type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Avis juridique important
 |
 21999D0323(01)
 Decisione n. 1/1999 del Consiglio di associazione tra le Comunità europee e i loro Stati membri, da una parte, e la Repubblica di Polonia, dall'altra, del 25 gennaio 1999, recante modifica del protocollo n. 4 dell'accordo europeo che istituisce un'associazione tra le Comunità europee e i loro Stati membri, da una parte, e la Repubblica di Polonia, dall'altra
 Gazzetta ufficiale n. L 077 del 23/03/1999 pag. 0034 - 0040
 DECISIONE N. 1/1999 DEL CONSIGLIO DI ASSOCIAZIONE tra le Comunità europee e i loro Stati membri, da una parte, e la Repubblica di Polonia, dall'altra del 25 gennaio 1999 recante modifica del protocollo n. 4 dell'accordo europeo che istituisce un'associazione tra le Comunità europee e i loro Stati membri, da una parte, e la Repubblica di Polonia, dall'altra (1999/216/CE) IL CONSIGLIO DI ASSOCIAZIONE,visto l'accordo europeo che istituisce un'associazione tra le Comunità europee e i loro Stati membri, da una parte, e la Repubblica di Polonia, dall'altra (1), firmato a Bruxelles il 16 dicembre 1991, in particolare l'articolo 38 del suo protocollo n. 4 (2),considerando che nel quadro del regolare funzionamento del sistema di cumulo ampliato, che consente di utilizzare materie originarie della Comunità europea, della Polonia, dell'Ungheria, della Repubblica ceca, della Repubblica slovacca, della Bulgaria, della Romania, della Lettonia, della Lituania, dell'Estonia, della Slovenia, dello Spazio economico europeo (in appresso denominato SEE), dell'Islanda, della Norvegia e della Svizzera, è necessario apportare modifiche alla definizione della nozione di prodotti originari contenuta nel protocollo n. 4;considerando che pare opportuno continuare a mantenere in vigore fino al 31 dicembre 2000 il sistema di tassi forfettari di cui all'articolo 15 del protocollo n. 4, relativo al divieto di restituzione dei dazi doganali o di esenzione da tali dazi;considerando che, tenuto conto della particolare situazione che esiste tra Comunità e Turchia in materia di prodotti industriali, è giustificato ampliare il sistema di cumulo in questione anche ai prodotti industriali originari dalla Turchia;considerando che, per facilitare gli scambi e semplificare gli oneri amministrativi, è auspicabile una modifica del testo degli articoli 3, 4 e 12 del protocollo n. 4;considerando che nell'elenco delle lavorazioni e delle trasformazioni previste dal protocollo, necessarie per attribuire il carattere originario alle materie non originarie, alcune correzioni risultano indispensabili per tener conto, da un lato, dell'evoluzione delle tecniche di trasformazione e, dall'altro, delle situazioni di scarsità di materie prime,HA DECISO QUANTO SEGUE:Articolo 1 Il protocollo n. 4 relativo alla definizione della nozione di «prodotti originari» e ai metodi di cooperazione amministrativa è modificato come segue:1) L'articolo 1, lettera i) è sostituito dal testo seguente:«i) per "valore aggiunto" si intende la differenza tra il prezzo franco fabbrica e il valore in dogana di ciascuno dei materiali utilizzati originari degli altri paesi di cui agli articoli 3 e 4 o, se il valore in dogana non è noto o non può essere stabilito, il primo prezzo verificabile pagato per i materiali nella Comunità o in Polonia.»2) Gli articoli 3 e 4 sono sostituiti dai testi seguenti:«Articolo 3Cumulo nella Comunità europea1. Fatte salve le disposizioni dell'articolo 2, paragrafo 1, i prodotti sono considerati originari della Comunità se sono fabbricati al suo interno utilizzando materiali originari della Comunità, della Polonia, della Bulgaria, dell'Ungheria, della Repubblica ceca, della Repubblica slovacca, della Romania, della Lituania, della Lettonia, dell'Estonia, della Slovenia, dell'Islanda, della Norvegia, della Svizzera [compreso il Liechtenstein (*)] o della Turchia (**), ai sensi delle disposizioni del protocollo relativo alle norme d'origine allegato agli accordi tra la Comunità e ciascuno di questi paesi, a condizione che tali materiali siano stati sottoposti ad altre operazioni, oltre a quelle previste dall'articolo 7 di questo protocollo, all'interno della Comunità. Non si richiede che questi materiali abbiano subito lavorazioni o trasformazioni sufficienti.2. Quando le lavorazioni o le trasformazioni effettuate all'interno della Comunità non vanno al di là delle operazioni previste dall'articolo 7, il prodotto ottenuto è considerato originario della Comunità soltanto quando il valore aggiunto apportato è superiore al valore dei materiali utilizzati originari di uno degli altri paesi di cui al paragrafo 1. In caso contrario, il prodotto ottenuto è considerato originario del paese che ha conferito il maggior valore ai materiali originari utilizzati in occasione della fabbricazione nella Comunità.3. I prodotti originari di uno dei paesi elencati nel paragrafo 1, che non sono sottoposti ad alcuna operazione nella Comunità, conservano la loro origine quando sono esportati in uno di questi paesi.4. Il cumulo di cui al presente articolo può essere applicato soltanto ai materiali e ai prodotti che hanno acquisito il loro carattere di prodotto originario con l'applicazione di norme d'origine identiche a quelle previste da questo protocollo.La Comunità fornirà alla Polonia, per il tramite della Commissione delle Comunità europee, informazioni dettagliate sugli accordi e sulle norme d'origine corrispondenti, applicati agli altri paesi elencati nel paragrafo 1. La Commissione delle Comunità europee pubblicherà nella Gazzetta ufficiale delle Comunità europee (serie C) la data a partire dalla quale il cumulo previsto dal presente articolo può essere applicato dai paesi elencati nel paragrafo 1 che hanno rispettato le condizioni necessarie.Articolo 4Cumulo in Polonia1. Fatte salve le disposizioni dell'articolo 2, paragrafo 2, i prodotti sono considerati originari della Polonia se sono ottenuti al suo interno utilizzando materiali originari della Comunità, della Polonia, della Bulgaria, dell'Ungheria, della Repubblica ceca, della Repubblica slovacca, della Romania, della Lettonia, della Lituania, dell'Estonia, della Slovenia, dell'Islanda, della Norvegia, della Svizzera [compreso il Liechtenstein (*)] o della Turchia (**) ai sensi delle disposizioni del protocollo relativo alle norme d'origine allegato agli accordi tra la Polonia e ciascuno di questi paesi, a condizione che questi materiali siano stati sottoposti ad altre operazioni, oltre a quelle previste dall'articolo 7 di questo protocollo, all'interno della Polonia. Non si richiede che questi materiali abbiano subito lavorazioni o trasformazioni sufficienti.2. Quando le lavorazioni o le trasformazioni effettuate all'interno della Polonia, non vanno al di là delle operazioni previste dall'articolo 7, il prodotto ottenuto è considerato originario della Polonia soltanto quando il valore aggiunto apportato è superiore al valore dei materiali utilizzati originari di uno degli altri paesi di cui al paragrafo 1. In caso contrario, il prodotto ottenuto è considerato originario del paese che ha conferito il maggior valore ai materiali originari utilizzati in occasione della fabbricazione in Polonia.3. I prodotti, originari di uno dei paesi elencati nel paragrafo 1, che non sono sottoposti ad alcuna operazione in Polonia, conservano la loro origine quando sono esportati in uno di questi paesi.4. Il cumulo di cui al presente articolo puòo essere applicato soltanto ai materiali e ai prodotti che hanno acquisito il carattere di prodotto originario con l'applicazione di norme d'origine identiche a quelle previste da questo protocollo.La Polonia fornirà alla Comunità, per il tramite della Commissione delle Comunità europee, informazioni dettagliate sugli accordi e sulle norme d'origine corrispondenti, applicati agli altri paesi elencati nel paragrafo 1. La Commissione delle Comunità europee pubblicherà nella Gazzetta ufficiale delle Comunità europee (serie C) la data a partire dalla quale il cumulo previsto dal presente articolo può essere applicato dai paesi menzionati nel paragrafo 1 che hanno rispettato le condizioni necessarie.(*) Il Principato del Liechtenstein ha un'unione doganale con la Svizzera ed è una delle parti contraenti dell'accordo sullo Spazio economico europeo.(**) Il cumulo previsto in questo articolo non si applica ai materiali originari della Turchia riportati nell'elenco dell'allegato V del presente protocollo.».3) L'articolo 12 è sostituito dal testo seguente:«Articolo 12Principio della territorialità1. Le condizioni relative all'acquisizione del carattere di prodotto originario stabilite nel titolo II devono essere rispettate senza interruzione nella Comunità o in Polonia, fatti salvi l'articolo 2, paragrafo 1, lettera c), gli articoli 3 e 4 e il paragrafo 3 del presente articolo.2. Le merci originarie esportate dalla Comunità o dalla Polonia verso un altro paese e successivamente reimportate sono considerate, fatti salvi gli articoli 3 e 4, non originarie, a meno che si fornisca alle autorità doganali la prova soddisfacente:a) che le merci reimportate sono le stesse merci che erano state esportate, eb) che esse non sono state sottoposte ad alcuna operazione, oltre a quelle necessarie per conservarle in buono stato durante la loro permanenza nel paese in questione o nel corso dell'esportazione.3. L'acquisizione del carattere di prodotto originario alle condizioni stabilite nel titolo II non deriva da una lavorazione o da una trasformazione effettuata al di fuori della Comunità o in Polonia sui materiali esportati dalla Comunità o dalla Polonia e successivamente reimportati, a condizione che:a) i suddetti materiali siano interamente ottenuti nella Comunità o in Polonia o siano stati sottoposti ad una lavorazione o ad una trasformazione che vanno al di là delle operazioni insufficienti enumerate nell'articolo 7, prima della loro esportazione; eb) si possa dimostrare alle autorità doganali che:i) le merci reimportate derivano dalla lavorazione o dalla trasformazione dei materiali esportati; eii) il valore aggiunto totale acquisito al di fuori della Comunità o della Polonia non supera il 10 % del prezzo franco fabbrica del prodotto finale per il quale è addotto il carattere originario.4. Per l'applicazione del paragrafo 3, le condizioni stabilite nel titolo II e concernenti l'acquisizione del carattere di prodotto originario non si applicano alle lavorazioni o alle trasformazioni effettuate al di fuori della Comunità o della Polonia. Tuttavia, se all'elenco dell'allegato II si applica una norma che fissa il valore massimo di tutti i materiali non originari utilizzati per la determinazione del carattere originario del prodotto finale in questione, il valore totale dei materiali non originari utilizzati nella parte interessata e il valore aggiunto totale acquisito al di fuori della Comunità o della Polonia con l'applicazione del presente articolo non devono eccedere la percentuale indicata.5. Ai fini dell'applicazione dei paragrafi 3 e 4, per "valore aggiunto totale" si intendono tutti i costi accumulati al di fuori della Comunità o della Polonia, compreso il valore dei materiali aggiunti.6. I paragrafi 3 e 4 non si applicano ai prodotti che non soddisfano le condizioni enunciate nell'elenco dell'allegato II e che si possono considerare sufficientemente lavorati o trasformati soltanto in applicazione della tolleranza generale dell'articolo 6, paragrafo 2.7. I paragrafi 3 e 4 non si applicano ai prodotti di cui ai capitoli 50-63 del sistema armonizzato.8. Come previsto dal presente articolo, le lavorazioni o trasformazioni effettuate al di fuori della Comunità o della Polonia sono realizzate in regime di perfezionamento passivo o di un sistema analogo».4) Negli articoli 13, 14, 15, 17, 21, 27, 30 e 32 l'espressione «di cui all'articolo 4» è sostituita da «di cui agli articoli 3 e 4».5) Nell'articolo 15, punto 6, ultimo capoverso, la data «31 dicembre 1998» è sostituita da «31 dicembre 2000».6) Nell'articolo 26, paragrafo 1, l'espressione «C2/CP3» è sostituita da «CN22/CN23».7) Nell'allegato I, nota 5.2:a) tra i trattini:«- filamenti artificiali» e«- fibre sintetiche in fiocco di polipropilene»va inserito il seguente:«- filamenti conduttori elettrici»;b) va eliminato il quinto esempio («Un tappeto. . . purché siano rispettati i limiti di peso»).8) L'allegato II, è modificato come segue:a) tra le voci SA 2202 e 2208 va inserita la voce seguente:>SPAZIO PER TABELLA>b) la voce relativa al capitolo 57 è sostituita dal testo seguente:>SPAZIO PER TABELLA>c) la voce SA 7006 è sostituita dal testo seguente:>SPAZIO PER TABELLA>d) la voce SA 7601 è sostituita dal testo seguente:>SPAZIO PER TABELLA>9) va inserito il seguente allegato:«ALLEGATO V>SPAZIO PER TABELLA>Articolo 2 La presente decisione entra in vigore il giorno dell'adozione.Essa è applicabile a decorrere dal 1° gennaio 1999.Fatto a Bruxelles, addì 25 gennaio 1999.Per il Consiglio di associazioneIl PresidenteB. GEREMEK(1) GU L 348 del 31. 12. 1993, pag. 2.(2) Il protocollo n. 4 è stato sostituito dalla decisione n. 1/97 del Consiglio di associazione (GU L 221 dell'11.8.1997, pag. 1).


type: caselaw

text:
 22.9.2012
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 C 287/40
 Avaliku Teenistuse Kohtu (kolmas koda) 20. juuni 2012. aasta otsus — Cristina versus komisjon
 (Kohtuasi F-83/11) (1)
 (Avalik teenistus - Avalik konkurss - Konkursikomisjoni otsus hindamistestidel osalemisele mittelubamise kohta - Õiguskaitsevahendid - Kohtusse pöördumine, ilma et oleks oodatud ära otsust halduskaebuse kohta - Vastuvõetavus - Konkursile lubamise eritingimused - Töökogemus alal, mis on seotud kirjeldatud tööülesannetega)
 2012/C 287/74
 Kohtumenetluse keel: prantsuse
 Pooled
 Hageja: Alma Yael Cristina (Brüssel, Belgia) (esindajad: advokaadid S. Rodrigues, A. Blot ja C. Bernard-Glanz)
 Kostja: Euroopa Komisjon (esindajad: J. Currall ja B. Eggers)
 Ese
 Nõue tühistada konkursi EPSO/AST/112/10 — assistendid (AST 3) komisjoni esimehe otsus mitte lubada hagejat hindamistestidele.
 Resolutsioon
 1.
 Jätta hagi rahuldamata.
 2.
 Jätta A. Y. Cristina kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.
 (1) ELT C 340, 19.11.2011, lk 41.


type: wikipedia

text:
Die Auteur-Theorie (von frz. „Auteur“ = Autor) ist eine Filmtheorie und die theoretische Grundlage für den Autorenfilm – insbesondere den französischen – in den 1950er Jahren, der sich vom „Produzenten-Kino“ abgrenzte. Auch heute noch wird die Definition des Auteur-Begriffs ständig weiterentwickelt. Im Zentrum des Films steht für die Auteur-Theorie der Regisseur oder Filmemacher als geistiger Urheber und zentraler Gestalter des Kunstwerks.
 Geschichte der Auteur-Theorie
 Ende der 1940er Jahre wurde eine erste Auteur-Theorie von dem französischen Filmkritiker Alexandre Astruc formuliert, indem er die Frage nach dem geistigen Besitz eines Films aufwarf.
 Im traditionellen Schaffensprozess lassen sich die Anteile von Drehbuchautor, Kameramann und Filmregisseur am Gesamtwerk nur schwer zuordnen. Durch die Zuteilung der Teilaufgaben als Honorartätigkeit durch die Filmgesellschaften leide die Kreativität, so die These. Im Umkehrschluss fordert diese Theorie die Zusammenführung der Tätigkeiten zu einer kreativen Einheit. Er formulierte seinen Entwurf in dem Aufsatz „La caméra-stylo“. Die Kamera sollte wie ein Stift verwendet werden. Er war sich sicher, dass bedeutende Schriften in Zukunft nicht mehr als Text, sondern mit der „Kamera geschrieben“ würden.
 Doch durchgesetzt haben sich solche und ähnliche Ideen der Auteur-Theorie erst in den 1950er Jahren. Deren gängiger Begriff als Wegbereiter für die heutige Auteur-Theorie lautete zunächst politique des auteurs (Autoren-Politik), was erst im Laufe der Zeit zur Theorie umgeformt wurde. Das Wort politique bzw. Politik stand hier also eher für Parteilichkeit, welche für filmwissenschaftliche Diskussionen eher hinderlich ist (siehe unten).
 Die politique des auteurs wurde zu dieser Zeit von einer Gruppe von jungen Filmkritikern um André Bazin entwickelt, die für die Filmzeitschrift Cahiers du cinéma schrieben. Eine wesentliche Rolle spielte dabei François Truffaut: Im Januar 1954 veröffentlichte er seinen Aufsehen erregenden Aufsatz Eine gewisse Tendenz im französischen Film (Une certaine tendance du cinéma français), in dem er sich mit scharfer Polemik gegen den etablierten französischen „Qualitätsfilm“ wandte. Bei diesem trat der Regisseur gegenüber dem Drehbuchautor und dem Autor der literarischen Vorlage oft in den Hintergrund. Truffaut plädierte dagegen für einen Film, bei dem Form und Inhalt vollständig vom Regisseur selbst als dem eigentlichen „auteur“ des Films bestimmt werden. Er fand das bei traditionell als Autoren ihrer Filme betrachteten europäischen Regisseuren wie Luis Buñuel, Jean Renoir und Roberto Rossellini, außerdem aber auch und vor allem bei Regisseuren wie Alfred Hitchcock, Howard Hawks, Fritz Lang und Vincente Minnelli, die (zum großen Teil als Vertragsregisseure) im Studiosystem Hollywoods arbeiteten, deren Filme aber trotzdem einen persönlichen Stil aufweisen.
 Das Konzept des Regisseurs als auteur seiner Filme wurde für die Filmkritik der Cahiers du cinéma bestimmend, und damit für die Regisseure der Nouvelle Vague, die daraus hervorgingen, neben Truffaut etwa Jean-Luc Godard, Jacques Rivette oder Claude Chabrol – Filmemacher, die sich zur Umsetzung ihrer künstlerischen Ziele einer jeweils ganz eigenen filmischen Form bedienten.
 Roland Barthes hingegen misst in seinem Essay La mort de l'auteur (1968, Der Tod des Autors) dem Autor für die Literatur eine weitaus geringere Bedeutung bei, als es bisher der Fall war. Der „Auteur-Dieu“ („Autoren-Gott“) wird von Barthes durch den „écrivain“ (den Schriftsteller) ersetzt und folgt damit einer Kritik, die Julia Kristeva bereits 1967 in ihrem Aufsatz Bakhtine, le mot, le dialogue et le roman (Bachtin, das Wort, der Dialog und der Roman, 1972) aufbrachte.
 Für den europäischen Film blieb die Auteur-Theorie aber noch bis in die 1970er prägend. Danach setzte auch hier eine Abkehr von der „verhängnisvollen Macht der Regisseure“ (Günter Rohrbach) ein. Wirtschaftlicher Druck zwang zur Rückkehr zu einer arbeitsteiligen Produktionsweise, wie sie für den Produzenten-Film charakteristisch ist. Damit einher ging notwendigerweise auch wieder die Einigung aller Beteiligten auf einen kleinsten gemeinsamen Nenner und somit auch häufig eine gewisse Banalisierung der Filminhalte, die umso stärker zu Tage tritt, je weniger der Produzent als Projektverantwortlicher in den eigentlichen schöpferischen Prozess eingebunden ist.
 In der Filmwissenschaft wurden auch immer neue Autorschaften von Teammitgliedern entdeckt. In der Realität ist Film Teamarbeit und es ist dem Film nicht anzusehen, ob zum Beispiel die Idee für eine Einstellung nun vom Regisseur oder vom Kameramann stammt. Im Dogma-Film ist der Kameramann nicht weisungsgebunden. Die „Polnische Schule“ bindet den Kameramann bereits in den Prozess des Drehbuchschreibens ein. Unerfahrene Regisseure sind meist sehr auf die Kreativität des Kameramanns oder der Kamerafrau und anderer Teammitglieder angewiesen.
 Durch das Aufkommen digitaler Aufnahmetechniken wie Digital Video seit Ende der 1990er Jahre sehen viele Filmemacher, wie etwa Wim Wenders, wieder günstigere Bedingungen für individuelle, subjektive Produktionen gegeben.
 Kritik und Diskussion
 Die von François Truffaut und Jean-Luc Godard proklamierte „politique des auteurs“ (Autorenpolitik) der fünfziger Jahre war ursprünglich ein Versuch, bestimmte Regisseure wie Alfred Hitchcock als Künstler anzuerkennen, die ihre völlig eigene Bildsprache entwickelten oder, wie Truffaut selber, sämtliche Aspekte ihrer Filme selbst bestimmten. Ein Autorenfilmer ist demnach ein Regisseur, der einen Film – möglichst ohne Kompromisse – so gestaltet, wie er ihn selbst haben möchte.
 Die „politique des auteurs“ geriet schnell in die Kritik. Kritiker wie Andrew Sarris und Peter Wollen wiesen auf ein empirisches Problem hin: Niemand kann beweisen, wie viel Einfluss der Regisseur wirklich auf seine Filme hatte bzw. welchen Einfluss Form und Inhalt wirklich auf das haben, was wir als Autorschaft wahrnehmen.
 Als Beispiel hierfür gilt der Vorspann von Vertigo – Aus dem Reich der Toten (1958), den Alfred Hitchcock nicht selbst angefertigt hat, oder die Tatsache, dass viele seiner Filme auf einer Buchvorlage fremder Autoren basieren und selbst die Drehbücher selten von ihm selbst stammten. Gerade Hitchcock aber ist eine zentrale Figur in der „politique des auteurs“.
 Wie der Name „politique des auteurs“ sagt, handelte es sich um eine Politik, einen gezielten polemischen Eingriff. Der Village-Voice-Kritiker Andrew Sarris übersetzte „politique des auteurs“ jedoch 1962 mit „auteur theory“, wobei unklar blieb, in welchem Sinne es sich hier tatsächlich um eine Theorie handelt. Sarris popularisierte diese „Theorie“ im englischen Sprachraum und benutzte sie vor allem, um die absolute Überlegenheit des Hollywood-Kinos darzulegen, war er doch davon überzeugt, es sei „the only cinema in the world worth exploring in depth beneath the frosting of a few great directors at the top“. Nun war die Frage: Wo ist die Grenze? Wen oder vielmehr was nehmen wir als Autor wahr? Sarris unterteilte die Regisseure in verschiedene Kategorien, in die Spitze setzte er ein Pantheon der seiner Ansicht nach 14 besten Regisseure, die bisher in den USA gearbeitet hatten. Als Gegenspielerin von Sarris etablierte sich in den USA mit ihrem Essay Circles and Squares vor allem Pauline Kael. Sie kritisierte an der Auteur-Theorie, dass sie vor allem retrospektiv funktioniere und verschiedene Regisseure auf dogmatische Weise gegeneinander aufwäge. Kael wollte Filme eher als Einzelwerk und weniger im Gesamtwerk eines Regisseurs sehen.
 Soziologisch gesehen war die Autorentheorie eine Distinktionsstrategie junger Kritiker, die auf sich aufmerksam machen wollten. Godard hat dies später offen zugegeben: „Wir sagten von Preminger und den anderen Regisseuren, die für Studios arbeiteten, wie man heute fürs Fernsehen arbeitet: ‚Sie sind Lohnempfänger, aber gleichzeitig mehr als das, denn sie haben Talent, einige sogar Genie ...‘, aber das war total falsch. Wir haben das gesagt, weil wir es glaubten, aber in Wirklichkeit steckt dahinter, dass wir auf uns aufmerksam machen wollten, weil niemand auf uns hörte. Die Türen waren zu. Deshalb mussten wir sagen: Hitchcock ist ein größeres Genie als Chateaubriand.“
 In den siebziger Jahren folgte dann die stärkste Kritik an der „politique des auteurs“. Roland Barthes proklamierte bereits 1968 vor einem poststrukturalistischen Hintergrund den „Tod des Autors“. Der Autor wurde nun aufgrund des empirischen Dilemmas der Beweisbarkeit von Autorschaften als Image-Figur erkannt, die sich aus ihrer Umwelt formt und in die Werke einschreibt. Auch von feministischer Seite wurde die „politique des auteurs“ scharf angegriffen, diene sie doch dazu, den kollektiven Charakter des Filmemachens zu verdecken und in der Tradition patriarchaler Heldenverehrung Männer zu Superstars zu stilisieren. Claire Johnston verteidigte den Ansatz insofern, als dieser einer zu monolithischen Sicht des Hollywood-Kinos entgegenwirke.
 In den neunziger Jahren schließlich ging die Tendenz zu der Annahme, dass Autorschaften zum Großteil (z. T. kommerziell) konstruiert sind. Timothy Corrigan nennt dies den „commercial auteur“. Es wird damit gerechnet, dass das Publikum den Film eines als Autor bekannten Regisseurs als z. B. „Der neue Woody Allen!“ wahrnimmt, ohne wirklich zu wissen, wie viel Einfluss Woody Allen tatsächlich auf den Film hatte.
 Dana Polan verfolgte einen weiteren interessanten Ansatz: Er sieht den „auteurist“ als Hauptverantwortlichen für konstruierte Autorenbilder. Das sind Kritiker, die den Autor als höchste Instanz suchen und damit – wie François Truffaut – auf einen Filmemacher als Künstler hinweisen wollen und nebenbei ihre eigene Erkenntniskraft zelebrieren. Der Begriff dafür lautet „Auteur Desire“. Dieser Ansatz zeigt noch einmal den größten Vorwurf gegenüber der „politique des auteurs“ auf. Doch trotzdem ist die Nennung eines Regisseurs parallel zu – beispielsweise – einem Buchautor als Schöpfergeist auch unter reflektierenden Filmkritikern und -wissenschaftlern weiterhin außerordentlich beliebt. Steckt also doch mehr dahinter?
 Ein neuerer Ansatz, die kontextorientierte Werkanalyse von Jan Distelmeyer, versucht diese Frage zu klären. Als Grundlage dienen Publikums- und Kritikerrezeption auf der einen Seite und die Konstruktion des Autors aus Biografie, Filmindustrie und kulturellem Umfeld auf der anderen Seite.
 Diese zweiseitige Annäherung erkennt das empirische Dilemma der Definition von „auteur“ an und maßt sich auch keine Bestimmung dessen an, was jetzt eigentlich das Werk von Autor XYZ ist. Viele andere Filmtheoretiker verfolgen heutzutage ähnliche Konzepte. Doch auch eine solch freie Handhabung kann das Problem nicht vollständig lösen, da die wichtigsten Elemente variabel sind und sich so einer eindeutigen Aussage verschließen.
 Der Schwerpunkt kritischer Tendenzen liegt also zum Großteil in der Empirie. Einen Filmemacher als „auteur“ anzuerkennen fordert uneingeschränktes Vertrauen in seine Aussagen, wie viel Einfluss er auf seine eigenen Filme hatte. Da dies in Zeiten einer sehr starken Vermarktung aller möglichen mehr oder weniger (un)abhängigen Regisseure seitens von Filmindustrie und Verleih ein fast aussichtsloses Unterfangen ist, ist ein Restzweifel und das stete Hinterfragen der „auteur“-Definition angebracht.
 (weitere Quellenangaben zu diesem Abschnitt Kritik und Diskussion im Literaturverzeichnis)
 Wichtige Auteur-Theoretiker
 André Bazin
 Andrew Sarris
 Claude Chabrol
 Dana Polan
 Éric Rohmer
 François Truffaut
 Jan Distelmeyer
 Jean-Luc Godard
 Peter Wollen
 Roland Barthes
 Timothy Corrigan
 Literatur
 François Truffaut: Une certaine tendance du cinéma français. In: Cahiers du cinéma. 1954,31 (Januar). Übersetzung: A Certain Tendency of the French Cinema. In: Bill Nichols (Hrsg.): Movies and Methods. Berkeley 1976, S. 224–237.
 Jean-Luc Godard: Godard/Kritiker. München 1974, S. 38–56.
 Jean-Luc Godard: Einführung in eine wahre Geschichte des Kinos. Hanser 1981, ISBN 3446132821.
 Andrew Sarris: Towards a Theory of Film History. In: Bill Nichols (Hrsg.): Movies and Methods. Berkeley 1976, S. 237–251.
 Peter Wollen: The Auteur Theory. In: Signs and Meaning in the Cinema. London 1969, S. 74–115.
 Roland Barthes: Der Tod des Autors. In: Fotis Jannidis, Gerhard Lauer, Mathias Martinez, Simone Winko (Hrsg.): Texte zur Theorie der Autorschaft. Stuttgart 2000, S. 185–193.
 Timothy Corrigan: A Cinema without Walls. Movies and Culture after Vietnam. New Brunswick 1991, S. 101–136.
 Dana Polan: Auteur Desire. In: Screening the Past – An International, Refereed, Electronic Journal of Visual Media and History. Nr. 12 („Auteurism 2001“)
 Jan Distelmeyer: Vom auteur zum Kulturprodukt. Entwurf einer kontextorientierten Werkgeschichtsschreibung. In: Andrea Nolte (Hrsg.): Mediale Wirklichkeiten. Dokumentation des 15. Film- und Fernsehwissenschaftlichen Kolloquiums. Marburg 2003, S. 86–97.
 Einzelnachweise
 Filmwissenschaft


text:
 12.1.2015
 FI
 Euroopan unionin virallinen lehti
 C 7/59
 Kanne 27.10.2014 – ZZ v. alueiden komitea
 (Asia F-123/14)
 (2015/C 007/75)
 Oikeudenkäyntikieli: ranska
 Asianosaiset
 Kantaja: ZZ (edustajat: asianajajat J.-N. Louis, R. Metz ja D. Verbeke)
 Vastaaja: alueiden komitea
 Oikeusriidan kohde ja kuvaus
 Vaatimus kumota alueiden komitean päätös soveltaa 1.1.2014 lähtien solidaarisuusmaksua kantajan palkkaan ja olla korjaamatta hänen palkkaansa ajalta 1.1.2014–30.6.2015
 Vaatimukset
 —
 Asetusta N:o 1023/2013 on jätettävä soveltamatta siltä osin kuin siinä säädetään henkilöstösääntöjen liitteessä XI vahvistettujen palkkojen korjausmenetelmän soveltamatta jättämisestä ajalta 1.7.2013–30.6.2015 ja otetaan samalle ajalle käyttöön 6 prosentin suuruinen solidaarisuusmaksu
 —
 tämän seurauksena riidanalainen päätös on kumottava
 —
 alueiden komitea on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.


type: other

text:
OU-PD-OSZP-2015/024689
 MŽP - Úradná tabuľa - Ochrana prírody - správne konania - Kraj Trenčín - Okresný úrad Prievidza - OU-PD-OSZP-2015/024689
 UPUSTENIE OD ÚSTNEHO ROKOVANIA
 Lesy Slovenskej republiky, štátny podnik, Odštepný závod Prievidza, Švéniho 7, 971 01 Prievidza, zastúpené riaditeľom OZ Ing. Jánom Mokrým podali dňa 11.11.2015 na Okresný úrad Prievidza, odbor starostlivosti o životné prostredie žiadosť o súhlas na oplotenie pozemku za hranicami zastavaného územia obce v súlade s § 13 ods. 2 písm. d) zákona NR SR č. 543/2002 Z. z. o ochrane prírody a krajiny v znení neskorších predpisov (ďalej len zákon) a zákona NR SR č. 525/2003 Z.z. o štátnej správe starostlivosti o životné prostredie a o zmene a doplnení niektorých zákonov.
 Záujmové územia sa rozprestierajú na parcela číslo 4666 kataster obce Radobica, JPRL 3364c10 na LO 8-Hlboké, LC Horná Ves a parcela číslo 1353/23 kataster obce Bystričany, JPRL 4093 na LO 10-Šandorová, LC Kamenec pod Vtáčnikom – obidva LHC Partizánske v správe LS Partizánske vo vlastníctve SR, operatívny správca Lesy SR, š.p., Banská Bystrica. Dôvodom oplotenia je cieľ zachovať prírodne blízke drevinové zloženie, nakoľko doterajšie spôsoby individuálnej ochrany významných cieľových drevín proti zveri nie sú úspešné.
 Okresný úrad Prievidza, odbor starostlivosti o životné prostredie v súlade s ustanovením § 18 zákona č. 71/1967 Zb. o správnom konaní v znení neskorších predpisov oznamuje začatie správneho konania známym účastníkom a súčasne upúšťa od ústneho pojednávania.
 Účastníci konania môžu svoje námietky k žiadosti uplatniť písomne, resp. ústne na tunajšom úrade najneskôr do 19.11.2015.
 Orgán ochrany prírody týmto upovedomuje o začatí konania združenia s právnou subjektivitou, ktoré o to písomne požiadali v súlade s § 82 ods. 6 zákona. Tieto sa môžu v súlade s ustanoveniami § 82 ods. 3 zákona do 5 dní od zverejnenia tohto oznámenia na internetovej stránke MŽP SR http://www.minzp.sk/sekcie/temy-oblasti/ochrana-prirody-krajiny/informacie-zacatych-spravnych-konaniach/krajsky-urad-zivotneho-prostredia-trencin/obvodny-urad-prievidza/ .
 V zmysle § 17 zákona č. 71/1967 Zb. o správnom konaní v znení neskorších predpisov máte právo dať sa zastupovať advokátom alebo iným zástupcom, ktorého si zvolíte. Splnomocnenie na zastupovanie treba preukázať písomným splnomocnením osvedčeným podľa osobitných predpisov (§ 82 ods. 5 zákona).
 Doručí sa
 1. Lesy SR, š.p., OZ Prievidza, Švéniho 7, 971 01 Prievidza


text: Odločba:VSRS Sodba VIII Ips 261/2016 ECLI:ECLI:SI:VSRS:2017:VIII.IPS.261.2016področja:social welfare lawOdločba 2:Sodba VDSS Pdp 1195/2015Oddelek:Delovno-socialni oddelekDatum seje senata:07.03.2017Senat:mag. Marijan Debelak (preds.), Marjana Lubinič (poroč.), Karmen Iglič Stroligo, Borut Vukovič, mag. Irena ŽagarPodročje:DELOVNO PRAVOInstitut:dopuščena revizija - nadomestilo plače za praznik - neenakomerno razporejen delovni časZveza:ZDR-1 člen 137, 137/2.JEDRO:„Fleksibilnost“ razporejanja delovnega časa ni sopomenka za neenakomerno razporejanje delovnega časa. Bistvena lastnost neenakomerno razporejenega delovnega časa je odstopanje od npr. klasične razporeditve delovnega časa 40 ur na teden, 8 ur na dan, od ponedeljka do petka, da delavec v režimu neenakomerne razporeditve dela tudi po več kot 8 ur na dan, več ali manj kot 5 dni v tednu itd. Vendar je lahko tudi v neenakomerno razporejenem delovnem času določen način razporeditve, ki je fiksen po svoji naravi in s tem predvidljiv (npr. delo vsak drugi dan, ali določen z letnim oziroma mesečnim razporedom). Če je razporeditev delovnega časa sistemsko jasna in ima vnaprej razviden način razporeditve, se da tudi vnaprej določiti dneve, na katere delavec običajno dela. To je ves čas trdil revident, tožena stranka pa se je branila z argumentom „fleksibilnosti“ glede na sprotne delovne potrebe v času dela prostih dni. Ta argument zaradi tavtologije po presoji revizijskega sodišča ne zdrži, saj tudi pri enakomerni porazdelitvi delovnega časa na dela proste dneve dela ni in zato enako ni potrebe po delu delavcev pri enakomerni porazdelitvi delovnega časa. Z revidentovim stališčem, da bi bilo z drugačno razlago v obravnavani zadevi lahko kršeno načelo enakosti iz 14. člena Ustave RS, revizijsko sodišče soglaša. Revident bi bil prikrajšan za nadomestilo za dela proste dneve, zato teh dni ne bi mogel enako uživati kot drugi zaposleni v enakomerni porazdelitvi delovnega časa. Poleg tega bi moral v primeru sprejemanja stališča sodišč nižjih stopenj na letni ravni dejansko opraviti več ur kot nekdo, ki dela v klasični razporeditvi delovnega časa med ponedeljkom in petkom. Razlikovanje je v obravnavni zadevi nerazumno, saj jo tožena stranka utemeljuje z (naknadno) zmanjšanimi potrebami po delu na dela proste dneve, ko njegovo delovno obveznost ukinja s spremenjenim razporedom.IZREK:I. Reviziji se ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se spremenita tako, da mora tožena stranka tožeči stranki v 8 dneh: - obračunati 82,00 EUR nadomestila plače za 25. 6. 2013, od tega zneska odvesti davke in prispevke in izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 11. 7. 2013 dalje; - obračunati 82,00 EUR nadomestila plače za 1. 11. 2013, od tega zneska odvesti davke in prispevke in izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 11. 12. 2013 dalje; - obračunati 82,00 EUR nadomestila plače za 25. 12. 2013, od tega zneska odvesti davke in prispevke in izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 11. 1. 2014 dalje; - obračunati 82,00 EUR nadomestila plače za 1. 1. 2014, od tega zneska odvesti davke in prispevke in izplačati neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 11. 2. 2014 dalje; II. Tožena stranka mora tožeči stranki povrniti stroške postopka v znesku 218,75 EUR v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po izteku roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti do plačila.OBRAZLOŽITEV:1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožnikov zahtevek za obračun in izplačilo nadomestila plače za dneve praznikov, ki so bili dela prosti, za 8 delovnih ur dnevno za dneve 25. 6. 2013, 1. 11. 2013, 25. 12. 2013 in 1. 1. 2014. Tožniku je naložilo v plačilo stroške postopka tožene stranke. Ugotovilo je, da je imel tožnik v letih 2013 in 2014 neenakomerno razporejen delovni čas. Na sporne praznične dni ni imel predvidenih delovnih obveznosti, delovni čas je bil spremenjen tako, da se je delo zaključilo pred začetkom dela prostega dne. Ker delo za te dneve ni bilo predvideno, ni upravičen do nadomestila plače po določbi 137. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in naslednji). Dneve, v katerih je tožnik delal v turnusu preko noči (od 18.00 ure do 7.00 ure) je tožena stranka štela kot opravljanje dela na prvi dan. 2. Sodišče druge stopnje je zavrnilo tožnikovo pritožbo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obrazložilo je, da delo v turnusu praviloma zajema dva koledarska dneva (od 18.00 ure prvega dne do 7.00 ure drugega dne), v času praznikov pa se delo zaključi ob koncu predprazničnega dela ob uri 0.00. Različna razporeditev dela je dopustna razlikovalna okoliščina pri drugačnem obračunu plač. 3. Vrhovno sodišče je s sklepom VIII DoR 62/2016 z dne 12. 6. 2016 na predlog tožnika dopustilo revizijo glede vprašanja, ali je glede na okoliščine tega primera delavec upravičen do plačila nadomestila za praznik po drugem in devetem odstavku 137. člena ZDR-1 v zvezi s 1. členom Zakona o praznikih in dela prostih dnevih v Republiki Sloveniji (ZPDPD, Ur. l. RS, št. 26/91 in naslednji) takrat, ko bi v primeru, da praznika ne bi bilo, očitno delal v naprej določenem turnusu. 4. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožnik vložil revizijo. Navaja, da bi na sporne praznike delal od 18.00 ure predprazničnega dne do 7.00 ure na dan praznika. Meni, da je neenakopravno obravnavan z ostalimi zaposlenimi, ki delajo polni delovni čas, vendar z enakomerno porazdelitvijo. Za dela proste dneve v času praznikov se spremeni delovnik vsem zaposlenim, ki ostanejo zaradi praznika doma, ne samo tožniku, ki se mu je po ugotovitvah sodišča delovnik spreminjal prav zaradi praznika. Poleg tega tožena stranka evidentira delovni dan le za začetni dan opravljanja turnusa, ki se sicer razteza čez dva dneva. Tožniku so bile kršene tudi ustavne pravice do enakosti pred zakonom in do enakega varstva pravic. 5. Revizija je bila v skladu s 375. členom Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) vročena toženi stranki, ki predlaga njeno zavrnitev. Navaja, da je glede na prakso Ustavnega sodišča odločitev sodišč ustavno skladna. Tožnik je prejel nadomestilo za druge praznične dni, ko bi sicer moral delati po razporedu. 6. Revizija je utemeljena. 7. V primeru dopuščene revizije sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena (drugi odstavek 371. člena ZPP). Dopuščena revizija izven dela, glede katerega je bila dopuščena, oziroma izven konkretnih vprašanj, glede katerih je bila dopuščena, ni dovoljena (tretji odstavek 374. člena ZPP). 8. Po določbi drugega odstavka 137. člena ZDR-1 je delodajalec dolžan izplačati nadomestilo plače v primerih odsotnosti z dela zaradi izrabe letnega dopusta, plačane odsotnosti zaradi osebnih okoliščin, izobraževanja, z zakonom določenih praznikov in dela prostih dni in ko delavec ne dela iz razlogov na strani delodajalca. V skladu z devetim odstavkom istega člena je delodajalec delavcu dolžan izplačati nadomestilo plače za tiste dneve in za toliko ur, kolikor znaša delovna obveznost delavca na dan, ko zaradi opravičenih razlogov ne dela. Po določbah ZPDPD so prazniki Republike Slovenije dnevi 1. januar, 25. junij, 1. november, ki so hkrati tudi dela prosti dnevi. Dela prosti dan je tudi 25. december. 9. Revident zahteva plačilo nadomestila plače za dneve 25. 6. 2013, 1. 11. 2013, 25. 12. 2013 in 1. 1. 2014, ko so bili državni prazniki oziroma dela prosti dnevi. Te dni bi moral opravljati delo v turnusu od 18.00 ure predprazničnega dne do 7.00 na dan praznika oziroma dela prostega dne. Na podlagi izvedenih dokazov je bilo ugotovljeno, da dela v neenakomerno razporejenem delovnem času (od 40 do 56 ur na teden), kar se v referenčnem obdobju 12-ih mesecev izravna. Delavci delajo po urnikih, ki so razvidni iz službene razdelitve, ti pa se običajno pred prazniki prilagodijo glede na potrebe delovnega procesa. 10. Materialnopravno zmotno je stališče sodišč nižjih stopenj, ki sta sprejeli pravne razloge tožene stranke, da revident ni upravičen do nadomestila plače za dela proste dneve, ker tedaj ni imel predvidene delovne obveznosti, saj je tožena stranka že tako neenakomerno porazdeljen delovni čas pred samimi dela prostimi dnevi dodatno prilagodila tako, da je upoštevala zmanjšane potrebe po delu na te dni in ni (več) predvidela dela za revidenta. Logično namreč je, da se na dela proste dneve (praviloma) ne dela, logično tudi je, da so tedaj na splošno v gospodarstvu manjše potrebe po delu. Vendar pa splošnih potreb po delu in razporeditve delovnega časa ni mogoče mešati. Revident je ves čas trdil, da bi na sporne dni delal, če ne bi bilo praznika v turnusu od 0.00 do 7.00 (s predhodnim opravljanjem dela na predpraznični dan do 24.00 ure). Tožena stranka se je glede teh trditev branila, da je naknadno - pred dela prostim dnevom - spremenila delovnik zaradi potreb po delu tako, da je revident delal na predpraznični dan po sobotnem urniku ali pa le do 0.00 ure. Iz take argumentacije logično izhaja, da bi revident na sporne dneve delal, če ne bi bili dela prosti dnevi. 11. „Fleksibilnost“ razporejanja delovnega časa ni sopomenka za neenakomerno razporejanje delovnega časa. Bistvena lastnost neenakomerno razporejenega delovnega časa je odstopanje od npr. klasične razporeditve delovnega časa 40 ur na teden, 8 ur na dan, od ponedeljka do petka, da delavec v režimu neenakomerne razporeditve dela tudi po več kot 8 ur na dan, več ali manj kot 5 dni v tednu itd. Vendar je lahko tudi v neenakomerno razporejenem delovnem času določen način razporeditve, ki je fiksen po svoji naravi in s tem predvidljiv (npr. delo vsak drugi dan, ali določen z letnim oziroma mesečnim razporedom). Če je razporeditev delovnega časa sistemsko jasna in ima v naprej razviden način razporeditve, se da tudi v naprej določiti dneve, na katere delavec običajno dela. To je ves čas trdil revident, tožena stranka pa se je branila z argumentom „fleksibilnosti“ glede na sprotne delovne potrebe v času dela prostih dni. Ta argument zaradi tavtologije po presoji revizijskega sodišča ne zdrži, saj tudi pri enakomerni porazdelitvi delovnega časa na dela proste dneve dela ni in zato enako ni potrebe po delu delavcev pri enakomerni porazdelitvi delovnega časa. 12. Z revidentovim stališčem, da bi bilo z drugačno razlago v obravnavani zadevi lahko kršeno načelo enakosti iz 14. člena Ustave RS, revizijsko sodišče soglaša. Revident bi bil prikrajšan za nadomestilo za dela proste dneve, zato teh dni ne bi mogel enako uživati kot drugi zaposleni v enakomerni porazdelitvi delovnega časa. Poleg tega bi moral v primeru sprejemanja stališča sodišč nižjih stopenj na letni ravni dejansko opraviti več ur kot nekdo, ki dela v klasični razporeditvi delovnega časa med ponedeljkom in petkom. Razlikovanje je v obravnavni zadevi nerazumno, saj jo tožena stranka utemeljuje z (naknadno) zmanjšanimi potrebami po delu na dela proste dneve, ko njegovo delovno obveznost ukinja s spremenjenim razporedom. Ker iz splošne porazdelitve dela izhaja, da bi revident sicer delal na dela proste dni, zadeva ni povsem primerljiva tistim, ki jih je Ustavno sodišče že obravnavalo (U-I-167/96 z dne 13. 2. 1997 in U-I-264/97 z dne 11. 11. 1999), in iz katerih izhaja, da naj pobudniki na dela proste dneve ne bili imeli predvidene razporeditve opravljanja dela. 13. Ker je bilo materialno pravo zmotno uporabljeno, je v skladu s prvim odstavkom 380. člena ZPP revizijsko sodišče ugodilo reviziji in sodbi sodišč druge in prve stopnje spremenilo tako, da je tožbenemu zahtevku v celoti ugodilo. 14. Glede na spremenjen uspeh v postopku mora tožena stranka tožniku povrniti stroške postopka (drugi odstavek 165. člena v zvezi s 154. členom ZPP). Potrebni pravdni stroški tožnika so za postopek na prvi in drugi stopnji znašali 104 EUR za sodne takse. V revizijskem postopku pa so potrebni pravdni stroških 52 EUR za sodno takso in 60 EUR za stroške zastopanja po odvetniku (tar. št. 3300 ZOdvT, Ur. l. RS, št. 67/2008, 35/2009) in 2,75 EUR administrativnih stroškov. Skupno mora torej tožena stranka tožniku povrniti pravdne stroške v znesku 218,75 EUR. sodišča


text:
 8.12.2014
 FR
 Journal officiel de l'Union européenne
 C 439/24
 Demande de décision préjudicielle présentée par le Tribunale ordinario di Cagliari (Italie) le 2 octobre 2014 — procédure pénale contre Claudia Concu, Isabella Mellis
 (Affaire C-457/14)
 (2014/C 439/32)
 Langue de procédure: l’italien
 Juridiction de renvoi
 Tribunale ordinario di Cagliari
 Parties dans la procédure au principal
 Claudia Concu, Isabella Mellis
 Questions préjudicielles
 1)
 Les articles 49 et suivants et 56 et suivants TFUE, ainsi que les principes affirmés par la Cour de justice de l’Union européenne dans l’arrêt du 16 février 2012, Costa et Cifone (C-72/10 et C-77/10, non encore publié au Recueil), doivent-ils être interprétés en ce sens qu’ils s’opposent à ce que des concessions d’une durée inférieure à celles précédemment délivrées fassent l’objet d’un appel d’offres, alors que ce dernier est organisé afin de remédier aux conséquences découlant de l’illégalité de l’exclusion d’un certain nombre d’opérateurs des appels d’offres?
 2)
 Les articles 49 et suivants et 56 et suivants TFUE, ainsi que les principes affirmés par la Cour de justice de l’Union européenne dans le même arrêt du 16 février 2012, Costa et Cifone (C-72/10 et C-77/10, non encore publié au Recueil), doivent-ils être interprétés en ce sens qu’ils s’opposent à ce que l’exigence d’une réorganisation du système moyennant un alignement temporel des échéances des concessions constitue un justification causale adéquate pour une durée réduite des concessions objet de l’appel d’offres par rapport à la durée des concessions attribuées par le passé?


text:
 31.7.2010
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 C 209/7
 Wyrok Trybunału (druga izba) z dnia 3 czerwca 2010 r. (wniosek o wydanie orzeczenia w trybie prejudycjalnym złożony przez Oberster Gerichtshof — Austria) — Internetportal und Marketing GmbH przeciwko Richardowi Schlichtowi
 (Sprawa C-569/08) (1)
 (Internet - Domeny najwyższego poziomu.eu - Rozporządzenie (WE) nr 874/2004 - Nazwy domen - Rejestracja etapowa - Specjalne znaki - Rejestracje o charakterze spekulacyjnym i stanowiące nadużycie - Pojęcie złej wiary)
 2010/C 209/10
 Język postępowania: niemiecki
 Sąd krajowy
 Oberster Gerichtshof
 Strony w postępowaniu przed sądem krajowym
 Strona skarżąca: Internetportal und Marketing GmbH
 Strona pozwana: Richard Schlicht
 Przedmiot
 Wniosek o wydanie orzeczenia w trybie prejudycjalnym — Oberster Gerichtshof (Austria) — Wykładnia art. 21 ust. 1 lit. a) i b), ust. 2 i 3 rozporządzenia Komisji (WE) nr 874/2004 z dnia 28 kwietnia 2004 r. ustanawiającego reguły porządku publicznego dotyczące wprowadzenia w życie i funkcji domeny najwyższego poziomu.eu oraz zasady regulujące rejestrację (Dz.U. L 162, s. 40) — Rejestracje o charakterze spekulacyjnym i stanowiące nadużycie — Pojęcia „prawo lub uzasadniony interes” i „zła wiara” — Rejestracja domeny dokonana na rzecz właściciela krajowego znaku towarowego uzyskanego wyłącznie w celu umożliwienia dokonania tej rejestracji w ramach pierwszego etapu rejestracji etapowej — Domena istotnie odbiegająca od znaku towarowego, który służył jako podstawa rejestracji, w wyniku usunięcia specjalnych znaków „&” — Znak towarowy „&R&E&I&F&E&N&”
 Sentencja
 1)
 Artykuł 21 ust. 3 rozporządzenia Komisji (WE) nr 874/2004 z dnia 28 kwietnia 2004 r. ustanawiającego reguły porządku publicznego dotyczące wprowadzenia w życie i funkcji domeny najwyższego poziomu.eu oraz zasady regulujące rejestrację powinien być interpretowany w ten sposób, że o istnieniu złej wiary świadczyć mogą również okoliczności inne niż te, które wyliczono w lit. a)–c) tego przepisu.
 2)
 W celu ustalenia, czy dopuszczono się działania w złej wierze w rozumieniu art. 21 ust. 1 lit. b) rozporządzenia nr 874/2004 w związku z ust. 3 tego artykułu, sąd krajowy zobowiązany jest uwzględnić wszelkie czynniki istotne w danym przypadku, a w szczególności okoliczności, w których została dokonana rejestracja znaku towarowego oraz okoliczności, w których zarejestrowano nazwę domeny najwyższego poziomu.eu.
 Spośród okoliczności, w których została dokonana rejestracja znaku towarowego, sąd krajowy winien uwzględnić w szczególności:
 —
 zamiar nieposługiwania się tym znakiem na rynku, w odniesieniu do którego ubiegano się o ochronę,
 —
 wygląd znaku towarowego,
 —
 fakt zarejestrowania znacznej liczby innych znaków towarowych odpowiadających oznaczeniom rodzajowym, oraz
 —
 fakt zarejestrowania znaku tuż przed rozpoczęciem rejestracji etapowej nazw domen najwyższego poziomu.eu.
 Spośród okoliczności, w których zarejestrowano nazwę domeny najwyższego poziomu.eu, sąd krajowy winien uwzględnić w szczególności:
 —
 okoliczność wykorzystania znaków specjalnych lub znaków przestankowych noszącego znamiona nadużycia w rozumieniu art. 11 rozporządzenia nr 874/2004, w celu zastosowania zapisanych w tym artykule zasad transkrypcji,
 —
 okoliczność dokonania rejestracji w trakcie pierwszego etapu przewidzianej w tym rozporządzeniu rejestracji etapowej, na podstawie znaku towarowego nabytego w okolicznościach takich jak zaistniałe w sprawie zawisłej przed sądem krajowym, oraz
 —
 okoliczność złożenia dużej liczby wniosków o rejestrację nazw domen odpowiadających nazwom rodzajowym.
 (1) Dz.U. C 69 z 21.3.2009.


text:
CtEDO: 6 hotărâri noi împotriva Republicii Moldova. Despăgubirile depășesc 30.000 de euro – Justice Moldova
 Juriștii pentru Drepturile OmuluiSistem judecătorescUltimele stiri
 CtEDO: 6 hotărâri noi împotriva Republicii Moldova. Despăgubirile depășesc 30.000 de euro
 By Olga Cebanu 3 decembrie 2019 No Comments
 Curtea Europeană pentru Drepturile Omului (CtEDO) 6 hotărâri noi împotriva Republicii Moldova. În total, țara noastră trebuie să achite despăgubiri de peste 30.000 de euro. Juriștii pentru Drepturile Omului a prezentat pe scurt cauzele.
 Cauza PREPELIŢA c. Moldovei, cererea nr. 50799/14.
 Reclamantul s-a plâns în faţa Curţii de rele-tratamente la reţinere şi pe durata custodiei la poliţie şi de lipsa unei investigaţii efective în această privinţă. Curtea a concluzionat că leziunile reclamantului au apărut în urma maltratării de către poliţie şi corespunzător a avut loc violarea Articolului 3 din Convenţie, sub aspect material. De asemenea, Curtea a concluzionat că investigaţia în privinţa maltratării reclamantului nu a fost efectivă şi corespunzător a avut loc violarea Articolului 3 din Convenţie, sub aspect procedural.
 Curtea a acordat reclamantului suma de 18 euro cu titlu de prejudiciu material şi 12.000 de euro cu titlu de prejudiciu moral.
 Cauza FABRICA DE ZAHĂR DIN GHINDEŞTI S.A. c. Moldovei, cererea nr. 54813/08.
 Compania reclamantă s-a plâns în faţa Curţii de anularea unei hotărâri judecătoreşti irevocabile favorabile, contrar drepturilor garantate de Articolul 6 § 1 din Convenţie şi Articolul 1 Protocolul nr. 1 la Convenţie. Curtea a constatat violarea Articolului 6 § 1 din Convenţie şi Articolul 1 Protocolul nr. 1 la Convenţie.
 Curtea a acordat companiei reclamante suma de 2.000 de euro cu titlu de prejudiciu moral şi 1.400 de euro cu titlu de costuri şi cheltuieli. Chestiunea privind acordarea prejudiciului material a fost rezervată pentru o hotărâre separată.
 Cauza CIOBANU c. Moldovei, cererea nr. 44896/11.
 Reclamantul s-a plâns de faptul că procedurile penale împotriva acestuia nu au fost echitabile, deoarece Curtea de Apel, inversând soluţia de achitare, a eşuat să audieze martorii. Curtea, având în vedere şi recunoaşterea violării de către Guvern, a concluzionat că a avut loc violarea dreptului la un proces echitabil, garantat de Articolul 6 § 1 din Convenţie.
 Curtea a acordat reclamantului suma de 2.000 de euro cu titlu de prejudiciu moral şi 810 euro cu titlu de costuri şi cheltuieli.
 Cauza SNEGUR c. Moldovei, cererea nr. 22775/07.
 În faţa Curţii, invocând Articolul 6 § 1 din Convenție, reclamantul s-a plâns de repunerea neîntemeiată în termen, subminându-se astfel principiul securității relațiilor juridice. De asemenea, a reclamat lipsa de răspuns a instanțelor naționale cu privire la respectarea de către partea opusă a termenului de prescripție aplicabil procedurilor administrative. De asemenea, reclamantul s-a plâns de violarea dreptului la respectul proprietăţii, Articolul 1 din Protocolul nr. 1 la Convenţie.
 Curtea a constatat violarea Articolului 6 § 1 din Convenție şi violarea Articolul 1 din Protocolul nr. 1 la Convenţie, notând că instanţele naţionale au evitat să se pronunţe în privinţa unei chestiuni esenţiale pentru reclamant, respectarea termenului de prescripţie, concluziile fiind arbitrare; la rândul său aceasta a dus la violarea dreptului la respectul proprietăţii, or procedurile naţionale nu au oferit reclamantului garanţii procesuale necesare pentru justificarea drepturilor sale.
 Curtea a acordat reclamantului suma de 3.000 de euro cu titlu de prejudiciu moral şi 1.500 de euro cu titlu de costuri şi cheltuieli. Chestiunea privind acordarea prejudiciului material a fost rezervată pentru o hotărâre separată.
 Cauza Roman c. Moldovei, cererea nr. 13274/07.
 În faţa Curţii reclamantul s-a plâns, invocând Articolul 8 din Convenţie, printre altele, că autoritățile moldovene au fost pasive și nu au pus capăt zgomotului cauzat de activitatea unui restaurant. Curtea a concluzionat că statul pârât a eșuat în obligația sa pozitivă de a garanta dreptul reclamantului la respectarea locuinței sale și a vieții sale private și de familie, în consecință, a existat o încălcare a articolului 8 din Convenție.
 Curtea a acordat reclamantului suma de 4.500 de euro cu titlu de prejudiciu moral şi 1.685 de euro cu titlu de costuri şi cheltuieli.
 Cauza Consocivil S.A. c. Moldovei, cererea nr. 25795/07
 Compania reclamantă s-a plâns de hotărâri judecătorești pe care le-a considerat arbitrare și, prin urmare, contrare articolului 6 § 1 din convenție. În contextul articolului 1 din Protocolul nr. 1 la Convenție, ea a susținut că a fost victima unei ingerințe nejustificate în dreptul său la respectarea proprietății sale. În cele din urmă, ea s-a plâns că nu a avut un remediu naţional eficient în sensul articolului 13 din Convenție.
 Curtea a constatat violarea Articolului 6 § 1 din Convenţie, pe motiv că instanţele naţionale nu au oferit răspuns specific și explicit, la argumentele esenţiale ale companiei reclamante. În continuare Curtea a considerat că nu este necesară examinarea pretinsei violări a Articolul 1 din Protocolul nr. 1 la Convenţie şi a pretinsei violări a Articolului 13 din Convenţie.
 Curtea a acordat companiei reclamante suma de 2.000 de euro cu titlu de prejudiciu moral şi 1.700 de euro cu titlu de costuri şi cheltuieli.


text:
 19.12.2013
 HR
 Službeni list Europske unije
 L 345/14
 ODLUKA ZAJEDNIČKOG ODBORA EGP-A
 br. 145/2013
 od 15. srpnja 2013.
 o izmjeni Priloga XIII. (Promet) Sporazumu o EGP-u
 ZAJEDNIČKI ODBOR EGP-a,
 uzimajući u obzir Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru („Sporazum o EGP-u”), a posebno njegov članak 98.,
 budući da:
 (1)
 Uredbu Komisije (EU) br. 245/2013 od 19. ožujka 2013. o izmjeni Uredbe (EZ) br. 272/2009 u pogledu pregleda tekućina, raspršivača i gelova u zračnim lukama EU-a (1) treba inkorporirati u Sporazum o EGP-u.
 (2)
 Provedbenu uredbu Komisije (EU) br. 246/2013 od 19. ožujka 2013. o izmjeni Uredbe (EU) br. 185/2010 u pogledu pregleda tekućina, raspršivača i gelova u zračnim lukama EU-a (2) treba inkorporirati u Sporazum o EGP-u.
 (3)
 Odluku Komisije 2013/1587/EU od 19. ožujka 2013. o izmjeni Odluke C(2010) 774 u pogledu pregleda tekućina, raspršivača i gelova u zračnim lukama EU-a treba inkorporirati u Sporazum o EGP-u.
 (4)
 Prilog XIII. Sporazumu o EGP-u treba stoga na odgovarajući način izmijeniti,
 DONIO JE OVU ODLUKU:
 Članak 1.
 Prilog XIII. Sporazumu o EGP-u mijenja se kako slijedi:
 1.
 U točku 66.ha (Uredba Komisije (EZ) br. 272/2009) dodaje se sljedeća alineja:
 „—
 32013 R 0245: Uredba Komisije (EU) br. 245/2013 od 19. ožujka 2013. (SL L 77, 20.3.2013., str. 5.).”
 2.
 U točku 66.he (Uredba Komisije (EU) br. 185/2010) dodaje se sljedeća alineja:
 „—
 32013 R 0246: Provedbena uredba Komisije (EU) br. 246/2013 od 19. ožujka 2013. (SL L 77, 20.3.2013., str. 8.).”
 3.
 U točku 66.hf (Odluka Komisije C (2010) 774 završna verzija) dodaje se sljedeća alineja:
 „—
 32013 D 1587: Odluka Komisije (EU) br. 2013/1587/EU od 19. ožujka 2013. o izmjeni Odluke C(2010) 774 u pogledu pregleda tekućina, raspršivača i gelova u zračnim lukama EU-a.”
 Članak 2.
 Tekstovi Uredbe (EU) br. 245/2013 i Provedbene uredbe (EU) br. 246/2013 na islandskom i norveškom jeziku, koji se objavljuju u Dodatku o EGP-u Službenom listu Europske unije, vjerodostojni su.
 Članak 3.
 Ova Odluka stupa na snagu 16. srpnja 2013. pod uvjetom da su sve obavijesti iz članka 103. stavka 1. Sporazuma o EGP-u podnesene (3).
 Članak 4.
 Ova se Odluka objavljuje u odjeljku o EGP-u i u Dodatku o EGP-u Službenom listu Europske unije.
 Sastavljeno u Bruxellesu 15. srpnja 2013.
 Za Zajednički odbor EGP-a
 Predsjednik
 Thórir IBSEN
 (1) SL L 77, 20.3.2013., str. 5.
 (2) SL L 77, 20.3.2013., str. 8.
 (3) Ustavni zahtjevi nisu navedeni.


type: legislation

text:
 Viktigt rättsligt meddelande
 |
 52009PC0364
 Proposal for a rådets beslut om bemyndigande för Förbundsrepubliken Tyskland att fortsatt tillämpa en åtgärd som avviker från artikel 168 i direktiv 2006/112/EG om det gemensamma systemet för mervärdesskatt /* KOM/2009/0364 slutlig */
 [pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |Bryssel den 16.7.2009KOM(2009) 364 slutligProposal for aRÅDETS BESLUTom bemyndigande för Förbundsrepubliken Tyskland att fortsatt tillämpa en åtgärd som avviker från artikel 168 i direktiv 2006/112/EG om det gemensamma systemet för mervärdesskattMOTIVERINGBAKGRUND |110 | Motiv och syfte Enligt artikel 395.1 i Rådets direktiv 2006/112/EG av den 28 november 2006 om ett gemensamt system för mervärdesskatt (nedan ”mervärdesskattedirektivet”) får rådet enhälligt på kommissionens förslag bemyndiga varje medlemsstat att tillämpa särskilda åtgärder som avviker från bestämmelserna i detta direktiv, för att förenkla uppbörden av skatt eller för att förhindra vissa slag av skatteundandragande eller skatteflykt. Genom en skrivelse som registrerades hos kommissionens generalsekretariat den 19 december 2008 begärde Förbundsrepubliken Tyskland tillstånd att fortsätta att tillämpa en åtgärd som avviker från artikel 168 i mervärdesskattedirektivet. Genom en skrivelse av den 3 juni 2009 underrättade kommissionen i överensstämmelse med artikel 395.2 i mervärdesskattedirektivet övriga medlemsstater om Tysklands ansökan. Genom en skrivelse av den 9 juni 2009 meddelade kommissionen Tyskland att den hade alla nödvändiga uppgifter för att kunna behandla begäran. |120 | Allmän bakgrund Enligt artikel 168 i mervärdesskattedirektivet har en skattskyldig person rätt att göra avdrag för mervärdesskatt som tas ut på inköp av varor och tjänster som görs inom ramen för hans eller hennes beskattningsbara transaktioner. Mervärdesskatt som tas ut på varor och tjänster som en skattskyldig person använder till mer än 90 % för privat bruk eller icke-yrkesmässiga ändamål omfattas emellertid inte av det undantag som Tyskland begär förlängning av. Detta undantag hade ursprungligen beviljats genom rådets beslut 2000/185/EG av den 28 februari 2000 (EGT L 59, 4.3.2000, s. 12) för en period fram till och med den 31 december 2002 förlängdes därefter genom rådets beslut 2003/354/EG av den 13 maj 2003 (EGT L 123, 17.5.2003, s. 47) till och med den 30 juni 2004 och därefter ytterligare genom rådets beslut 2004/817/EG av den 19 november 2004 (EUT L 357; 2.12.2004, s. 33) till och med den 31 december 2009. Kommissionen angav redan i sitt förslag som föregick beslut 2000/186/EEG (KOM(1999) 690 slutlig) att den anser att åtgärden i fråga är förenlig med artikel 27 i det sjätte direktivet 77/388/EEG (EGT L 145, 13.6.1977, s. 1), Som utan att någon materiell ändring har ersatts av artikel 395 i mervärdesskattedirektivet. Kommissionen framhävde särskilt att undantaget grundas på behovet att förenkla förfarandet för uttag av mervärdesskatt i de fall det samtidigt endast obetydligt påverkar det belopp som ska betalas i skatt i det slutliga konsumtionsledet. Undantaget bör därför beviljas med hänsyn till den situation och de sakförhållandena som det ursprungliga undantaget grundades på fortfarande råder. Innan en eventuell nya begäran om förlängning övervägs och utifrån de uppgifter som Tyskland lämnat bör emellertid undantaget tidsbegränsas för att kunna bedöma huruvida de omständigheter som motiverar undantaget inte förändrats över tiden. Förlängningen bör därför begränsas till perioden fram till den 31 december 2012. |130 | Befintliga bestämmelser på det område som berörs av förslaget Rådets beslut av den 19 november 2004 om att bemyndiga Förbundsrepubliken Tyskland att tillämpa en åtgärd som avviker från artikel 17 i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter (EUT L 357, 2.12.2004, s. 33). |141 | Förenlighet med Europeiska unionens politik och mål på andra områden Ej tillämpligt. |SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSANALYS |Samråd med berörda parter |219 | Ej relevant. |Extern experthjälp |229 | Någon extern experthjälp har inte behövts. |230 | Konsekvensanalys Syftet med förslaget är att förenkla förfarandet för uttag av mervärdesskatt på varor och tjänster som i mycket stor utsträckning används för icke-yrkesmässiga ändamål och har därför en potentiellt positiv effekt. Eftersom avvikelsen har ett snävt tillämpningsområde och en begränsad tillämpningsperiod kommer dock effekterna under alla omständigheter att vara begränsade. |RÄTTSLIGA ASPEKTER |305 | Sammanfattning av den föreslagna åtgärden Bemyndigande för Tyskland att fortsätta att tillämpa en åtgärd som avviker från mervärdesskattedirektivet beträffande den totala inskränkningen av avdragsrätten för varor och tjänster som en skattskyldig person använder till mer än 90 % för privat bruk eller icke-yrkesmässiga ändamål |310 | Rättslig grund Artikel 395 i mervärdesskattedirektivet. |329 | Subsidiaritetsprincipen I enlighet med artikel 395 i mervärdesskattedirektivet måste en medlemsstat som önskar införa en åtgärd som avviker från direktivet bemyndigas av rådet i form av ett rådsbeslut. Därför är förslaget förenligt med subsidiaritetsprincipen. |Proportionalitetsprincipen Förslaget är förenligt med proportionalitetsprincipen av följande skäl: |331 | Beslutet avser ett bemyndigande som en medlemsstat beviljas på egen begäran och utgör ingen skyldighet. |332 | Med hänsyn till avvikelsens begränsade omfattning står den särskilda åtgärden i proportion till syftet. |Val av regleringsform |341 | Enligt artikel 395 i mervärdesskattedirektivet är en avvikelse från de gemensamma mervärdesskattereglerna endast möjlig om rådet ger ett enhälligt bemyndigande på grundval av ett kommissionsförslag. Ett rådsbeslut är den mest lämpliga regleringsformen, eftersom det kan riktas till enskilda medlemsstater. |BUDGETKONSEKVENSER |409 | Förslaget påverkar inte gemenskapens budget. |ÖVRIGA UPPLYSNINGAR |Översyn/ändring/tidsbegränsning |533 | Förslaget innehåller en bestämmelse om tidsbegränsning. |E-4931 |Proposal for aRÅDETS BESLUTom bemyndigande för Förbundsrepubliken Tyskland att fortsatt tillämpa en åtgärd som avviker från artikel 168 i direktiv 2006/112/EG om det gemensamma systemet för mervärdesskattEUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR BESLUTAT FÖLJANDEmed beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,med beaktande av rådets direktiv 2006/112/EG av den 28 november 2006 om det gemensamma systemet för mervärdesskatt[1], särskilt artikel 395.1, ochmed beaktande av kommissionens förslag, och av följande skäl:av följande skäl:(1) Genom en skrivelse som registrerades hos kommissionens generalsekretariat den 19 december 2008 begärde Förbundsrepubliken Tyskland (nedan ”Tyskland”) bemyndigande att fortsätta att tillämpa en åtgärd som avviker från bestämmelserna i direktiv 2006/112/EG som reglerar avdragsrätten och som tidigare beviljats genom rådets beslut 2004/817/EG[2] enligt det då gällande sjätte direktivet 77/388/EG[3].(2) I enlighet med artikel 395.2 i direktiv 2006/112/EG underrättade kommissionen i en skrivelse av 3 juni 2009 övriga medlemsstater om Tysklands begäran. Genom en skrivelse av den 9 juni 2009 meddelade kommissionen Tyskland att den hade alla nödvändiga uppgifter för att kunna behandla begäran.(3) Undantagsåtgärden syftar till att från rätten till avdrag för mervärdesskatt helt undanta utgifter som är hänförliga till varor och tjänster, när dessa varor och tjänster används till mer än 90 % för den skattskyldiga personens eller för en anställds privata bruk eller för icke-yrkesmässiga ändamål i allmänhet.(4) Åtgärden avviker från artikel 168 i direktiv 2006/112/EG i vilken den allmänna principen om avdragsrätt slås fast och syftar till att förenkla förfarandet för uttag av mervärdesskatt. Det belopp som ska betalas i skatt i det slutliga konsumtionsledet påverkas endast försumbart.(5) Den rättsliga och faktiska situation som motiverat den nuvarande tillämpningen av förenklingsåtgärden i fråga har inte ändrats och består alltjämt. Tyskland bär därför bemyndigas att tillämpa en förenklingsåtgärd under en ytterligare period, som dock begränsas i tiden till och med den 31 december 2012 för att medge en utvärdering av åtgärden.(6) Undantaget har ingen negativ inverkan på de delar av gemenskapernas egna medel som härrör från mervärdesskatt.HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.Artikel 1Genom avvikelse från bestämmelserna i artikel 168 i direktiv 2006/112/EEG bemyndigas Tyskland att från rätten att dra av mervärdesskatt undanta utgifter som är hänförliga till varor och tjänster som används till mer än 90 % för den skattskyldiga personens eller för hans eller hennes anställdas privata bruk, eller, mer allmänt, för icke-yrkesmässiga ändamål.Artikel 2Detta beslut ska gälla till och med den 31 december 2012.Artikel 3Detta beslut riktar sig till Förbundsrepubliken Tyskland.Utfärdat i Bryssel den [...]På rådets vägnarOrdförande [1] EUT L 347, 11.12.2006, s. 1.[2] EUT L 357, 2.12.2004, s. 33.[3] EGT L 145, 13.6.1977, s. 1.


text:
 21.9.2015
 SL
 Uradni list Evropske unije
 C 311/15
 Pritožba, ki so jo Robert Aubineau in drugi vložili 19. maja 2015 zoper sodbo Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 18. marca 2015 v združenih zadevah T-195/11, T-458/11, T-448/12 in T-41/13, Cahier in drugi/Svet in Komisija
 (Zadeva C-227/15 P)
 (2015/C 311/20)
 Jezik postopka: francoščina
 Stranke
 Pritožniki: Robert Aubineau in drugi (zastopnik: Ch.-E. Gudin, odvetnik)
 Druge stranke v postopku: Svet, Komisija, Francija
 Predlogi
 —
 Razveljavi naj se sodba, s katero je bilo zavrnjeno priznanje prepovedi za proizvajalce – destilacijske obrate, da same destilirajo vina, ki so jih proizvedle, v količinah, ki presegajo običajne, pri čemer je bila zavrnitev priznanja utemeljena s tem, da lahko zaprosijo za dovoljenje in s tem predhodno postanejo destilacijski obrati.
 —
 Razveljavi naj se sodba, s katero je bilo zavrnjeno priznanje diskriminatornosti Uredbe (ES) št. 1623/2000 (1), ki proizvajalcem žganja ne daje enakih pravic.
 —
 Razveljavi naj se sodba, s katero je bilo zavrnjeno priznanje krivde in odgovornosti institucij, ki so uvedle pravila, ki – kadar se uporabljajo v okviru skupne ureditve trga, kot v tem primeru – niso v skladu z načelom o prepovedi diskriminacije, ki se kot splošno načelo prava Unije nahaja v sodni praksi Sodišča in v členu 40 PDEU.
 —
 Razveljavi naj se sodba, s katero je zavrnjeno priznanje škode, povzročene pritožnikom zaradi uredbe, ki jo je mogoče razlagati na dva načina, ki je vsa nacionalna sodišča vodila k strogim sankcijam pritožnikov. Ta dvojna razlaga je neposredna posledica besedila, za katerega je odgovoren njegov avtor, v tem primeru Komisija.
 Pritožbeni razlogi in bistvene trditve
 Pritožniki v utemeljitev pritožbe navajajo štiri pritožbene razloge.
 Prvič, Sodišču predlagajo, naj razveljavi sodbo Splošnega sodišča, s katero je bilo zavrnjeno priznanje diskriminatornosti Uredbe št. 1623/2000, ki proizvajalcem žganja ne daje enakih pravic.
 Drugič, menijo, da Splošno sodišče ni pravilno uporabilo prava s tem, da je zavrnilo priznanje krivdnega ravnanja in odgovornosti institucij, ki so uvedle in razlagale pravila, ki so – kadar se uporabljajo v okviru skupne ureditve trga, kot v tem primeru – v nasprotju z načelom o prepovedi diskriminacije, ki se kot splošno načelo prava Unije nahaja v sodni praksi Sodišča in v členu 40 PDEU.
 Tretjič, Splošnemu sodišču očitajo, da ni priznalo škode, ki jim je bila povzročena. Dvojna mogoča razlaga Uredbe št. 1623/2000 je nacionalna sodišča vodila k strogemu sankcioniranju pritožnikov in da je zaradi tega ta nezakonitost razlog za povzročeno škodo.
 Nazadnje, Splošnemu sodišču očitajo, da ni upoštevalo smisla in obsega člena 65 Uredbe, ki določa posebne formalnosti za proizvajalce, ki razpolagajo z lastnimi destilacijskimi napravami in ki imajo namen opraviti obvezno destilacijo vina, ki so ga proizvedli, v količinah, ki presegajo običajne.
 (1) Uredba Komisije (ES) 1623/2000 z dne 25. julija 2000 o določitvi podrobnih izvedbenih pravil za Uredbo (ES) št. 1493/1999 o skupni ureditvi trga za vino ob upoštevanju tržnih mehanizmov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 30, str. 182).


text:
10.4.1999 DA De Europñiske Fñllesskabers Tidende C 100/15
 1998 af De Europñiske Fñllesskabers Ret i Fùrste Instans commerce Ð UIRIC, Caisse geÂneÂrale interprofessionnelle
 (Fjerde Udvidede Afdeling) i sag T-38/98, Associazione de retraite pour salarieÂs Ð CGIS og Association des reÂgi-
 Nazionale Bieticoltori (ANB), Francesco Coccia og Vin- mes de retraite compleÂmentaire Ð ARRCO forelagt De
 cenzo Di Giovine mod Rådet for Den Europñiske Union. Europñiske Fñllesskabers Domstol en anmodning om
 prñjudiciel afgùrelse af fùlgende spùrgsmål:
 Appellanterne har nedlagt fùlgende påstande: Omfatter Rom-traktatens artikel 119, som fastslår princip-
 pet om lùnmñssig ligebehandling af mñnd og kvinder,
 AGIRC- og ARRCO-tillñgspensionsordningerne, og er
 Ð Rettens kendelse af 8. december 1998 ophñves, og det bestemmelsen til hinder for forskelsbehandling af mñnd
 fastslås derfor, at sagen skal admitteres og hjemvises til og kvinder med hensyn til, fra hvilken alder de kan oppe-
 Retten i Fùrste Instans til behandling i realiteten. bñre en efterladtepension, efter at deres ñgtefñlle er
 afgået ved dùden?
 Anbringender og vñsentligste argumenter:
 Den anfñgtede forordning (1) har direkte virkninger, idet
 dens bestemmelser ikke forudsñtter andre gennemfùrelses-
 akter fra en fñllesskabsinstitutions eller en national myn- Anmodning om prñjudiciel afgùrelse forelagt ved kendelse
 digheds side. afsagt den 22. oktober 1998 af Tribunale Amministrativo
 Regionale per la Basilicata i sagen Massimo Triumbari
 mod Questura della provincia di Potenza samt Ð efter
 procestilvarsling Ð finansministeren og indenrigsministe-
 Forordningens bestemmelser berùrer sagsùgerne »individu- ren
 elt« og på en måde, der sñrligt karakteriserer dem i for-
 hold til alle andre producenter. (Sag C-51/99)
 (1999/C 100/28)
 Sagen skal derfor admitteres.
 Ved kendelse afsagt den 22. oktober 1998, indgået til
 1
 ( ) Rådets forordning (EF) nr. 2613/97 af 15. december 1997 om Domstolens Justitskontor den 16. februar 1999, har Tribu-
 bemyndigelse til Portugal til at yde stùtte til producenter af nale Amministrativo Regionale per la Basilicata i sagen
 sukkerroer og indstilling af al national stùtte fra produktions- Massimo Triumbari mod Questura della provincia di
 året 2001/02 (EFT L 353 af 24.12.1997, s. 3). Potenza samt Ð efter procestilvarsling Ð finansministeren
 og indenrigsministeren forelagt De Europñiske Fñllesska-
 bers Domstol en anmodning om prñjudiciel afgùrelse af
 fùlgende spùrgsmål:
 »Er traktatens bestemmelser om udveksling af tjenesteydel-
 ser til hinder for bestemmelser som de italienske bestem-
 melser om vñddemål, når henses til de socialpolitiske hen-
 Anmodning om prñjudiciel afgùrelse forelagt ved afgùrelse syn og det ùnske om at forebygge bedrageri, der begrunder
 truffet den 12. januar 1999 af Tribunal de grande instance dem?«
 (Fùrste Afdeling) i sagen Jean-Marie Podesta mod Caisse
 de retraite par reÂpartition des ingeÂnieurs cadres & assimi-
 leÂs Ð CRICA, Association geÂneÂrale des institutions de
 retraite des cadres Ð AGIRC, Union interprofessionnelle
 de retraite de l'industrie et du commerce Ð UIRIC, Caisse
 geÂneÂrale interprofessionnelle de retraite pour salarieÂs Ð
 CGIS og Association des reÂgimes de retraite compleÂmen-
 taire Ð ARRCO Anmodning om prñjudiciel afgùrelse forelagt ved dom
 afsagt den 2. februar 1999 af Cour du travail de LieÂge
 (Sag C-50/99) (13. Afdeling) i sagerne Office national des pensions mod
 Gioconda Camarotto og Office national des pensions mod
 (1999/C 100/27)
 Giuseppina Vignone
 (Sag C-52/99 og sag C-53/99)
 Ved afgùrelse truffet den 12. januar 1999, indgået til (1999/C 100/29)
 Domstolens Justitskontor den 16. februar 1999, har Tribu-
 nal de grande instance (Fùrste Afdeling) i sagen Jean-
 Marie Podesta mod Caisse de retraite par reÂpartition des Ved dom afsagt den 2. februar 1999, indgået til Domsto-
 ingeÂnieurs cadres & assimileÂs Ð CRICA, Association lens Justitskontor den 17. februar 1999, har Cour du tra-
 geÂneÂrale des institutions de retraite des cadres Ð AGIRC, vail de LieÂge (13. Afdeling) i sagerne Office national des
 Union interprofessionnelle de retraite de l'industrie et du pensions mod Gioconda Camarotto og Office national des