 100
 chilogrammi.
 Le sarei grato se Ella volesse accusare ricevuta della presente e confermare l'accordo del
 Suo governo su quanto precede.
 Voglia gradire, Signor , i sensi della mia più alta considerazione.
 A nome del Consiglio
 delle Comunità europee
 ---pagebreak--- N. L 356/ 12 Gazzetta ufficiale delle Comunità europee 11 . 12. 81
 Lettera n. 2
 Signor ,
 ho 1 onore di accusare ricevuta della Sua lettera in data odierna, redatta come segue :
 « l'allegato IV della decisione n. 1 /77 del consiglio di associazione CEE-Turchia, del
 17 maggio 1977, relativa alle nuove concessioni all'importazione di prodotti agricoli
 turchi nella Comunità dispone, per quanto concerne l'olio d'oliva non trattato di cui
 alla sottovoce 1 5.07 A I della tariffa doganale comune, che, per tener conto di
 determinati fattori e considerate le condizioni del mercato dell'olio d'oliva, l'importo
 da detrarre dall'ammontare del prelievo, ai sensi dell'articolo 2 della decisione, possa
 essere maggiorato di un importo aggiuntivo alle stesse condizioni e secondo le stesse
 modalità previste per l'applicazione delle disposizioni sopra citate.
 Ho l'onore di comunicarLe che per il periodo tra il 1° novembre 1981 e il 31 ottobre
 1982 la Comunità, basandosi sui criteri definiti nel summenzionato allegato, prenderà
 i provvedimenti necessari affinché l'importo aggiuntivo resti fissato a 10,88 ECU per
 100 chilogrammi.
 Le sarei grato se Ella volesse accusare ricevuta della presente e confermare l'accordo
 del Suo governo su quanto precede ».
 Mi pregio confermare l'accordo del mio governo su quanto precede.
 Voglia gradire, Signor , i sensi della mia più alta considerazione.
 Per il capo dello Stato
 della Repubblica di Turchia


text:
N° C 108/2 [ ES Diario Oficial de las Comunidades Europeas 5 . 4 . 97
 SENTENCIA DEL TRIBUNAL SENTENCIA DEL TRIBUNAL
 ( Sala Sexta ) ( Sala Sexta )
 de 6 de febrero de 1997 de 6 de febrero de 1997
 en el asunto C-80/95 ( petición de decisión prejudicial en el asunto C-247/95 ( petición de decisión prejudicial
 planteada por el Hoge Raad der Nederlanden ): Harnas & planteada por el Bundesfinanzhof): Finanzamt Augsburg
 Helm CV contra Staatssecretaris van Financien ( ] ) Stadt contra Marktgemeinde Welde (')
 (IVA — Interpretación de los artículos 4, 13 y 17 de la (Sexta Directiva sobre el IVA — Alquiler de bienes inmue
 Sexta Directiva 77/388/CEE — Sujeto pasivo — Adquisi bles — Autoridad pública)
 ción y tenencia de obligaciones)
 97/C 108/03 )
 ( 97/C 108/02 )
 (Lengua de procedimiento: neerlandés) (Lengua de procedimiento: alemán)
 (Traducción provisional; la traducción definitiva se publi
 cará en la « Recopilación de la Jurisprudencia del Tribunal (Traducción provisional; la traducción definitiva se publi
 cará en la « Recopilación de la Jurisprudencia del Tribunal
 de Justicia »)
 de Justicia »)
 En el asunto C-80/95 , que tiene por objeto una petición
 dirigida al Tribunal de Justicia, con arreglo al artículo 177 En el asunto C-247/95 , que tiene por objeto una petición
 de Tratado CE, por el Hoge Raad der Nederlanden, desti dirigida al Tribunal de Justicia, con arreglo al artículo 177
 nada a obtener, en el litigio pendiente ante dicho órgano del Tratado CE, por el Bundesfinanzhof ( Alemania ), desti
 jurisdiccional entre Harnas & Helm CV y Staatssecretaris nada a obtener, en el litigio pendiente ante dicho órgano
 van Financien , una decisión prejudicial sobre la interpre jurisdiccional entre Finanzamt Augsburg-Stadt y Marktge
 tación del apartado 2 del artículo 4, del número 5 de la meinde Welden una decisión prejudicial sobre la interpre
 letra d ) del punto B del artículo 13 y de la letra c ) del tación de los apartados 1 , 2 y 5 del artículo 4, y de los
 apartado 3 del artículo 17 de la Sexta Directiva 77/388/ puntos B y C del artículo 13 de la Sexta Directiva 77/388/
 CEE del Consejo, de 17 de mayo de 1977, en materia de CEE del Consejo, de 17 de mayo de 1977, en materia de
 armonización de las legislaciones de los Estados miembros armonización de las legislaciones de los Estados miembros
 relativas a los impuestos sobre el volumen de negocios — relativas a los impuestos sobre el volumen de negocios —
 Sistema común del Impuesto sobre el Valor Añadido : base Sistema común del Impuesto sobre el Valor Añadido : base
 imponible uniforme ( 2 ), el Tribunal de Justicia ( Sala Sex imponible uniforme (2 ), el Tribunal de Justicia ( Sala Sex
 ta ), integrado por los Sres . G. F. Mancini , Presidente de ta ), integrado por los Sres . G. F. Mancini , Presidente de
 Sala (Ponente ); C. N. Kakouris, P. J. G. Kapteyn, G. Sala; J. L. Murray, C. N. Kakouris, P. J. G. Kapteyn y H.
 Hirsch y H. Ragnemalm, Jueces; Agogado General : Sr. N. Ragnemalm ( Ponente ), Jueces; Abogado General : Sr. A. La
 Fennelly; Secretario : Sr. H. A. Rühl, administrador princi Pérgola; Secretario: Sr. R. Grass, ha dictado el 6 de febrero
 pal , ha dictado el 6 de febrero de 1997 una sentencia cuyo de 1997 una sentencia cuyo fallo es el siguiente
 fallo es el siguiente :
 El párrafo cuarto del apartado 5 del artículo 4 de la Sexta
 El apartado 2 del artículo 4 de la Sexta Directiva 77/388/ Directiva 77/388/CEE del Consejo, de 17 de mayo de
 CEE del Consejo, de 17 de mayo de 1977, en materia de 1977, en materia de armonización de las legislaciones de
 armonización de las legislaciones de los Estados miembros los Estados miembros relativas a los impuestos sobre el
 relativas a los impuestos sobre el volumen de negocios — volumen de negocios — Sistema común del Impuesto so
 Sistema común del Impuesto sobre el Valor Añadido: base bre el Valor Añadido: base imponible uniforme, debe inter
 imponible uniforme, debe interpretarse en el sentido de pretarse en el sentido de que permite a los Estados miem
 que la mera adquisición en propiedad y la mera tenencia bros considerar que las actividades enumeradas en el
 de obligaciones, que no contribuyen a otra actividad em artículo 13 de la Directiva se ejercen por organismos de
 presarial, y la percepción del rendimiento de las mismas Derecho público en ejercicio de la autoridad pública, aun
 no deben considerarse actividades económicas que confie cuando se ejerzan de manera análoga a las de un operador
 ran al autor de dichas operaciones la condición de sujeto económico privado.
 pasivo.
 (') DO n° C 268 de 14 . 10 . 1995 .
 (') DO n° C 119 de 13 . 5 . 1995 .
 ( 2 ) DO n° L 145 de 13 . 6 . 1977, p . 1 ; EE 09/01 , p . 54 .
 ( 2 ) DO n° L 145 de 13 . 6 . 1977, p . 1 ; EE 09/01 , p . 54 .


text:
 21.4.2011
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 105/8
 РЕГЛАМЕНТ ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ (ЕС) No 399/2011 НА КОМИСИЯТА
 от 20 април 2011 година
 за определяне на възстановяванията при износ на свинско месо
 ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
 като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
 като взе предвид Регламент (ЕО) No 1234/2007 на Съвета от 22 октомври 2007 година за установяване на обща организация на селскостопанските пазари и относно специфични разпоредби за някои земеделски продукти („Общ регламент за ООП“) (1), и по-специално член 164, параграф 2 и член 170 във връзка с член 4 от него,
 като има предвид, че:
 (1)
 В член 162, параграф 1 от Регламент (ЕО) No 1234/2007 се предвижда, че разликата между цените на световния пазар за продуктите, посочени в част XVII от приложение I към горепосочения регламент, и цените за тези продукти на пазара на Съюза може да бъде покрита с възстановявания при износ.
 (2)
 Поради настоящото състояние на пазара на свинско месо възстановяванията при износ следва да бъдат определени съгласно правилата и някои критерии, посочени в членове 162, 163, 164, 167 и 169 от Регламент (ЕО) No 1234/2007.
 (3)
 В член 164, параграф 1 от Регламент (ЕО) No 1234/2007 се предвижда, че възстановяването може да варира според местоназначението, особено когато това е необходимо поради състоянието на световния пазар, специфичните изисквания на някои пазари или задължения, произтичащи от споразумения, сключени в съответствие с член 300 от Договора.
 (4)
 Възстановяванията следва да бъдат предоставени само за продуктите, за които е разрешено свободно движение в Общността и които имат здравната маркировка, посочена в член 5, параграф 1, буква а) от Регламент (ЕО) No 853/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 г. относно определяне на специфични хигиенни правила за храните от животински произход (2). Тези продукти трябва също да отговарят на изискванията, определени в Регламент (ЕО) No 852/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 г. относно хигиена на храните (3) и Регламент (ЕО) No 854/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 г. за определяне на специфичните правила за организирането на официален контрол върху продуктите от животински произход, предназначени за човешка консумация (4).
 (5)
 Действащите понастоящем възстановявания са определени с Регламент (ЕС) No 46/2011 на Комисията (5). Този регламент следва да бъде отменен, тъй като е необходимо да се определят нови възстановявания.
 (6)
 Мерките, предвидени в настоящия регламент, са в съответствие със становището на Управителния комитет за общата организация на селскостопанските пазари,
 ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
 Член 1
 1. Възстановявания при износ, предвидени по член 164 от Регламент (ЕО) No 1234/2007, се предоставят за продуктите и за сумите, посочени в приложението към настоящия регламент при спазване на условията, предвидени в параграф 2 на настоящия член.
 2. Продуктите, за които може да се предостави възстановяване по силата на параграф 1, отговарят на изискванията на Регламент (ЕО) No 852/2004 и Регламент (ЕО) No 853/2004 и по-специално са произведени в одобрено предприятие и изпълняват условията за здравна маркировка, посочени в глава III, раздел I от приложение I към Регламент (ЕО) No 854/2004.
 Член 2
 С настоящото се отменя Регламент (ЕС) No 46/2011.
 Член 3
 Настоящият регламент влиза в сила на 21 април 2011 година.
 Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави-членки.
 Съставено в Брюксел на 20 април 2011 година.
 За Комисията, от името на председателя,
 José Manuel SILVA RODRÍGUEZ
 Генерален директор на Генерална дирекция „Земеделие и развитие на селските райони“
 (1) ОВ L 299, 16.11.2007 г., стр. 1.
 (2) ОВ L 139, 30.4.2004 г., стр. 55.
 (3) ОВ L 139, 30.4.2004 г., стр. 1.
 (4) ОВ L 139, 30.4.2004 г., стр. 206.
 (5) ОВ L 18, 21.1.2011 г., стр. 16.
 ПРИЛОЖЕНИЕ
 Възстановявания при износ в сектора на свинското месо в сила от 21 април 2011 година
 Код на продукта
 Направление
 Мерна единица
 Размер на възстановяванията
 0210 11 31 9110
 A00
 EUR/100 kg
 54,20
 0210 11 31 9910
 A00
 EUR/100 kg
 54,20
 0210 19 81 9100
 A00
 EUR/100 kg
 54,20
 0210 19 81 9300
 A00
 EUR/100 kg
 54,20
 1601 00 91 9120
 A00
 EUR/100 kg
 19,50
 1601 00 99 9110
 A00
 EUR/100 kg
 15,20
 1602 41 10 9110
 A00
 EUR/100 kg
 29,00
 1602 41 10 9130
 A00
 EUR/100 kg
 17,10
 1602 42 10 9110
 A00
 EUR/100 kg
 22,80
 1602 42 10 9130
 A00
 EUR/100 kg
 17,10
 1602 49 19 9130
 A00
 EUR/100 kg
 17,10
 NB: Кодовете на продуктите и кодовете на местоназначение от серия „А“, са определени в Регламент (ЕИО) No 3846/87 на Комисията (ОВ L 366, 24.12.1987 г., стр. 1).


type: other

text:
UPRS Sodba in sklep I U 583/2018-13
 ECLI:SI:UPRS:2018:I.U.583.2018.13
 UP00011849
 Adirana Hribar Milič
 PRAVO VIZUMOV, AZILA IN PRISELJEVANJA - UPRAVNI SPOR
 mednarodna zaščita - omejitev gibanja prosilcu - načelo sorazmernosti - ugotavljanje identitete - začasna odredba
 Omejitev gibanja tožnika (strožji ukrep) je potreben tudi zato, da pristojni organ ugotovi relevantna dejstva, na katerih temelji tožnikova prošnja za mednarodno zaščito. Tožnik je namreč spreminjal razloge, zaradi katerih je zapustil izvorno državo.
 Vse okoliščine v povezavi s sistemom varovanja v Azilnem domu, po presoji sodišča kažejo na to, da je pravilna ugotovitev toženke, da milejšega ukrepa zadrževanja na prostore in območje Azilnega doma v tožnikovem primeru ne bi bilo mogoče učinkovito izvršiti, kar pomeni, da cilj v zagotovitvi izvedbe postopka odločanja o tožnikovi prošnji za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji, ne bi bil dosežen.
 1. Z izpodbijanim sklepom je bilo na podlagi prvega, drugega in tretjega odstavka 84. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) v zadevi priznanja mednarodne zaščite tožniku, prosilcu za mednarodno zaščito, ki trdi, da je A.A. državljan Ljudske demokratične republike Alžirija, zaradi ugotavljanja istovetnosti in določenih dejstev, na katerih temelji prošnja za mednarodno zaščito omejeno gibanje na prostore in območje Centra za tujce, Veliki Otok 44 Z, Postojna od ustne naznanitve pridržanja, 14. 3. 2018 od 11.40 ure, do prenehanja razlogov, vendar največ za tri mesece, z možnostjo podaljšanja še za en mesec, če bodo razlogi še vedno obstajali. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je tožnik 14. 3. 2018 v Republiki Sloveniji zaprosil za mednarodno zaščito. Ob podaji prošnje svoje istovetnosti ni izkazal. Po podaji prošnje za mednarodno zaščito je bil tožniku ustno na zapisnik izrečen ukrep omejitve gibanje na prostore Centra za tujce v Postojni zaradi preverjanja njegove identitete in zaradi ugotavljanja dejstev, na podlagi katerih temelji prošnja za mednarodno zaščito ter zaradi utemeljene domneve, da je tožnik to prošnjo podal le zato, da bi zadržal oz. oviral izvedbo odstranitve.
 2. V obrazložitvi toženka navaja, da iz policijske depeše z dne 9. 3. 2018 izhaja, da je tožnik s palestinskih potnim listom zapustil Združene arabske emirate in z letalom odšel v Turčijo, nato ilegalno v Grčijo, preko Albanije v Črno goro in nato v Bosno in Hercegovino. Nato je 9. 3. 2018 prišel v Republiko Hrvaško do meje, preplaval reko in tako prišel v Republiko Slovenijo, kjer ga je v gostilni prijela policija. Državo je zapustil iz ekonomskih razlogov. V lastnoročno napisani in podpisani izjavi je tožnik navedel, da je Palestinec, za mednarodno zaščito pa prosi zaradi vojne, dela in spreminjanja načina življenja. Kasneje, isti dan, je tožnik svojo izjavo spremenil in navedel, da prihaja iz Alžirije in ne iz Palestine. Dubaj je zapustil zaradi visokih temperatur in visokih življenjskih stroškov. Navedel je, da je Alžirijo zapustil pred petimi meseci in s potnim listom in letalom prišel v Turčijo. Pot je nato nadaljeval ilegalno v Grčijo, nato v Albanijo, Črno Goro, Bosno in Hercegovino, ter 9. 3. 2018 ilegalno vstopil v Republiko Hrvaško in nato v Republiko Slovenijo. Njegova ciljna država je Francija, kjer bivata njegov brat in sestra. Alžirijo je zapustil, ker si želi izboljšati življenjski standard.
 3. Ob podaji prošnje za mednarodno zaščito, 14. 3. 2014 je tožnik navedel, da je legalno odšel iz Alžirije v Turčijo, nato pot nadaljeval v Albanijo, ilegalno odšel v Grčijo, dalje v Črno Goro, nato v Bosno in Hercegovino, od tam peš v Hrvaško in nato v Republiko Slovenijo. Mejo je prečkal peš, dokler ga niso v Republiki Sloveniji prijeli policisti in je zato zaprosil za mednarodno zaščito. Njegova ciljna država je bila Francija, ker bivata brat in sestra. Na Hrvaškem ni zaprosil za mednarodno zaščito, ker ga tam ni dobila policija. Tudi, če ga v Sloveniji ne bi prijela policija, bi tukaj zaprosil za mednarodno zaščito. Potni list je izgubil v Turčiji, drugih dokumentov pa nima. Tožnikova starša sta umrla v Alžiriji kot žrtvi terorizma še ko je bil še majhen. Še danes se boji terorizma. Vendar pa mu osebno nihče ni grozil in tudi ni bil napaden. V Alžiriji nima nikogar, brat in sestra pa živita v Franciji.
 4. Toženka v obrazložitvi izpodbijanega sklepa navaja, da je tožnik izjave v postopku spreminjal. Sprva je navajal, da je iz Palestine, kasneje pa, da je iz Alžirije, kar se je bal povedati, ker je mislil, da ga bojo zaprli. Spreminjal je tudi opise svoje poti. Osebnih dokumentov nima in jih ne more priskrbeti. Potni list je izgubil, rojstnega lista nima. V državah, skozi katere je potoval ni zaprosil za mednarodno zaščito, čeprav so to varne države. Na Hrvaškem ga ni prijela policija, zato tam ni zaprosil za mednarodno zaščito, Slovenija pa je prava država zanj. Toženka se sklicuje na prvi in drugi odstavek 84. člena ZMZ-1, ki ju navaja. Tožnik ni predložil dokumenta, iz katerega bi izhajala njegova istovetnost v skladu z 97. členom Zakona o tujcih (v nadaljevanju ZTuj-2) v zvezi z četrtim odstavkom 34. člena ZMZ-1. Istovetnost tujca je ugotovljena, ko predloži organu eno od listin, ki jih določa ZTuj-2. V konkretnem primeru pa se je organu porajal očiten dvom o tožnikovi istovetnosti in tudi glede ostalih navedb, saj je tožnik svoje izjave v postopku spreminjal, tako glede izvorne države, kot tudi glede svoje poti do Slovenije. Za zapustitev izvorne države je prav tako navajal različne razloge, iz česar izhaja, da tožnik zavaja postopek mednarodne zaščite z lažno predstavitvijo razlogov. Iz tožnikovih navedb nesporno izhaja, da Slovenija ni njegova ciljna država, iz česar toženka sklepa, da bo svojo pot nadaljeval do ciljne države, Francije. Tožnik je na poti prečkal več varnih držav (Grčija, Hrvaška, itd.), pa tu ni zaprosil za mednarodno zaščito, čeprav je to možnost imel. Potoval je dalje proti svoji ciljni državi, Franciji. Iz navedenega izhaja, da je želel priti v Francijo kot ciljno državo in da bo tudi Slovenijo zapustil, da bi prišel v Francijo. V Sloveniji pa je tožnik zaprosil za mednarodno zaščito šele, ko ga je prijela policija. S podajanjem drugačnih osebnih podatkov je tožnik želel onemogočiti postopek ter da kasneje ne bo vrnjen v Republiko Slovenijo. Toženka je tožniku omejila gibanje na podlagi 1. alineje in 2. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, ker je želela onemogočiti osebam, katerih istovetnost ni izkazana, da se prosto gibljejo in 0prehajajo meje držav članic Evropske unije in da bi ugotovila dejstva, na katerih temelji prošnja za mednarodno zaščito, ki jih brez izrečenega ukrepa ne bi bilo mogoče pridobiti in obstaja utemeljena nevarnost, da bo tožnik pobegnil. Iz predhodno navedenih okoliščin izhaja tudi, da obstoji utemeljena nevarnost, da bo tožnik pobegnil in onemogočil dokončanje postopka odločanja o njegovi prošnji za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji, kar je cilj postopka po ZMZ-1. Ker varnostni razlogi v Azilnem domu, ki jih toženka v obrazložitvi izpodbijane odločbe obširno navaja in glede na predhodno navedene okoliščine, iz katerih izhaja utemeljena nevarnost, da bo tožnik pobegnil, odhoda tožnika iz Republike Slovenije ukrep omejitve gibanja na prostore Azilnega doma ne bi preprečil, je toženka izrekla tožniku ukrep omejitve gibanja na prostore Centra za tujce, kot to določa drugi odstavek 84. člena ZMZ-1. V primeru, da toženka tožniku omejila gibanja na prostore Azilnega doma, bi tožnik lahko ponovno, brez težav zapustil Azilni dom in s tem toženki onemogočil izvedbo postopka odločanja o njegovi prošnji za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji, kar pa ni v skladu z namenom ZMZ-1. Toženka se sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča RS I Up 346/2014 z dne 5. 11. 2014. Po mnenju toženke so v konkretnem primeri podani zadostni razlogi za omejitev gibanja tožnika na podlagi 1. in 2. alineje prvega odstavka v zvezi z drugim odstavkom 84. člena ZMZ-2 na prostore in območje Centra za tujce. Omejitev gibanja pa traja do prenehanja razlogov, vendar največ 3 mesece z možnostjo podaljšanja še za 1 mesec.
 5. Tožnik se z odločitvijo ne strinja in jo s tožbo izpodbija zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja, nepravilne uporabe materialnega prava in kršitve določb postopka (prvi odstavek 27. člena Zakona o upravnem sporu, v nadaljevanju ZUS-1). Uvodoma na kratko povzema potek postopka izreka ukrepa pridržanja tožnika na prostore Centra za tujce na podlagi 1. in 2. alineje prvega odstavka ZMZ-1. Ukrep je nezakonit, saj ga je toženka oprla na neobstoječe zakonske razloge. Razlogi, ki jih toženka navaja, pa niso zakonski razlogi za odreditev pridržanja. Posledično je izpodbijani sklep nezakonit. Ustna odreditev pridržanja in pisni odpravek se ne ujemata, saj pisni odpravek 3. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 ne zajema. Tožnik ugovarja tudi, da je bilo materialno pravo napačno uporabljeno. Ustna naznanitev ukrepa in pisni odpravek se ne ujemata. Iz ustne naznanitve je razvidna podlaga v 1., 2. in 3. alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, v pisnem odpravku sklepa pa le 1. in 2. alineja prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, zato je izpodbijani sklep nezakonit. Ugotavljanje istovetnosti in ugotavljanje določenih dejstev, na katerih temelji prošnja za mednarodno zaščito nista zakonska razloga za pridržanje, zato je bila 1. in 2. alineja prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 napačno uporabljena. Toženka je spregledala določbe novega ZMZ-1, po katerim mora obstajati očiten dvom v istovetnost prosilca, pri čemer zgolj zaradi ugotavljanja istovetnosti pridržanja ni mogoče odrediti. Enako velja za 2. alinejo prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. Toženka je tako pridržanje odredila na podlagi nezakonitih razlogov in je že zaradi tega izpodbijani sklep potrebno odpraviti. Toženka ni upoštevala četrtega odstavka 84. člena ZMZ-1. Iz zapisnika o ustni naznanitvi ukrepa z dne 14. 3. 2018 ne izhajajo razlogi za odvzem prostosti oz. dejstva, na katera toženka opira odvzem prostosti iz 1., 2. in 3. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. Toženka ne navede zakaj obstoji očitni dvom v tožnikovo istovetnost, katera dejstva, na katerih temelji tožnikova prošnja za mednarodno zaščito želi toženka ugotavljati, zakaj obstoja utemeljena nevarnost pobega tožnika, zakaj je mogoče utemeljeno sklepati, da je tožnik podal prošnjo le zato, da bi zadržal postopek odstranitve in tudi ne, kom bo tožnik odstranjen. S tem je bila tožniku kršena pravica do hitre in natančne seznanitve z razlogi za odvzem prostosti (četrti odstavek 84. člena ZMZ-1). Tožnik z navedenimi razlogi ni bil seznanjen, posledično mu ni bila dana pravica do izjave, s čemer je bil kršen 9. člen Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP). V nadaljevanju tožnik navaja nedovoljena vprašanja, ki mu jih je toženka postavljala in izhajajo iz zapisnika z dne 14. 3. 2018. Dolžnost uradne osebe je, da prosilca sooči z dejstvi, ki za organ odločanja pomenijo izpolnitev kriterijev iz 1., 2. in 3. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. Sklicuje se na sodbo Upravnega sodišča RS I U 1709/2016 z dne 7. 12. 2016, katere vsebino povzema.
 6. Tožnik tudi ugovarja, da je bilo dejansko stanje nepravilno ugotovljeno. Toženka je navedla, da se ji poraja dvom v osebne podatke tožnika. Zaradi ugotavljanja istovetnosti, pridržanja ni mogoče odrediti. Tudi naveden dvom ni zakonski razlog za pridržanje. ZMZ-1 zahteva obstoj očitnega dvoma v istovetnost prosilca (1. alineja prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. Toženka pa ne razloži razlogov za dvom. Res je tožnik potni list izgubil v Turčiji, vendar je ves čas navajal iste osebne podatke. Res je tudi, da je najprej zatrjeval, da je iz Palestine in nato, da je iz Alžirije, vendar je razlog za to pojasnil. Toženka državljanstva kot razlog za pridržanje ne navaja. Neutemeljen je tudi dvom toženke glede ostalih tožnikovih navedb, ki jih je podal v postopku. Tudi ta razlog ne predstavlja zakonitega razloga za pridržanje. Iz policijske depeše tudi ni razvidno, da je tožnik prevajalca razumel. Tudi ogroženosti zaradi terorizma ni tožnik zatrjeval šele v prošnji z dne 14. 3. 2018, marveč že na policiji, kar izhaja tudi iz policijske depeše. Ni jasno, zakaj toženka dvomi v tožnikovo izjavo, da je izgubil dokumente, saj prosilci za azil večinoma ne posedujejo osebnih dokumentov, kar pojasni in sodišču predlaga, naj tožnika o tem zasliši.
 7. Podana je tudi bistvena kršitev določb postopka, saj se izpodbijanega sklepa ne da preizkusiti (33. člen ZMZ-1 in 7. točka drugega odstavka 237. člena ZUP). Usten izrek ukrepa in pisni odpravek se ne ujemata, kar je tožnik že pojasnil. Ustna seznanitev tudi ne vsebuje razlogov za pridržanje. V izreku izpodbijanega sklepa navedena razloga za pridržanje sta tudi nezakonita, kar pojasni. Izpodbijani sklep ni v skladu z določbo 214. člena ZUP. Kršena je tožnikova pravica do pravnega sredstva in tudi pravica, da se izjavi o okoliščinah in dejstvih, pomembnih za izdajo sklepa (do razlogov iz 1., 2. in 3. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1). Kršena sta 22. člen in 25. člen Ustave RS.
 8. Tožnik ugovarja tudi navedbam toženke, da ni mogoče učinkovito izvesti milejšega ukrepa, kar pojasni z navajanjem besedila 84. člena ZMZ-1 in 8. člena Recepcijske direktive. Toženka svoje navedbe o varnosti v Azilnem domu podkrepi s statistiko, za katero pa ne predloži dokazil. Če toženka ni poskrbela za ustrezna zakonska pooblastila varnostnikov v Azilnem domu, to ni problem tožnika. Nezmožnost uporabe manj prisilnih ukrepov se mora nanašati na okoliščine v zvezi s prosilcem. Sklicuje se na sodbo Upravnega sodišča RS I U 1582/2017 z dne 28. 7. 2017, katere vsebino navaja. Tožnik tudi ugovarja, da mu je bila z omejitvijo gibanja na prostore Centra za tujce odvzeta osebna svoboda. V nadaljevanju opisuje pogoje bivanja v tem Centru za tujce v Postojni. Položaj v katerem se nahaja tožnik je podoben položaju oseb, ki jim je bila odvzeta prostost in so v priporu. Navaja določbe 212. člena, 213. člena, 213.a člena in 213.b člena Zakona o kazenskem postopku. Izrečen ukrep je povsem primerljiv s priporom ali kazensko sankcijo zapora. Tožnik je V Centru za tujce v Postojni utesnjen, depresiven, njegovo psihično stanje je slabo.
 9. Hkrati s tožbo tožnik predlaga tudi izdajo začasne odredbe na podlagi tretjega odstavka 32. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1). Predlaga, da naj sodišče odloči, da se zahtevi za izdajo začasne odredbe ugodi in se do pravnomočne odločitve stanje uredi tako, da mora toženka takoj po prejemu odločitve sodišča prenehati izvajati ukrep omejitve gibanja tožnika v Centru za tujce v Postojni. Izvrševanje izpodbijanega ukrepa bo tožniku prizadejalo nepopravljivo škodo. Tožnik se v Centru za tujce ne počuti dobro. Izrečen ukrep omejitve gibanja dejansko pomeni poseganje v tožnikovo osebno svobodo, saj je že od 14. 3. 2018 brez osebne svobode. Dni brez osebne svobode pa tožniku ne bo mogel nihče nadomestiti. Ugovarja kršitev pravice do osebne svobode iz prvega odstavka 19. člena Ustave RS in iz 6. člena Listine EU o temeljnih pravicah. Kolikor bo tožnik s tožbo uspel, mora toženka na podlagi neposredne uporabe drugega odstavka 9. člena Direktive 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. 6. 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito - Recepcijska direktiva prenehati z izvajanjem ukrepa pridržanja tožnika v Centru za tujce v Postojni. Iz previdnosti in zaradi zadeve I U 1145/2015 z dne 14. 8. 2015 sodišču predlaga, naj odredi toženki ravnanje v skladu s pravom EU. Tudi v primeru, če bi sodišče presodilo, ga je treba izrečen ukrep nadomestiti z milejšim, tožnik predlaga izdajo začasne odredbe. Enako velja tudi v primeru, če bo sodišče izpodbijani sklep odpravilo in zadevo vrnilo toženki v ponovno odločanje. Odprava sklepa namreč pomeni, da je izpodbijani sklep nezakonit in se mora nemudoma prenehati izvajati. Na podlagi navedenega tožnik sodišču predlaga, da tožbi ugodi in izpodbijani sklep odpravi oz. podrejo, da tožbi ugodi, izpodbijani sklep odpravi in zadevo vrni toženi stranki v ponovni postopek. V vsakem primeru pa naj tožnikovi zahtevi za izdajo začasne odredbe ugodi tako, da do pravnomočne odločitve o izpodbijanem sklepu stanje uredi tako, da mora tožena stranka takoj po prejemu tega sklepa prenehati izvajati ukrep pridržanja tožnika v Centru za tujce v Postojni.
 10. Tožena stranka v odgovoru na tožbo prereka tožbene navedbe in vztraja pri izpodbijani odločitvi in razlogih zanjo. V odgovoru na tožbo se dodatno opredeljuje do posameznih tožbenih ugovorov, zlasti glede razlogov za očitni dvom o tožnikovi identiteti in glede pogojev bivanja v Azilnem domu ter v Centru za tujce glede na 10. člen Direktive 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. 6. 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito - Recepcijska direktiva. Navaja tudi razloge, zaradi katerih bivanja v Centru za tujce ni mogoče enačiti z bivanjem v priporu ali zaporu. Sodišču predlaga, da naj tožbo kot neutemeljeno zavrne.
 11. Ker gre v zadevi za enostavno dejansko in pravno stanje je na podlagi 3. alineje drugega odstavka 13. člena ZUS-1 in sklepa sodišča z dne 21. 3. 2018 v zadevi odločala sodnica posameznica.
 K točki I. izreka:
 12. Tožba ni utemeljena.
 13. Po presoji sodišča je izpodbijana odločitev pravilna in zakonita. Sodišče se strinja z razlogi, ki jih je v obrazložitvi izpodbijanega sklepa v pravnem in dejanskem pogledu navedla toženka in jih v izogib ponavljanju posebej ne navaja (drugi odstavek 71. ZUS-1). Glede tožbenih ugovorov dodaja:
 14. V obravnavani zadevi je med strankama sporno, ali je toženka na podlagi 1. , 2 in 3. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 in na podlagi drugega odstavka 84. člena ZMZ-1 pravilno in zakonito tožniku izrekla ukrep omejitve gibanja na prostore in območje Centra za tujce v Postojni.
 15. Sodišče je na podlagi 70. člena in 71. člena ZMZ-1 izvedlo glavno obravnavo in na njej 22. 3. 2018 vpogledalo v upravni spis toženke, v tožbo s prilogami, v odgovor na tožbo ter v skladu s šestim odstavkom 84. člena ZMZ-1 zaslišalo tožnika. Tožnik je na zaslišanju izpovedal, da je Alžirec, rojen ... 1985 v kraju Y., starša sta umrla, je edinec in nima ne bratov in ne sester. Alžirijo je zapustil pred 5 meseci, saj tu nima več nikogar in tudi nima zaposlitve. Če pa bi se vrnil, ne bi bil ogrožen. Ciljne države, kamor bi želel priti nima, želi priti v EU. Ko je zapustil Alžirijo je s potnim listom in z letalom prišel v Turčijo. Tu je potni list izgubil. Pot je nadaljeval brez potnega lista in brez drugih dokumentov preko Grčije, kjer so mu vzeli prstni odtise v Albanijo, Črno goro, Bosno in Hercegovino, Hrvaško in nato v Slovenijo. Nikjer doslej ni zaprosil za mednarodno zaščito. Ko je prišel v Slovenijo, je zagledal policijski avto in mu pomahal. Policija ga je odpeljala na PP. Tam je najprej navedel, da je Palestinec, ker je bil zmeden in ga je bilo strah, da ga bodo vrnili v Alžirijo. Prevajanje tolmača na PP je sicer razumel, vendar je bil nesramen in je večkrat povzdignil glas. Meni tudi, da ni vsega prevedel in tako v zapisniku PP njegove izjave niso ustrezno zabeležene. Na Hrvaškem ni zaprosil za mednarodno zaščito, ker ni vedel, da je že v EU in ker je slišal, da slabo ravna s tujci. Sedaj že 15 dni biva v Centru za tujce. Z razmerami, ki jih opiše je zadovoljen. Želi pa si svobodnega gibanja, česar nima, počuti se utesnjenega in depresivnega. Želi priti na prostost in obljublja, da bo v Sloveniji počakal do odločitve o njegovi prošnji in je ne bo zapustil.
 16. Na podlagi prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, ki ureja omejitev gibanja, lahko pristojni organ prosilcu za mednarodno zaščito omeji gibanje z izrekom ukrepa obveznega zadrževanja na območju Azilnega doma, če ni mogoče po določbah ZMZ-1 zagotoviti doseganje ciljev po določbah tega zakona ob podanih zakonsko navedenih razlogov in sicer med drugim tudi, da se v primeru obstoja očitnega dvoma preveri ali ugotovi njegova istovetnost ali državljanstvo (1. alineja prvega odstavka), da se ugotovijo določena dejstva, na katerih temelji prošnja za mednarodno zaščito, ki jih brez izrečenega ukrepa ne bi bilo mogoče pridobiti, in obstaja utemeljena nevarnost, da bo prosilec pobegnil (2. alineja prvega odstavka), da je mogoče utemeljeno domnevati, da je prosilec prošnjo podal samo zato, da bi zadržal ali oviral izvedbo odstranitve, pri čemer je imel možnost zaprositi za mednarodno zaščito (3. alineja prvega odstavka). Na podlagi drugega odstavka 84. člena ZMZ-1 pa v primeru, če pristojni organ ugotovi, da v posameznem primeru ni mogoče učinkovito izvesti ukrepa iz prejšnjega odstavka ali prosilec samovoljno zapusti območje obveznega zadrževanja, se lahko prosilcu, ki ni mladoletnik ali mladoletnik brez spremstva, odredi ukrep omejitve gibanja na Center za tujce. Sodišče je v predmetni zadevi presojalo ali iz ugotovljenega dejanskega stanja v obravnavani zadevi dejansko izhajajo razlogi iz 1., 2. in 3. alineje prvega odstavka 84. člena in iz drugega odstavka 84 člena ZMZ-1.
 17. Po presoji sodišča je toženka v izpodbijanem sklepu v zadostni meri obrazložila okoliščine konkretnega primera in navedla razloge za obstoj vseh zakonsko določenih pogojev (iz 1., 2, in 3 alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1) za izrek strožjega ukrepa - omejitve gibanja na območje in prostore Centra za tujce (drugi odstavek 84. člen ZMZ-1). Obrazložila je dejanske, kot tudi pravne okoliščine, ki so narekovale odločitev, da se tožniku omeji gibanje na prostore in območje Centra za tujce. Toženka je po mnenju sodišča v obrazložitvi izpodbijanega sklepa tudi pravilno ugotovila, da je v tožnikovemu primeru podana znatna nevarnost, da bo tožnik pobegnil in samovoljno zapustil Republiko Slovenijo, če ne bo pridržan v Centru za tujce.
 18. Vrhovno sodišče RS je v sodbah I Up 15/2016 in I Up 26/2016 navedlo, da mora biti presoja nevarnosti pobega opravljena v vsakem posameznem primeru in to na podlagi zakonsko določenih objektivnih kriterijev. Opredelitev pojma „nevarnost pobega“ vsebuje 68. člen Zakona o tujcih (v nadaljevanju ZTuj-2). Okoliščine, ki kažejo na nevarnost pobega so zlasti: tujčeva pravnomočna obsodba za kazniva dejanja (3. alineja prvega odstavka 68. člena ZTuj-2), posedovanje tuje, ponarejene ali drugače spremenjene potne in druge listine (4. alineja prvega odstavka 68. člena ZTuj-2), navajanje lažnih podatkov oziroma nesodelovanje v postopku (5. alineja prvega odstavka 68. člena ZTuj-2). Pri tem pa mora biti v konkretnem primeru v skladu z 2 alinejo prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 podana „utemeljena nevarnost“, da bo prosilec pobegnil.
 19. Tudi po presoji sodišča so v obravnavani zadevi relevantne zlasti naslednje okoliščine, ki kažejo na na obstoj zakonsko predpisanih okoliščin iz 1., 2. in 3. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1: tožnik je prečkal mejo s Hrvaško in prišel v Republiko Slovenijo brez dokumentov in navaja, da je potni list izgubil v Turčiji v Lederni, da pa drugih dokumentov nima. Da lahko pristojni organ odloči o prošnji tožnika za mednarodno zaščito mora ugotoviti dejansko stanje, za kar je ob odsotnosti dokazil je bistvenega pomena osebni razgovor. Tožnik pa je v postopku navajal različne osebne podatke (različno leto rojstva, različni kraj rojstva). V postopku v lastnoročno napisani izjavi je tožnik navedel, da je rojen ... 1995 in da je Palestinec. V prošnji za mednarodno zaščito 14. 3. 2018 je navajal, da je rojen ... 1985 v kraju X., na glavni obravnavi 22. 3. 2018 je navedel, da je rojen ... 1985 v kraju Y. Prošnjo za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji je tožnik podal šele, ko so ga prejeli varnostni organi. Tudi glede tega dejstva je tožnik spreminjal izjave. Tako navaja, da so ga prijeli slovenski policisti v gostilni, kjer je pil kavo (depeša PP), drugič pa, da je zagledal policista in mu pomahal (v prošnji za mednarodno zaščito in na glavni obravnavi). Najprej je navajal tudi, da je matično državo zapustil zaradi ekonomskih razlogov in varnosti. V lastnoročno napisani izjavi je tožnik navedel, da je Palestinec in da zaproša za mednarodno zaščito v Sloveniji zaradi vojne, dela in spremenjenega načina življenja. Navedel je, da je iz Palestine s palestinskim potnim listom zapustil Združene arabske Emirate in odšel v Turčijo. Kasneje je izjavo spremenil in navedel, da je iz Alžirije in da je deset let delal v Dubaju kot natakar in pred šestimi meseci odšel nazaj v Alžirijo, ki pa jo je zapustil, ker se je bal za svoje življenje zaradi teroristov, ki so v Alžiriji. Na glavni obravnavi 22. 3. 2018 pa je tožnik navedel, da je Alžirijo zapustil, ker tam več nima živih staršev, nima zaposlitve in ga na to državo nič ne veže, ciljne države, kamor bi želel priti nima, želi pa priti v EU. Tožnik je v postopku najprej navedel, da v Republiki Hrvaški ni podal prošnje za mednarodno zaščito, ker ga tam niso prijeli policaji, na glavi obravnavi pa je kot razlog navedel, da ni vedel, da je Hrvaška članica EU in da je slišal, da slabo ravna s tujci. Kot svojo ciljno državo je tožnik ves čas postopku navajal Francijo, kjer živijo njegovi sorodniki (njegov brat in sestra živita v Parizu), kar izhaja iz registracijskega lista PP Črnomelj z dne 9. 3. 2018, kot tudi iz tožnikovih navedb pri podaji prošnje za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji z dne 14. 3. 2018, na glavni obravnavi 22. 3. 2018 pa je svojo izjavo spremenil in navedel, da je edinec in da nima bratov in sester ter da nima ciljne države, želi si le priti v EU. Izjave o svoji izvorni državi in razlogih za njeno zapustitev je tožnik v postopku večkrat spreminjal. Najprej je navajal, da je Palestinec in nato, da je Alžirec, kar je trdil tudi na glavni obravnavi 22. 3. 2018. Razlogi za takšno ravnanje, ki jih je navajal tožnik v postopku in na glavni obravnavi, pa po presoji sodišča niso utemeljeni (strah in zmedenost). Tožnik je tudi spreminjal opise svoje poti od Alžirije do Republike Slovenije. Ves čas je državne meje prehajal brez osebnih dokumentov, na nezakonit način. Glede na predhodno navedeno tudi po mnenju sodišča obstaja očiten dvom tako o tožnikovi identiteti, kot tudi o verodostojnosti tožnikovih izjav. Tožnik je brez osebnih dokumentov prečkal več držav, ki veljajo za varne države, pa tu ni zaprosil za mednarodno zaščito, kar kaže na verjeten tožnikov namen priti v ciljno državo, Francijo. V Republiki Sloveniji pa je po mnenju sodišča tožnik zaprosil za mednarodno zaščito zato, ker so ga prijeli varnostni organi in tudi, da bi oviral odstranitev iz države. Kot razlog, da v drugih varnih državah ni zaprosil za mednarodno zaščito je tožnik v postopku navedel, da se je tako pač sam odločil. Kot razlog, da je navedel da je Palestinec, je tožnik na glavni obravnavi povedal, da se je bal, da ga bodo vrnili v Alžirijo. Na vprašanje ali bi bila njegova vrnitev v Palestino kaj bolje, pa sodišču ni znal odgovoriti. Glede na predhodno navedene okoliščine sodišče prvenstveno dvomi v verodostojnost tožnikovih navedb in s tem tudi po mnenju sodišča obstaja očiten dvom v verodostojnost tožnikovih izpovedb glede identitete. Tudi po mnenju sodišča obstaja utemeljena nevarnost, da bo tožnik pobegnil.
 20. Omejitev gibanja tožnika (strožji ukrep) pa je po mnenju sodišča potreben tudi zato, da pristojni organ ugotovi relevantna dejstva, na katerih temelji tožnikova prošnja za mednarodno zaščito. Tožnik je namreč spreminjal razloge, zaradi katerih je zapustil izvorno državo. Tako je navajal, da si želi izboljšat svoj življenjski standard, nato je kot razlog spet navajal vojno, pridobitev možnosti za delo in spremembo načina življenja, nato pa spet, da se boji za svoje življenje zaradi terorizma v Alžiriji, vendar mu doslej teroristi niso grozili, ga ogrožali ali napadli, na glavni obravnavi pa je navedel, da ga na Alžirijo noč ne veže, ker tam nima več staršev in nima zaposlitve, vendar v Alžiriji ni bil ogrožen. Vse predhodno navedene okoliščine na strani tožnika pa tudi po presoji sodišča kažejo na utemeljeno nevarnost, da bo tožnik pobegnil. Dosedanja tožnikova ravnanja v predmetnem postopku tudi po mnenju sodišča opravičujejo resen dvom sodišča v resničnost tožnikove izjave, dane na glavni obravnavi 22. 3. 2018, da bi v Azilnem domu v Ljubljani prostovoljno počakal na odločitev o njegovi prošnji za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji. Tožnik tudi po presoji sodišča nima interesa za končanje tega postopka, čeprav je na glavni obravnavi 22. 3. 2018 zatrjeval, da bo počakal na odločitev v Republiki Sloveniji (enako tudi Vrhovno sodišče RS v sodbi I Up 337/2015 z dne 13. 1. 2016, točka 10). Vse predhodno navedene okoliščine pa tudi po presoji sodišča kažejo tudi na tožnikovo nesodelovanje v postopku.
 21. Kot je to pravilno navedla že toženka v obrazložitvi izpodbijanega sklepa v primeru, da toženka tožniku ne bi tožniku omejila gibanja na prostore in območje Centra za tujce, bi tožnik lahko samovoljno zapustil Republiko Slovenijo in s tem toženki onemogočil izvedbo odločanja o njegovi prošnji za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji, kar tudi po presoji sodišča ni v skladu z namenom ZMZ-1 (prvi odstavek 84. člena ZMZ-1). Vse predhodno navedene okoliščine (točka 19 obrazložitve te sodbe) v povezavi s sistemom varovanja v Azilnem domu, pa tudi po presoji sodišča kažejo na to, da je pravilna ugotovitev toženke, da milejšega ukrepa zadrževanja na prostore in območje Azilnega doma v tožnikovem primeru ne bi bilo mogoče učinkovito izvršiti, kar pomeni, da cilj v zagotovitvi izvedbe postopka odločanja o tožnikovi prošnji za mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji, ne bi bil dosežen.
 22. Po mnenju sodišča v obravnavanem primeru tudi ni bilo kršeno načelo sorazmernosti, kot je to tožnik ugovarjal v postopku. Prekomeren poseg v tožnikovo svobodo po presoji sodišča tudi ni razviden iz tožnikovih izpovedb na glavni obravnavi 22. 3. 2018, saj se tožnikov opis razmer v Centru za tujce sklada z opisom razmer, kot ga vsebuje Pravilnik o bivanju v Centru za tujce. Z vidika izrečenega ukrepa je sicer res pomembno, kakšne so konkretne okoliščine izvajanja navedenega ukrepa in skladnosti ravnanja organov Republike Slovenije z zahtevami Direktive 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. 6. 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito - Recepcijske direktive, kot to ugovarja tožnik, vendar pa to ni predmet tega upravnega spora, saj je ukrep omejitve gibanja na Center za tujce predviden z zakonom (drugi odstavek 84. člena ZMZ-1). Tožnik pa ne navaja, da bi zanj v Centru za tujce veljal drugačen režim, kot za ostale subjekte.
 23. Sodišče tudi pripominja, da je načelo sorazmernosti upošteval že zakonodajalec. V prvem odstavku 84. člena ZMZ-1 je predviden milejši ukrep (rangiranje izhaja iz obrazložitve 84. člena ZMZ-1 iz Poročevalca Državnega zbora RS) – ukrep obveznega zadrževanja na območje Azilnega doma (tudi za primere zakonskih dejanskih stanov, ki izhajajo iz besedila 2. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1). V drugem odstavku 84. člena ZMZ-1 pa je predpisan strožji ukrep pridržanja – ukrep omejitve gibanja na območje in prostore Centra za tujce. Rangiranje ukrepov na milejšega in strožjega pomeni po mnenju sodišča že predhodno opisana zakonska izvedba uresničitve načela sorazmernosti. Vrhovno sodišče RS je v sodbi I Up 142/2016 (13. točka obrazložitve) odločilo, da presoje sorazmernosti ukrepa omejitve gibanja ni mogoče opraviti izključno na podlagi splošnih okoliščin v zvezi z možnostmi izvajanja ukrepov na strani tožene stranke, vendar je s temi operativnimi razlogi mogoče in dopustno utemeljiti izrečen ukrep omejitve gibanja ob ugotovljenih subjektivnih okoliščinah na strani tožnika. V obravnavanem primeru pa so na strani tožnika podane takšne okoliščine (navedene v 19. točki obrazložitve te sodbe), ki narekujejo izrek strožjega ukrepa, torej omejitve gibanja na prostore Centra za tujce. Sodišče je v obravnavani zadevi že obrazložilo, da je pri tožniku zaradi njegovih dosedanjih ravnanj in izjav, danih v postopku mogoče utemeljeno sklepati, da tožnik ne bo prostovoljno počakal na odločitev o njegovi prošnji za mednarodno zaščito in je utemeljena domneva, da je prošnjo za mednarodno zaščito podal, da bi zadržal izvedbo odstranitve, pri čemer je imel možnost zaprositi za mednarodno zaščito (okoliščine navedene v točki 19 obrazložitve te sodbe). Tudi po presoji sodišča so v konkretnem primeru podani utemeljeni razlogi za omejitev gibanja tožnika na prostore in območje Centra za tujce, saj je le tako možno zagotoviti, da bo tožnik dejansko ostal na območju Republike Slovenije, dokler ne bo pristojni organ odločil o njegovi prošnji za mednarodno zaščito.
 24. Neutemeljen je tudi tožbeni ugovor, da pisni odpravek sklepa ni enak besedilu zapisnika o ustno izrečenem ukrepu. Da se toženka v izreku izpodbijanega sklepa ni sklicevala tudi na razloge iz 3. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, po presoji sodišča na pravilnost izrečenega ukrepa ne vpliva. Razlogi iz 1., 2. in 3. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1, ki izhajajo iz zapisnika o ustno izrečenem ukrepu, so navedeni in obrazloženi z navedbo okoliščin konkretnega primera v obrazložitvi izpodbijanega sklepa. V izreku izpodbijanega sklepa sta navedena razloga iz 1. in 2. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 in v obrazložitvi tudi obrazložena z navedbo okoliščin konkretnega primera. Že slednja pa narekujeta izrek strožjega ukrepa, to je omejitve gibanja na prostore in območje Centra za tujce. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa tudi nesporno izhaja navedba, da je bil tožniku po podaji prošnje za mednarodno zaščito ustno na zapisnik izrečen ukrep omejitve gibanje na prostore Centra za tujce v Postojni zaradi preverjanja njegove identitete in zaradi ugotavljanja dejstev, na podlagi katerih temelji prošnja za mednarodno zaščito ter zaradi utemeljene domneve, da je tožnik to prošnjo podal le zato, da bi zadržal oz. oviral izvedbo odstranitve, kar pa so razlogi navedeni v 1., 2. in 3. alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1. Po povedanem tožnikov ugovor, da ustno izrečeni ukrep ni identičen pisnemu odpravku, po presoji sodišča ni utemeljen.
 25. Po povedanem so v obravnavani zadevi po presoji sodišča izpolnjeni zakonsko predpisani pogoji za obstoj očitnega dvoma o tožnikovi identiteti - 1. alineja prvega odstavka 84. člena (tožnik ne razpolaga z nobenim dokumentom, s katerim bi v skladu z ZTuj-2 izkazal identiteto, spreminja podatke o rojstnem dnevu in kraju rojstva, podatke je tožnik v svojih izjavah spreminjal, pristojni organ pa tudi sam, v času trajanja postopka mednarodne zaščite ne more pridobiti ali preveriti podatkov o istovetnosti prosilca v zatrjevani izvorni državi glede na prvi odstavek 101. člena ZMZ-1). Tudi v primeru očitnega dvoma o tožnikovi identiteti se je že ustalila upravno-sodna praksa, iz katere izhaja, da za omejitev gibanja zaradi ugotavljanja istovetnosti prosilca ne zadostuje zgolj ugotovitev, da je v Republiko Slovenijo prišel brez dokumentov ampak mora obstajati dvom v verodostojnost identitete, ki jo prosilec zatrjuje (sodba Vrhovnega sodišča RS I Up 176/2013). Kumulativno z izpolnjenim predhodno navedenim pogojem pa sta po presoji sodišča izpolnjena tudi oba zakonsko predpisana pogoja iz 2. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 za izrek ukrepa omejitve gibanja na prostore in območje Centra za tujce (da se ugotovijo dejstva, na katerih temelji tožnikova prošnja za mednarodno zaščito, ki jih brez izrečenega ukrepa ne bi bilo mogoče pridobiti in obstaja utemeljena nevarnost, da bo tožnik pobegnil - okoliščine, so navedene v točki 19 obrazložitve te sodbe). Po presoji sodišča so v predmetni zadevi izpolnjeni tudi zakonsko predpisani pogoji iz 3. alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 in sicer, da je mogoče utemeljeno domnevati, da je tožnik podal prošnjo le zato, da bi oviral odstranitev in je imel možnost zaprositi za mednarodno zaščito (razlogi so navedeni v točki 19. obrazložitve te sodbe).
 26. Neutemeljen je tudi tožbeni očitek, da izpodbijani sklep ne vsebuje vseh zakonsko predpisanih elementov iz 214. člena ZUP in ga ni možno preizkusiti. Po presoji sodišča ima izpodbijani sklep vse zakonsko predpisane sestavine, kot jih določa 214. ZUP. V obrazložitvi so navedeni zahtevki tožnika in njegove navedbe o dejstvih, navedeno je ugotovljeno dejansko stanje in dokazi, na katerih je oprta odločitev upravnega organa, obširno so navedeni razlogi za odločitev in za presojo posameznih dokazov, navedeno je relevantno materialno pravo, na katerem sloni odločitev ter razlogi zanjo. Izpodbijani sklep je po presoji sodišča tudi možno preizkusiti. Upravni organ je svojo odločitev obsežno obrazložil, za odločitev navedel tudi pravilne razloge in pravilno pravno podlago. Tožnikova pravica do pravnega sredstva v danem primeru po mnenju sodišča ni bila kršena. Neutemeljen pa je tudi tožbeni očitek, da tožnik ni imel možnosti, da se v postopku izjavi o relevantnih dejstvih in dokazih, kar izhaja iz vsebine policijske depeše z dne 9. 3. 2018, iz zapisnika o ustno izrečenem ukrepu, iz vsebine tožnikove prošnje za mednarodno zaščito z dne 14. 3. 2018 in zapisa osebnega razgovora s tožnikom. Posamezne tožnikove izjave v postopku so tudi povzete v obrazložitvi izpodbijanega sklepa, do njih pa se je upravni organ po mnenju sodišča tudi pravilno opredelil. Tožnik je imel v postopku prevajalca, iz listin upravnega spisa pa ne izhaja, da prevajanja tožnik ne bi razumel. Na glavni obravnavi 22. 3. 2018 je tožnik navedel, da je tolmača na PP, kamor so ga pripeljali varnostni organi po prijetju razumel, na prevajanje pri podaji prošnje za mednarodno zaščito 14. 3. 2018 tožnik ni imel pripomb. Tudi na glavni obravnavi 22. 3. 2018 je tožnik izjavil, da prevajanje tolmača razume.
 27. Po povedanem je po presoji sodišča v predmetni zadevi dejansko stanje pravilno in popolno ugotovljeno, ni podanih očitanih kršitev določb postopka, materialno pravo je bilo pravilno uporabljeno, prav tako ni podanih očitanih kršitev ustavnih pravic, sodišče pa tudi ni našlo kršitev, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti. Izpodbijani sklep je pravilen in zakonit, zato je sodišče na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 tožbo kot neutemeljeno zavrnilo.
 K točki II. izreka:
 28. Tožnik je v tožbi predlagal tudi izdajo začasne odredbe za ureditev stanja v skladu s tretjim odstavkom 32. člena ZUS-1. Sodišču je predlagal, da do pravnomočne odločitve o izpodbijanem sklepu stanje uredi tako, da naloži toženi stranki, da mora takoj po prejemu tega sklepa preneha izvajati ukrep pridržanja tožnika v Centra za tujce v Postojni.
 29. Na podlagi drugega odstavka 32. člena ZUS-1 sodišče na tožnikovo zahtevo odloži izvršitev upravnega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta tožniku prizadela težko popravljiva škoda. Pri odločanju mora sodišče v skladu z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank. Na podlagi razlogov iz drugega odstavka 32. člena ZUS-1 lahko tožnik zahteva tudi izdajo začasne odredbe za začasno ureditev stanja glede na sporno pravno razmerje, če se ta ureditev, zlasti pri trajajočih pravnih razmerjih, kot verjetna izkaže za potrebno (ureditvena začasna odredba). Predlogu za izdajo začasne odredbe se lahko ugodi le ob kumulativno izpolnjenih zakonsko določenih pogojev iz drugega odstavka 32. člena ZUS-1.
 30. Na podlagi 71. člena ZMZ-1 v zvezi s prvim odstavkom 73. členom ZUS-1 pritožba zoper sodbo ni dovoljena. Navedeno pomeni, da je sodišče z izdajo te sodbe (točka I. izreka) pravnomočno odločilo o zadevi, zaradi česar tožnik nima več izkazanega pravnega interesa za zahtevo za izdajo začasne odredbe, ki je časovno vezana na čas do pravnomočne sodne odločbe. Glede na navedeno je sodišče ob smiselni uporabi 6. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1 tožnikov predlog za izdajo začasne odredbe s sklepom zavrglo.
 Zakon o mednarodni zaščiti - ZMZ-1 - člen 84
 Zakon o tujcih (2011) - ZTuj-2 - člen 34, 34/4, 68, 97
 Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1 - člen 32
 UPRS sodba in sklep I U 1546/2015
 UPRS sodba in sklep I U 644/2016
 UPRS sodba in sklep I U 969/2015
 P2RvYy0yMDE1MDgxMTExNDE5MDQ2
 Iskalnik po sodni praksi poganja odprtokodni strežnik SOLR. Število dokumentov v zbirki 212.779