text:
CSM București - Vipers Kristiansand 28-22 /CSM București, victorie fără emoții în ultimul meci din grupele Ligii / Urmează o superconfruntare în sferturi | Uniunea Ziariștilor Profesioniști din România
 Tag: csm bucuresti, handbal feminin, victorie, Vipers Kristiansand
 CSM București a câștigat ultimul meci din grupa principală, în fața campioanei Norvegiei, Vipers Kristiansand, scor 28-22, dar în „sferturi” o așteaptă campioana Europei, ETO Györ.
 CSM București a făcut un meci extrem de solid cu Vipers Kristiansand, cu trei zile înainte de jocul din Liga Florilor contra rivalelor de la Vâlcea.
 Antrenorul Adrian Vasile a gândit disputa împotriva scandinavelor ca pe o ultimă repetiție înainte de „Derby de România”. Nu și-a menajat elevele, ba din contră, le-a trimis în teren și a pregătit totul, în detaliu, pentru o victorie de moral.
 Grubisici, la superlativ
 CSM a început bine disputa, cu o apărare foarte solidă și dispusă la sacrificiu. În atac, totul a căzut din nou pe Cristina Neagu, care a început să lanseze „bombele” în poarta nordicelor. „Viperele” s-au ținut însă aproape, gata să dea mușcătura letală în orice moment. Numai portarul Jelena Grubisici a avut antidotul la „veninul” norvegiencelor. Croata a fost impresionantă între buturi, a avut 9 intervenții în prima parte, între care 7 mingi în postură de unu la unu. Între acestea, și două aruncări de la 7 metri!
 Grubisici și-a ajutat echipa să intre la cabină în avantaj, 12-11.
 Au cedat teren
 În partea a doua, CSM a jucat mult mai bine. A anihilat aproape total linia de 9 metri a celor de la Kristiansand, care au punctat îndeosebi cu cele două extreme, Morais și Jonassen. Dragana Cvijici a făcut și ea un joc bun, la fel ca și Omoregie.
 Adi Vasile a putut rula tot lotul, scorul i-a permis-o, iar Denisa Dedu și-a făcut imediat simțită prezența. Portarul naționalei României a înscris din poartă în poartă și și-a trecut în cont trei parade în cele 10 minute în care a stat pe teren.
 CSM București s-a impus clar, 28-22, același scor cu care acum mai bine de doi ani, în ianuarie 2018, învingea Györul, la București. Campioana Europei va veni în luna aprilie pentru meciul din „sferturi”, iar CSM și-ar putea salva sezonul printr-o calificare în Final Four. În plus, prezența la Budapesta, fără deținătoarea trofeului, ar fi un bonus pentru toate rivalele unguroaicelor. „Noi am dus echipa în această postură, noi trebuie să reparăm totul. Ca să câștigi trofeul, trebuie să bați și Györul”, a declarat extrema Itana Grbici.
 CSM București 28: Neagu 10, Cvijici 3, Omoregie 3, C. Martin 3, Grbici 3, Lekici 3, Perianu 1, Pintea 1, Dedu 1. Antrenor: Adrian Vasile
 Kristiansand 22: Morais 4, Reistad 4, Jonassen 4, Waade 3, Loke 3, Andenaes 2, Tomac 1, Naes 1. Antrenor: Ole Gustav Gjekstad
 „Am jucat foarte bine în apărare, am fost agresive, ne-am ajutat una pe cealaltă. Cred că a fost o bună repetiție înainte de partida cu Vâlcea, la care ne gândim de ceva vreme”
 Andrea Klikovac, inter dreapta CSM
 „Cred că am făcut un meci foarte bun. Am arătat foarte bine în faza de apărare, am jucat ca o echipă și asta a contat enorm. Asta e ceea ce contează, să jucăm ca o echipă. Când o facem, rezultatele nu întârzie să apară”
 Crina Pintea, pivot CSM
 „Nu pot da un procentaj!”
 Heidi Loke, pivotul celor de la Vipers, continuă să joace la cel mai înalt nivel la 37 de ani. Parcă și-a mai pierdut din strălucirea de altădată, când îmbrăca tricoul Gyorului. Întrebată cine e favorită din duelul CSM-Gyor, norvegianca a fost diplomată. „Nu aș putea să dau un procent, dar e clar că Gyor rămâne una dintre cele mai bune echipe din lume. CSM are șansa ei, dar trebuie să joace foarte bine pentru a se califica”, a punctat Loke.
 Miercuri, derbyul cu Vâlcea
 Jucătoarele de la CSM București vor întâlni miercuri, de la ora 18:30 (TVR 1), în Sala Polivalentă, rivala SCM Rm. Vâlcea în derbyul Ligii Naționale. „E un meci pe care-l așteptăm de un an. Am suferit atât după ce am pierdut anul trecut campionatul, dar câteodată trebuie să știi să și suferi. Acum cred că a venit momentul revanșei. Ne respectăm adversarul și ne pregătim pentru un meci cu adevărat foarte greu, între două echipe care au foarte multă calitate individuală”, a punctat antrenorul Adrian Vasile.


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 12.10.2015
 LT
 Europos Sąjungos oficialusis leidinys
 C 337/14
 2015 m. liepos 6 d. pareikštas ieškinys byloje Austrija/Komisija
 (Byla T-356/15)
 (2015/C 337/17)
 Proceso kalba: vokiečių
 Šalys
 Ieškovė: Austrijos Respublika, atstovaujama C. Pesendorfer ir Rechtsanwalt H. Kristoferitsch
 Atsakovė: Europos Komisija
 Reikalavimai
 Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
 —
 panaikinti 2014 m. spalio 8 d. Komisijos sprendimą (ES) 2015/658 dėl pagalbos priemonės SA.34947 (2013/C) (ex 2013/N), kurią Jungtinė Karalystė ketina skirti Hinklio kyšulio C branduolinei elektrinei remti (pranešta dokumentu Nr. C(2014) 7142) (OL L 109, 2015, p. 44),
 —
 priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
 Ieškinio pagrindai ir pagrindiniai argumentai
 Grįsdama ieškinį ieškovė remiasi dešimčia pagrindų.
 1.
 Pirmasis ieškinio pagrindas: klaidingas SESV 107 straipsnio 3 dalies c punkto taikymas – klaidingas rinkos apibrėžimas ir klaidinga prielaida dėl rinkos nepakankamumo
 Ieškovė nurodo, kad Komisija nepagrįstai leido numatytą valstybės pagalbą pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies c punktą, nes neteisingai manė, jog egzistuoja atskira branduolinės energijos rinka ir taip pat neteisingai darė prielaidą, kad galima kalbėti apie šios rinkos nepakankamumą.
 2.
 Antrasis ieškinio pagrindas: SESV 107 straipsnio 3 dalies c punkto pažeidimas – klaidingas branduolinės elektrinės vertinimas kaip „naujos technologijos“
 Šiame pagrinde teigiama, kad sprendimas yra niekinis dėl to, kad Komisija neteisingai rėmėsi aplinkybe, jog nagrinėjama technologija yra nauja.
 3.
 Trečiasis ieškinio pagrindas: klaidingas SESV 107 straipsnio 3 dalies c punkto taikymas – klaidinga prielaida dėl pagalbos investicijoms egzistavimo
 Pateikdama trečiąjį pagrindą ieškovė nurodo, kad Komisija daro neteisingą prielaidą, jog numatytos pagalbos priemonės yra paprasta pagalba investicijoms; iš tikrųjų pagalba viršija paprastos pagalbos investicijoms ribas ir yra pagalba veiklai; pagal Sąjungos teismų praktiką tokia pagalba yra neteisėta.
 4.
 Ketvirtasis ieškinio pagrindas: klaidingas SESV 107 straipsnio 3 dalies c punkto taikymas – bendrojo intereso tikslo nebuvimas
 Šiame pagrinde ieškovė tvirtina, kad ginčijamas sprendimas yra niekinis taip pat dėl to, kad, priešingai, nei mano Komisija, nėra bendro intereso, kuris pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies c punktą yra būtina pagalbos suteikimo sąlyga.
 5.
 Penktasis ieškinio pagrindas: nepakankamai pagalbos apibrėžimas
 Austrijos Respublika grindžia savo ieškinį taip pat tuo, kad Komisija visiškai nepakankamai apibrėžė valstybės pagalbą.
 6.
 Šeštasis ieškinio pagrindas: klaidingas SESV 107 straipsnio 3 dalies c punkto taikymas – priemonių netinkamumas
 Ieškovės nuomone, sprendimas yra niekinis dar ir todėl, kad Komisijos argumentai dėl valstybės pagalbos tinkamumo yra neteisingi ir nesuprantami.
 7.
 Septintasis ieškinio pagrindas: pagrindinių reikalavimų sudarant viešojo pirkimo sutartį pažeidimas
 Šiame pagrinde ieškovė nurodo, kad neturėjo būti leista teikti valstybės pagalba, nes Jungtinė Karalystė nevykdė viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūros ir pažeidė Sąjungos teisėje numatytus vienodo požiūrio ir skaidrumo principus.
 8.
 Aštuntasis ieškinio pagrindas: pranešimo dėl garantijų (1)
 pažeidimas Šiame pagrinde ieškovė kaltina tuo, kad valstybės garantija, kuri suteikta kaip valstybės pagalbos dalis, nebuvo išnagrinėta atsižvelgiant į pranešime dėl garantijų nustatytus kriterijus.
 9.
 Devintasis ieškinio pagrindas: SESV 296 straipsnio 2 dalyje nustatytos pareigos motyvuoti nepaisymas
 Komisija daug kartų ir rimtai nepaisė jai tenkančios pareigos motyvuoti.
 10.
 Dešimtasis ieškinio pagrindas: teisės būti išklausytai pažeidimas
 Galiausiai ieškovė kaltina tuo, kad pažeista jos teisė būti išklausytai.
 (1) Komisijos pranešimas dėl EB sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo garantijomis suteikiamai valstybės pagalbai (OL C 155, 2008, p. 10).


type: wikipedia

text:
Indie, plným názvem Indická republika (, ), je sedmá největší a s více než miliardou obyvatel druhá nejlidnatější země na světě, rozkládající se na Indickém subkontinentu v jižní Asii. Z politického hlediska jde o svazový stát (federaci) se socialistickým, demokratickým, parlamentním zřízením (někdy je označována jako „největší demokracie světa“). Je členem Commonwealthu, má jaderné zbraně a disponuje vlastním kosmickým programem. Její ekonomika vykazuje po Číně největší růst na světě. Podle Mezinárodního měnového fondu (MMF) je Indie již třetí největší ekonomikou světa (z hlediska hrubého domácího produktu v paritě kupní síly). Do roku 2030 by se měla stát třetí největší ekonomikou i z hlediska nominálního HDP. Je považována za regionální mocnost a jednu z potenciálních supervelmocí.
 Na východě Indie hraničí s Bangladéšem (4053 km) a Barmou (1463 km). Na severu a severovýchodě hraničí s Čínou (3380 km), Bhútánem (605 km) a Nepálem (1690 km). Na severozápadě sousedí s Pákistánem (2912 km). Na jihovýchodě za Palkovým průlivem leží 65 km jihovýchodně od indických břehů ostrovní stát Srí Lanka. Z jihozápadu, jihu a jihovýchodu omývá indické břehy Indický oceán. Hlavní město Indie se nazývá Nové Dillí.
 Indie je kolébkou několika světových náboženství – vznikl zde hinduismus, buddhismus, džinismus a sikhismus. Hinduismus je doposud převládajícím, vyznává ho téměř 80 procent populace. V minulosti byla Indie též značně islamizována, role islámu však poklesla poté, co se indičtí muslimové odtrhli a založili si vlastní stát – Pákistán, s nímž má Indie dodnes hraniční a jiné spory. Stalo se to ve stejném roce, kdy se Indie vymanila z britského koloniálního vlivu, roku 1947. V roce 1950 pak byla vyhlášena současná Indická republika. Nejvýznamnějšími státními útvary minulosti byly Maurjovská říše, Guptovská říše a Mughalská říše.
 Etnicky a jazykově je Indie nesmírně různorodá. Úředními jazyky na federální úrovni jsou hindština a angličtina. Každý stát federace si dále stanovuje svůj úřední jazyk, díky čemuž je v Indii celkem 22 oficiálních jazyků. Jako svůj první jazyk má zdaleka nejvíce lidí hindštinu (528 milionů), následují bengálština, maráthština, telugština a tamilština.
 Indie má významnou vědeckou tradici, zvláště matematickou. Její kultura je rovněž prastará (Védy, Mahábhárata, Rámájana), stále více stoupá i vliv indické populární kultury na tu globální (Bollywood).
 Název
 Název Indie je odvozen od staroperské verze slova Sindhu, historického místního jména pro řeku Indus. Ústava Indie uznává i výraz Bhárat (hin.:भारत / bhɑːrət̪ /) jako oficiální pojmenování stejného statusu. Tento název je odvozen od sanskrtského jména krále Bharaty, jehož příběh je zmíněn v epické básni Mahábhárata. Známým úslovím je Bharat Mata, "Matka Indie". Třetí jméno, Hindustán (hin.:हिन्दुस्तान / hin̪d̪ust̪ɑːn /) (per. Hindská země) se používá od 12. století ačkoli jeho současné použití je omezeno z důvodu sporů o to, jak přesně a korektně toto slovo reprezentuje zemi s mnoha různými náboženstvími.
 Historie
 Nejstarší známky lidské kultury na území Indie jsou 30 000 let staré. Významné je archeologické naleziště Bhimbetka v centrálním státě Madhjapradéš. Nachází se zde skupina skalních úkrytů vyzdobených množstvím nástěnných maleb, které patří k nejstarším na světě. Do doby okolo 6500 let př. n. l. spadají důkazy o domestikaci zvířat a zemědělské kultuře.
 Nejstarší městská kultura na indickém subkontinentu byla tzv. Harappská kultura. Zabírala velkou část dnešního Pákistánu (především Sindh, Paňdžáb a Balúčistán) a severozápadní Indie (hlavně Gudžarát, Harijána a Rádžasthán). Její počátky sahají do 2. poloviny 4. tisíciletí př. n. l., vrchol prožila v rozmezí let 2600–1900 př. n. l. Hlavními centry protoindické kultury byly zejména Mohendžodaro a Harappa. Dalšími důležitými centry byly např. Lóthal, Amrí, Kót Dídží a Naušahro. Harappské písmo dosud nebylo rozluštěno. Obyvatelstvo mluvilo patrně drávidskými jazyky, byť o tom odborníci vedou spory.
 Od poloviny 2. tisíciletí př. n. l. byla Indie osídlována indoevropským obyvatelstvem. Je možné, že šlo o bezprostřední důvod pádu Harappské kultury. Indoevropské kmeny ze střední Asie a východní Evropy migrovaly do Indie v několika vlnách a postupně se smísily s Drávidy nebo je vytlačily na jih Indie. Do této doby se taktéž datuje první sociální rozdělení do 4 kast: kasta kněžích (Brahmáni), vládců a bojovníků (Kšatrijové), svobodných zemědělců, obchodníků a řemeslníků (Vaijšjové), a nakonec skupina nevolníků (Šúdrové), do níž patřilo původní domorodé obyvatelstvo. Zároveň se v této době začaly formovat zárodky hinduistického náboženství a Véd, proto bývá tato éra nazývána Védské období (zhruba 1500 př. n. l. – 500 př. n. l.). Hlavní civilizační centrum se nacházelo v Paňdžábu a Indoganžské nížině.
 V 6. století př. n. l. vznikla na severu skupina státních útvarů zvaných souborně Mahádžanapada. Jejich více městský život změnil náboženské cítění a potřeby obyvatel a otevřel cestu dvěma novým náboženstvím: buddhismu, spjatému s učením Gautama Buddhy, a džinismu, jejž vytvořil učenec Mahávíra. Jejich vliv byl zpočátku velký, potlačen byl až ve středověku.
 Ve 3. století př. n. l. vznikla Maurjovská říše. Byla prvním státem, kterému se podařilo sjednotit pod jednotnou vládu takřka celý Indický subkontinent. Zakladatelem maurjovské říše byl Čandragupta Maurja, jeho klíčovým rádcem pak Čánakja (též zvaný Kautilja nebo Višnugupta), významný starověký myslitel o správě státu. Vrcholu dosáhla říše za Ašóky (vládl asi 273 př. n. l. - 232 př. n. l.). V té době sehrával buddhismus patrně roli víceméně státního náboženství, o čemž svědčí např. stúpy v Sáňčí. Hlavním městem byla Patáliputra (dnes Patna). Maurjovskou říši vyvrátili Šungové, kteří se stali načas nejmocnější dynastií poloostrova, po nich to byli Kánvové a posléze Sátaváhanové.
 Ve 4. až 6. století si na severu upevnila moc Guptovská říše. Právě v této době byl potlačen vliv džinismu a buddhismu na úkor původního hinduismu. Doba vlády guptů je někdy nazývána zlatý věk Indie, především díky rozvoji věd a umění (k architektonickým symbolům patří např. Chrám Mahábódhi, vzniká klasická sanskrtská literatura, zejm. Mahábhárata a Rámájana). K nejvýznamnějším panovníkům Guptovské říše pak patří Čandragupta I. Po pádu říše se až do 12. století žádnému z vládců nepodařilo sjednotit větší území a země byla rozdrobená na řadu menších království.
 Od 10. století začali od západu do Indie přicházet muslimové, etnicky zejména Turci a Paštunové. Muslimové se usadili v Dillí a založili Dillíský sultanát, který znovu sjednotil subkontinent a existoval v letech 1206–1526. Na něj bezprostředně navázala Mughalská říše (1526–1540, 1555–1857), již založila dynastie turkického původu. Otcem zakladatelem byl Bábur z Kábulu, který v bitvě u Pánípatu v roce 1526 porazil posledního dillíského sultána Ibráhima Lódího, čímž se mu otevřela cesta do Dillí a Ágry, z nichž učinil centra mughalského impéria. Rozsáhlá teritoriální expanze nastala za třetího mughalského císaře Akbara Velikého (vládl 1556–1605), který rozšířil říši od Gudžarátu po Bengálsko a Dakšin. Za Akbarovy vlády nastal rozkvět literatury, architektury, výtvarného umění i hudby. S nástupem Aurangzéba na císařský trůn začal proces postupné ztráty stability říše. Souviselo to mj. s Aurangzébovou násilnou islamizací země, která kontrastovala s dosavadní náboženskou tolerancí Mughalů vůči neislámským tradicím. Uvnitř říše se začala formovat lidová hnutí se silně protimughalskými postoji. Významnými odpůrci Mughalů byli zejména Džátové, Maráthové (jejichž vůdce Šivádží založil nezávislý hinduistický stát v západní Indii) a sikhové. Ve druhé polovině 18. století mughalská říše ztratila postavení nejmocnější říše Indického poloostrova a s příchodem 19. století se stala loutkovým státem Britské říše.
 První evropské obchodní osady a posléze kolonie se na indickém pobřeží zakládaly již od konce 15. století. V roce 1600 vznikla britská Východoindická společnost, která započala se systematickou kolonizací celého Indického subkontinentu. Jejím klíčovým opěrným bodem se stala Bombaj. Britové některá území ovládali přímo, krom toho na poloostrově existovalo několik set domorodých knížecích států pod britským vlivem. Politika Východoindické společnosti přispěla k vypuknutí bengálskému hladomoru v roce 1770. Přestože Britové provedli řadu modernizačních opatření (např. stavba železnice), zejména pod generálním guvernérem Indie Jamesem Broun-Ramsay Dalhousiem (ve funkci 1848–1856), politická nespokojenost Indů rostla a vzniklo Indické hnutí za nezávislost. Jeho prvním výrazným projevem bylo Velké indické povstání, jež vypuklo roku 1857. Po potlačení povstání Britové změnili systém správy, z východoindické společnosti přešla moc na politické správce (nově zřízený úřad místokrále) a byla zřízena Britská Indie. Roku 1885 byl založen Indický národní kongres, první významná indická politická síla, která usilovala o větší vliv Indů na správu země. Zpočátku se v kongresu prosadili umírnění, jež reprezentoval Gópál Krišna Gókhalé. Po první světové válce, jíž se v britské armádě zúčastnil milion Indů, se objevili radikálové jako Subháš Čandra Bós, kteří žádali ostřejší konfrontaci. V kongresu se však prosadil Mahátma Gándhí, který sice hájil nezávislost Indie, ale vždy za pomoci nenásilného odporu, na základě principu ahinsá (Bós se později osamostatnil a založil Indickou národní armádu). K nejznámějším nenásilným protestním akcím patřil Solný pochod z roku 1930.
 Po druhé světové válce, během níž mj. zemřely 3 miliony Indů při hladomoru v Bengálsku, oslabená koloniální mocnost Británie a nový místokrál Indie Louis Mountbatten shledali situaci v kolonii neudržitelnou. Sám britský parlament pak 18. července 1947 přijal Zákon o nezávislosti Indie, který dal vzniknout dvěma novým státům, hinduistické Indii a muslimskému Pákistánu, které nicméně zůstávaly britskými dominii s britským monarchou v čele. Indie však 26. ledna 1950 formální moc britského panovníka odvrhla a vyhlásila republiku, dle ústavy socialistickou a demokratickou. (Pákistán tak učinil roku 1956, v roce 1971 se od něj odtrhl Bangladéš). Prvním ministerským předsedou Indie se stal Džaváharlál Néhrú a držel tento post sedmnáct let. Po rozdělení Indie na základě náboženství došlo k masakrům a své domovy opustilo až 15 milionů lidí. V roce 1961 obsadila indická armáda po krátké válce území Portugalské Indie a roku 1975 bylo anektováno himálajské knížectví Sikkim.
 Jako multietnický a multináboženský stát zažila Indie několik náboženských násilností a povstání v různých částech země, ale to ji neoslabilo a pokračuje jako suverénní demokracie. V roce 1984 byla sikhskými separatisty zavražděna ministerská předsedkyně Indira Gándhíová a separatistické a etnické konflikty dodnes sužují Ásám a další státy v severovýchodní Indii. Indie má několik otevřených sporů o hranice s Čínou, které se vystupňovaly do krátké čínsko-indické války v roce 1962. Napětí čas od času znovu vygraduje. Ještě vážnější hraniční spory má Indie s Pákistánem, vyústily do válek v letech 1947, 1965, 1971 a v roce 1999 v Kargilu. Problémem mezi Pákistánem a Indií byla po celou 2. polovinu 20. století oblast Kašmíru, na který si dělaly nárok obě země (viz Konflikt v Kašmíru). Dodnes je Kašmír politicky rozdělen. V roce 1974 Indie provedla podzemní zkoušky jaderných zbraní, což ji neoficiálně dělá členem "jaderného klubu". V roce 1998 následovala série dalších pěti testů. Významné ekonomické reformy, které začaly v roce 1991, transformovaly Indii v zemi s nejrychleji rostoucím hospodářstvím na světě a získala na celosvětovém a regionálním vlivu.
 Vláda a politika
 Indie je suverénní, sekulární a demokratická republika s kvazi-federální formou vlády a dvoukomorovým parlamentem fungujícím podle Westminsterského parlamentního systému. Má tři formy řízení: legislativu, exekutivu a soudní moc. Prezident je hlavou státu a má z velké části reprezentativní úlohu, která zahrnuje interpretování ústavy, podepisování zákonů, udělování milostí a vyhlašování stavu nouze. Je i vrchním velitelem Indických ozbrojených sil. Prezident a viceprezident jsou voleni nepřímo voliči na pětileté období.
 Premiér je předsedou vlády a má nejvíce výkonných pravomocí. Je volen zákonodárci politických stran nebo koalicí majících parlamentní většinu a slouží pět let. Ústava otevřeně nestanoví funkci zástupce předsedy vlády, ale tato možnost byla občas praktikovaná. Zákonodárný sbor Indie je dvoukomorový parlament, který se skládá z horní komory zvané Rádžja Sabhá (Rada států), a dolní sněmovny zvané Lók Sabhá (Sněmovna lidu). Rádžja Sabhá má 245 členů a je volena nepřímo voliči na funkční období šesti let. Lók Sabhá má 545 členů a je volena přímo lidovým hlasováním na pětileté období a je ustavující složkou politické síly a vládního seskupení. Všichni indičtí obyvatelé nad 18 let mají právo volit. Premiér předsedá Radě ministrů.
 Exekutiva je zastoupena prezidentem, viceprezidentem a ministerským kabinetem, vedeným předsedou vlády. Každý ministr spravující ministerský úřad musí být členem jedné z komor parlamentu. V indickém parlamentním systému je výkonná moc podřízená zákonodárné. Nezávislá soudní moc Indie se skládá z Nejvyššího soudu v čele s předsedou Nejvyššího soudu v Indii. Nejvyšší soud má dvě, prvostupňovou jurisdikci nad spory mezi státy a odvolací jurisdikci nad vrchními soudy. Indie má 18. odvolacích vrchních soudů a každý má jurisdikci nad svazovým státem nebo skupinou menších svazových států. Každý z těchto států má odstupňovaný systém nižších soudů. Případný konflikt mezi legislativou a justicí je přenechán prezidentovi.
 V čele země stojí strana Indický národní kongres (INC), která si udržuje svůj vliv už od vzniku nezávislé Indie. INC, často vedená členem rodiny Nehrú - Gándhí, se těšila parlamentní většině s výjimkou krátkých období během 70. a 80. let. Mezi lety 1996 a 1998 nastalo období politické nestability a vláda byla nejprve sestavena pravicovou nacionalistickou stranou Bháratíja džantá (BJ) a později levicovou koalicí United Front. V roce 1998 BJ s menšími regionálními stranami vytvořila Národně demokratickou alianci (NDA) a stala se první nekongresovou stranou, která dokončila celé pětileté volební období. Ve volbách v roce 2004 zvítězila Národní kongresová strana a získala dostatečný počet křesel, aby mohla vytvořit koalici s pomocí levicových stran.
 Zahraniční vztahy
 Indie si udržuje přátelské vztahy s většinou zemí, ale roky, které následovaly po vyhlášení nezávislosti, jsou poznamenány neustálými konflikty s Pákistánem a Čínou o území Kašmíru a Arunáčalpradéše. Během studené války se Indie pokusila udržet si svou neutralitu a byla jedním ze zakládajících členů Hnutí nezúčastněných zemí. Po čínsko-indické válce v roce 1962 se zlepšily vzájemné vztahy Indie se Sovětským svazem, což ale narušilo vztahy se Spojenými státy. Stav se opět ustálil po skončení studené války. Současně přátelské nabídky předkládané Indickou vládou posílily vztahy se Spojenými státy, Čínou a Pákistánem. V ekonomické sféře má Indie blízký vztah s jinými rozvojovými zeměmi v Jižní Americe, Asii a Africe, hlavně s Brazílií a Mexikem. Indie je také zakládající člen OSN a do velké míry přispěla k úspěchu operací OSN probíhajících na čtyřech kontinentech. Více než 55 000 indických příslušníků bojových a policejních sil sloužilo ve 35 mírových misích Spojených národů. Indie je také součástí BRICS.
 Obrana a bezpečnost
 Indie si udržuje třetí největší ozbrojené síly na světě. Skládají se z armády, letectva, námořnictva a dalších pomocných složek. Nejvyšším velitelem ozbrojených sil je indický prezident. Jelikož hlavní indičtí rivalové Čína a Pákistán vlastní jaderné zbraně, tento typ zbraní vyvinula také Indie. První jadernou zkoušku provedla v roce 1974. Vlastní balistické rakety nesoucí jaderné hlavice.
 V roce 2010 se Indie stala největším světovým importérem zbraní. Dovezla přitom zbraně za 3,3 miliardy dolarů. Hlavním zahraničním dodavatelem je Rusko, se kterým země spolupracuje na řadě zbrojních programů (např. stíhací letouny Su-30MKI, protilodní střely BrahMos). Moderní zbraně vyvíjí rovněž domácí společnosti, například Defence Research and Development Organisation (DRDO) a Hindustan Aeronautics (HAL), které tím postupně snižují závislost země na dodávkách ze zahraničí. Domácí zbraňové systémy zastupují například stíhací letouny HAL Tejas, vrtulníky HAL Dhruv, balistické rakety Agni, tanky Arjun či torpédoborce třídy Delhi. Vyvíjí například dvě letadlové lodě třídy Vikrant a jaderné raketonosné ponorky třídy Arihant.
 Administrativní dělení
 Indická republika je rozdělena na 28 spolkových států (anglicky state, pl. states, hindsky प्रांत / prāmt) s vlastní volenou vládou a 8 svazových teritorií (anglicky union territory, pl. union territories, hindsky केन्द्रीय सरकार / kendrīya sarkār) včetně území hlavního města. Ty se dále dělí na téměř 750 okresů (district, pl. districts).
 Geografie
 Indie, zabírající velkou část indického subkontinentu, se rozkládá na jihu Asie od 8° až k 37° severní šířky. Na severu je od svých sousedů dělena Himálajským pohořím; indický subkontinent, který směrem na jih probíhá do špičky, je obklopen Indickým oceánem: na západě Arabským mořem, na východě Bengálským zálivem. Indií protékají tři velké řeky Indus, Ganga a Brahmaputra.
 Pobřeží je dlouhé okolo 6 tisíc kilometrů a je poměrně málo členité. Jen na západě jsou dva větší poloostrovy Kačchský a poloostrov Káthijávar. Část západního pobřeží od Khambhátského zálivu po Panadží, se nazývá Kónkan. Dále na jih pokračuje jako lagunové Malabárské pobřeží. Nejjižnějším bodem pevninské části Indie a poloostrova Přední Indie je mys Kanjákumárí. Ostrov Srí Lanka odděluje od Indie Mannárský záliv a Palkův průliv. Jižní část východního pobřeží Indie, mezi ústím Kávérí a Krišny, se nazývá Koromandelské pobřeží. Součástí Indie jsou i souostroví Andamany a Nikobary v Bengálském zálivu a Lakadivy v Arabském moři.
 Geologie
 Indie leží z velké části na indické desce – severní části indoaustralské desky, jejíž kontinentální kůra tvoří indický subkontinent. Geologicky lze povrch Indie rozdělit od jihu k severu na tři hlavní části: stará centrální krystalická Dekánská plošina (též Dakkhin), Indoganžská nížina a velehorská oblast na severu. Dekánská plošina, která je rozčleněná zlomy a poklesy, se mírně svažuje od pohoří Západní Ghát na západě k Východnímu Ghátu na východě. Mezi Dekánskou plošinou a velehorami se rozkládá rozlehlá Indoganžská nížina.
 Na západě od nížiny leží stepní a pouštní oblast Thár, vyplněná koryty občasných toků a písečnými přesypy. Na severovýchodě a severu státu se vypíná předhůří Siválik a mohutné velehorské masivy Himálaje a Karákoramu, pokryté horskými ledovci. Právě v pohoří Himálaj se nachází nejvyšší hora Indie a třetí nejvyšší hora světa Kančendženga, měřící 8586 m n. m. Tyto velehory vznikly tektonickým vyzdvižením povrchu, kdy se podsunula Indická litosférická deska pod Asijskou.
 Současný tvar získaly třetihorním alpínsko-himálajským vrásněním. Ve východní části země se táhnou hraniční pohoří, jako jsou Patkai Range a Letha Range, které přesahují 3800 m n. m. a náhorní plošina Khasi Hills.
 Podnebí Indie se liší, od tropického na jihu až po mírné na severu země. Části Indie, které leží v Himálaji mají podnebí tundry. Většina dešťů je způsobena monzuny.
 Biodiverzita
 Indie patří k sedmnácti zemím světa, které disponují tzv. biologickou megadiverzitou, tedy maximální různorodostí fauny a flóry s výskytem mnoha endemitů (jinde se nevyskytujících druhů). Indie je domovem pro 8,6% všech existujících druhů savců, 13,7% z existujících druhů ptáků, 7,9% plazů, 6% druhů obojživelníků, 12,2% druhů ryb a 6% všech druhů kvetoucích rostlin. Celá třetina indických rostlinných druhů je endemická. Lesy pokrývají 701 673 kilometrů čtverečních, což představuje 21,35% celkové rozlohy země. Mezi pozoruhodné domorodé stromy indického subkontinentu patří azadirachta indická, v hindštině nazývaná krátce "neem". Jde o užitkovou dřevinu pěstovanou již od pradávna v jižní Asii pro kvalitní dřevo i léčebné účinky. Mezi stromy s indickým původem patří i fíkovník posvátný, pod nímž Buddha dle legend dosáhl osvícení.
 K savčím endemitům patří opice hulman nilgirský, z plazů například ropucha beddomská. Indie eviduje 172 ohrožených živočišných druhů. Patří mezi ně i známý tygr indický (zvaný též tygr bengálský) a delfínovec ganžský. Mezi kriticky ohrožené druhy patří: gaviál indický, drop černohlavý nebo sup bengálský.
 V roce 1935 byl založen systém národních parků, v roce 1972 Indie přijala zákon o ochraně volně žijících živočichů, roku 1980 byl schválen zákon o ochraně lesů. Chráněno je i 25 mokřadů podle Ramsarské úmluvy.
 Ekonomika
 Indie má velké přírodní bohatství. Díky úrodné půdě a příhodnému klimatu má dobré podmínky pro pěstování velkého množství zemědělských plodin, produkce potravin a dalších surovin. Přesto se země potýká se značnou částí obyvatel žijících v chudobě, včetně velkého množství podvyživených dětí. Občasné přírodní katastrofy jako krutá sucha, zemětřesení a povodně situaci dále zhoršují. Mezi hlavní problémy zemědělství patří eroze půdy, rapidní snižování úrovní spodních vod a nadměrné vyčerpávání živin půdy intenzifikovaným zemědělstvím s přílišným používáním chemikálií.
 Zemědělství
 Rozloha zemědělské půdy v Indii je sice rozsáhlá, ale značná část z ní není přirozeně úrodná. Od roku 1947, kdy Indie získala nezávislost, se mnoho podniklo k posílení zemědělské produkce: především byly postaveny různé zavlažovací systémy, jejichž úkolem je přivádět vodu do suchých oblastí. Zemědělská hospodářství jsou však rodinná a tedy příliš malá na to, aby mohla obhospodařovat větší území a využívat moderní stroje a technologie. Navíc se mnoho těchto farem ještě zmenšuje, neboť hindské zákony stanoví, že půda se po smrti rodičů rozděluje rovným dílem mezi děti. Někteří Indové chtějí změnu, aby statky mohly být větší a produktivnější. Mezi nejvýznamnější pěstované plodiny patří rýže, bavlna, juta, moruše, obilniny (hlavně pšenice a proso), subtropické a tropické ovoce (banány, citrusy, mango). Dále se pěstují fazole, ořechy, čajovník, sezamová semínka a betelové ořechy. 62 % obyvatelstva se živí zemědělstvím. Indická vláda se snaží o rozvoj zaostalých oblastí země tak, že přenáší továrny do méně obydlených oblastí Indie s úmyslem podpořit tam podnikatelskou infrastrukturu a zvýšit počet pracovních míst.
 Úrodu měly zvýšit i experimenty s novými geneticky modifikovanými semeny a hnojivy, avšak tyto pokusy nejen že nezvýšily zemědělskou produkci, ale z velké části podryly tradiční trvale udržitelné indické zemědělství. V roce 2002 dostala nadnárodní korporace Monsanto povolení uvést do Indie bavlnu (BT cotton) geneticky modifikovanou o původně bakteriální toxin ničící parazity, kteří se na bavlně vyskytují. Produkce bavlny v Indii se sice významně zvýšila, ale mnoho indických rolníků se záhy ocitlo v bezvýchodné situaci, kdy jsou nuceni vynakládat stále více z klesajících výnosů do hnojiv, pesticidů a insekticidů pro udržení produkce. Finanční tíseň a dluhy dohnaly překvapivě velké množství indických zemědělců až k sebevraždě – odhaduje se, že mezi lety 1997 a 2008 si jich vzalo život kolem 200 tisíc.
 Ke konci 20. století se v Indii rozvinula distribuční síť základních potravin (PDS – Public Distribution System), která řešila nerovnoměrné zásobování, kdy některé regiony Indie byly v relativní hojnosti, zatímco jiné trpěly nedostatkem. Univerzální systém potravinové distribuce indickým zemědělcům zaručoval odbytiště pro plodiny, které vypěstují; stejně tak v jeho rámci existovala obdoba přídělového systému potravin. Vedle toho funguje Food Corporation of India distribuující základní potraviny do i těch nejzapadlejších vesniček v celé Indii a za dotované ceny. Koordinuje tak největší potravinový program v Indii a co do celkového množství potravin (v roce 2008 přes 60 mil. obilí a rýže) i na světě. V roce 1997 však Světová banka donutila Indii první z těchto systémů zrušit a druhý výrazně omezit, protože oba zásadně zasahovaly do volného trhu s obilím, rýží a ostatními obchodovanými potravinami.
 Průmysl
 Od 50. let 20. století změnil průmysl indická města. Vedle tradičních výrobků, např. bavlny a hedvábí, se vyrábějí těžké stroje a elektrické zboží. Bohatá ložiska ropy a uhlí poskytují energii továrnám a vyrábějí více než polovinu elektrické energie, která se v zemi spotřebuje (o importu energie vyjednává indická vláda ve velkých projektech jako např. Transafghánský plynovod). Během posledních zhruba tří dekád se také zvýšil význam služeb a čím dál více Indů pracuje v cestovním ruchu, bankovnictví a spojích. V zahraničí jsou Indové a jejich firmy úspěšní v oblasti IT, talentovaní indičtí vědci si nezřídka volí kariéru v Silicon Valley nebo prestižních amerických vědeckých ústavech; fenoménem se též stal outsourcing indických telemarketerů a telefonních operátorů pro větší americké korporace – zejména v první dekádě 21. století. Ve stejné době se o potenciálu Indie (stejně jako Číny) začíná mluvit jako o obrovském „vynořujícím se trhu“ s pevně rostoucí ekonomikou, zvyšující se životní úrovní i kupní silou více než miliardy jejích obyvatel. Od roku 2001 se Indie stala součástí volného hospodářského uskupení známého pod akronymem BRICS.
 Bhópálská katastrofa v chemické továrně patřící americké společnosti Union Carbide, která postihla na půl milionu lidí, je největší průmyslovou katastrofou v dějinách.
 Energetika
 Vzhledem k tomu, že sama nemá na svém území velká naleziště ropy, je Indie třetím největším dovozcem této důležité suroviny na světě. Indické hospodářství zaznamenalo v roce 2018 podle oficiálních údajů růst HDP o více než 6 %, a spotřeba ropy roste rok od roku. V rozpočtovém roce končícím 31. března 2019 dovezla Indie v hodnotovém vyjádření o 25 % více ropy než v roce předešlém a zaplatila za tyto dovozy 109 miliard dolarů. 10 % veškeré dovážené ropy je do Indie přepravováno po moři z Íránu; ve druhém čtvrtletí 2018 to bylo 699 000 barelů denně.
 Indie je jednou z mála asijských zemí, která rozvíjí jadernou energetiku. Největší indickou jadernou elektrárnou je Kúdankulam. První reaktor byl uveden do provozu až 22. října 2013, druhý pak o rok později. Po dokončení má obsahovat až šest reaktorů. Výstavbu elektrárny řídí ruská společnost Atomstrojexport. Nejstarší jaderkou v Indii a dokonce i celé Asii je Tárápurská jaderná elektrárna. Její první dva reaktory vstoupily do komerčního provozu 28. října 1969. O její zastaralosti a potenciální nebezpečnosti se v Indii často diskutuje. Indie má vedle toho ještě osm dalších jaderných elektráren: kakraparskou, narorskou, rádžasthánskou ad.
 Doprava
 Už od časů britské koloniální nadvlády hraje v Indii významnou roli železnice. Indická železniční síť je čtvrtá největší na světě. Jezdí na ní jediný dopravce, státní společnost Indian Railways. V roce 2007 například přepravila 17 milionů pasažérů a 2 miliony tun nákladu. Zatím však Indie nedisponuje vysokorychlostní železnicí. Nevyšší rychlosti, 160 km/h, dosahuje rychlík Gatimaan Express, jenž jezdí na tratí mezi Dillí a Džhánsí. Systém podzemní železnice má několik indických měst, největší tradici má v Bombaji, kde vznikl již roku 1853, a v Kalkatě, kde byl založen jen o rok později. První metro vzniklo v roce 1984 v Kalkatě, druhé v roce 2002 v Dillí a třetí v roce 2011 v Bengalúru.
 Hustota silniční sítě - 0,66 km na čtvereční kilometr je podobná jako ve Spojených státech a o mnoho hustší než například v Číně (0,16 km). Kvalita cest však není dobrá a stále ještě 40 procent indických obcí nemá přístup k silnici uživatelné celoročně, za každého počasí. Boom automobilismu nastal po roce 1991. V roce 2012 již bylo v Indii registrováno 159 milionů vozidel. Ještě v roce 1971 to bylo jen 1,9 milionu. Významná je ale i bicyklová doprava, na indických silnicích se pohybuje 83 milionů kol. Tradiční rikši, které v minulosti sloužily zhusta v městské dopravě, již řada indických měst a regionálních vlád zakázala, jakožto ponižující způsob obživy.
 Indie má 14 hlavních přímořských přístavů a 11 mezinárodních letišť.
 Věda a technika
 Árjabhata je jeden ze zakladatelů velké indické matematické tradice, vůbec první indický matematik, jehož dílo se jmenovitě dochovalo. Kolem roku 499 vydal své nejslavnější dílo Árjabhatíja. Byla po něm pojmenována první indická vesmírná sonda vypuštěná roku 1975. Největším z následovníků Árjabhaty byl Brahmagupta, který ve své knize Brāhmasphuṭa-siddhānta z roku 628 jako první zavedl nulu jako plnoprávnou číslici. Ve 12. století přišel další velký indický matematik, Bháskara II., který je též zván "otec desítkové soustavy". Ale i moderní matematika si udržela v Indii vysokou úroveň, jak dokazuje dílo Šrínivása Rámanudžana z počátku 20. století, nebo Srinivasy Varadhana, který proslul svými příspěvky k teorii pravděpodobnosti, zvláště vytvořením sjednocené teorie velkých odchylek, za což roku 2007 obdržel prestižní Abelovu cenu. Indický původ má i Akshay Venkatesh, nositel Fieldsovy medaile. V Indii se narodil také britský matematik Augustus De Morgan.
 Matematická tradice vyživila i vynikající výsledky v astronomii a fyzice: Varáhamihira patřil k nejvýznamnějším astronomům starověku. Chandrasekhara Venkata Raman dostal v roce 1930 Nobelovu cenu za fyziku, za výsledky při studiu rozptylu světla a za objev tzv. Ramanova jevu. V roce 1983 získal stejné ocenění Subrahmanyan Chandrasekhar, zejména za objev a výpočet tzv. Chandrasekharovy meze, stanovující maximální možnou hmotnost tzv. bílého trpaslíka. Šatendranáth Bose významně přispěl ke kvantové teorii a byla po něm pojmenována částice boson. Fyzik Džagadíščandra Bose jako první člověk použil polovodič k detekci radiového signálu. Homi Jehangir Bhabha je otcem indické atomové bomby. Astrofyzik Meghnad Saha definoval tzv. Sahovu rovnici, jeho kolega Jayant Narlikar vyvinul teorii konformní gravitace, běžně známou jako Hoyleova–Narlikarova teorie, což je v zásadě syntéza Einsteinových teorií relativity a Machova principu. Raj Reddy získal Turingovu cenu, nejprestižnější ocenění v informatice a počítačové vědě.
 Již starověký autor Sušruta je označován za "otce chirurgie". Vátsjájana, autor staroindické příručky Kámasútra, může být považován za zakladatele sexuologie. Har Gobind Khorana získal roku 1968 Nobelovu cenu za fyziologii a lékařství, a to za vysvětlení procesu řízení syntézy proteinů v buňkách sekvencemi nukleotidů v nukleových kyselinách. Venkatraman Ramakrishnan obdržel v roce 2009 Nobelovu cenu za chemii za objasnění struktury a funkce ribozomů - buněčných „továren na bílkoviny“. Chemička Asima Chatterjeeová dosáhla výborných výsledků v oblasti získávání léčivých látek z rostlin.
 Starověký autor Čánakja je jedním ze zakladatelů sociálních věd, jeho dílo Arthašástra je jedno z vůbec nejstarších děl, které pojednává o správě a uspořádání státu a je často srovnáváno s Machiavelliho Vladařem. Základy lingvistiky položil Pánini. Nejvýznamnějším indickým sociálním vědcem současnosti je Amartya Sen, jenž roku 1998 dostal Nobelovu cenu za ekonomii, především za své práce o teorii lidského rozvoje, státu blahobytu a mechanismech vzniku chudoby. Shiyali Ramamrita Ranganathan posunul vývoj v knihovnictví. V oblasti současných kulturálních studií má značný kredit Gayatri Chakravorty Spivaková. Na liberální levici je také oblíbené dílo feministky a environmentalistky Vandana Shivaové. Subhash Kak získal naopak svými odvážnými spekulacemi velkou pozornost na indické radikální pravici.
 Kosmonautika
 V srpnu 1969 byla založena Indická kosmická agentura (anglicky ISRO – Indian Space Research Organisation). Dnes v ní pracuje kolem 20 tisíc lidí a řídí několik misí současně.
 14. listopadu 2008 dopadla na povrch Měsíce první indická sonda. Oddělila se z družice Čandraján-1, která byla ze Země vyslána 22. října 2008. Indie se tak stala další mocností, která dokázala přistání na Měsíci zvládnout.
 Indický solární program plánuje výstavbu solárních zařízení o výkonu 200 gigawattů do roku 2050, zhruba o třetinu více než byla celková indická energetická výrobní kapacita v roce 2009. Projekt má přinést až 100 tisíc nových pracovních míst a po svém dokončení zabránit každoročně emisím asi 434 milionů tun oxidu uhličitého. Celkové náklady jsou odhadovány asi na 20 miliard dolarů.
 Mars Orbiter Mission je mise ISRO, která má za cíl pomocí sondy Mangalaján průzkum planety Mars, zejména její atmosféry. První plánování pro ni byla započata už v roce 2010 a indická vláda ji schválila v roce 2012. Její rozpočet je 4,54 miliardy INR, což je (relativně malých) 74 milionů dolarů.
 Obyvatelstvo
 S 1 210 193 422 obyvateli podle sčítání v roce 2011 je Indie druhá nejlidnatější země. Mezi lety 2001–2011 její populace vzrostla o 17,64% v porovnání s předchozí dekádou (1991–2001), kdy byl růst 21,54%. V roce 1951 žilo v Indii podle sčítání 361 milionu lidí.
 Indie je země, ve které žije velké množství různých etnických skupin a hovoří se v nich asi tisíci jazyky a nářečími. Jsou zde dvě hlavní jazykové rodiny: Indoíránská (hovoří ji asi 74% populace) a drávidská (24%). Mezi další používané jazyky patří austroasijské a sinotibetské jazyky. Úředními jazyky na federální úrovni je hindština a angličtina. Každý stát federace si dále stanovuje svůj úřední jazyk, díky čemuž je v Indii 22 oficiálně uznaných jazyků k místní úřední komunikaci (tzv. "recognized languages"). Kromě nich se však mluví řadou místních dialektů a kmenových jazyků. Podle sčítání lidu z roku 2011 má jako svůj první jazyk zdaleka nejvíce lidí hindštinu (528 milionů), následují bengálština (97 milionů), maráthština (83 milionů), telugština (81 milionů), tamilština (69 milionů), gudžarátština (55 milionů), urdština (50 milionů), kannadština (43 milionů), urijština (37 milionů), malajálamština (34 milionů) a paňdžábština (33 milionů).
 Obyvatelé také vyznávají mnoho různých náboženství, skoro čtyři pětiny (79,8%) z nich jsou hinduisté, následovaní 14,23% muslimů. Mezi zbývající patří křesťané s 2,3%, sikhové s 1,9%, buddhisté (0,70%) a džinisté (0,36%). Podle hinduistické tradice se lidé rodí do sociálních vrstev zvaných kasty. Přísná náboženská pravidla přikazují každé kastě, co má jíst, co si oblékat i jakou vykonávat práci. Mimo toto rozdělení na samém dně indické společnosti stojí nedotknutelní, ke kterým náleží asi 160 milionů Indů.
 Rodinná pouta jsou v Indii velmi důležitá a na sňatek se často pohlíží spíše jako na spojení dvou rodin než jako na svazek dvou lidí. Je zvykem, že rodiče vybírají svým dětem životní partnery. Dnes se někteří Indové snaží tato pravidla odstranit a povzbuzují mladé lidi, aby si sami hledali manžela či manželku.
 Život v mnoha indických vesnicích se po staletí nezměnil. Lidé si chodí každý den pro vodu do studně a osvětlují si domovy olejovými lampičkami. Avšak v závislosti na růstu hospodářské úrovně se do stále více vesnic zavádí voda a elektřina. 41 % všech chudých lidí světa ale stále žije v Indii.
 I Indie zaznamenává fenomén, kdy obyvatelé vesnic přicházejí ve stále větší míře do měst (urbanizace). Ve městech se velký počet obyvatel tísní v přeplněných chatrčích na předměstích, zatímco mnoho bohatších Indů žije v oblastech, kde je patrný silný západní vliv. Někteří lidé nosí oblečení podle západní módy, jiní dávají přednost tradičním oděvům. Například mnoho Indek nosí jasně barevná sárí a bindí. Společenský život se v Indii soustřeďuje na náměstí. Jsou neustále zaplněna lidmi, kteří si sem chodí vyměňovat novinky a názory za zvuků hlasitě hrající populární hudby, klaksonů aut a volání pouličních prodavačů. V posledních letech došlo v Indii právě díky stěhování lidí do měst k rapidnímu růstu mnohých měst. Díky tomu tak má Indie mnoho sídel s více než milionem obyvatel. Životní úroveň většiny lidí v těchto oblastech však není vysoká. Mezi lety 1991 a 2001 vzrostl podíl Indů žijících v městský oblastech o 31,2 %, nicméně v roce 2001 žilo nadále přes 70% obyvatel na venkově.
 Někteří tradiční indičtí zemědělci – jsou to zejména pěstitelé bavlny a sójových bobů – v rostoucí míře přecházejí na pěstování geneticky modifikovaných potravin, kdy od zahraničních korporací (Monsanto) kupují GM semena a ad hoc vyvinuté herbicidy (Roundup).
 Kultura
 Indie má bohaté a unikátní kulturní dědictví a dokázala si zachovat své tradice i přes přebírání nových zvyků a myšlenek, od útočníků i imigrantů. Množství zvyků, jazyků a monumentů je důkazem vzájemného míchání vlivů během staletí. Například slavný Tádžmahal je příkladem islámem inspirované architektury, která byla zděděna po Mughalech. Je výsledkem synkretické tradice, která kombinuje elementy ze všech částí země. Indická společnost je široce pluralitní, mnohojazyčná a mnohonárodnostní.
 Indické tradiční oblečení se liší mezi jednotlivými regiony, ať už barvami nebo styly. Záleží na různých faktorech, jako třeba na podnebí. Nejpopulárnější oděv pro ženy se nazývá sárí, nejtradičnějším oděvem mužů je dhotí (řasená bederní rouška).
 Vzdělání je vysoce ceněno ve všech socioekonomických vrstvách obyvatelstva. Tradiční indické hodnoty jako rodina jsou vysoce respektovány a považovány za posvátné, ačkoli městské rodiny začínají preferovat rodinu dvou partnerů z důvodů socioekonomických omezení daných systémem skupinové rodiny.
 Náboženství v Indii je velmi společenskou událostí se spoustou praktik prováděných s okázalostí a vitalitou a je nedílnou součástí každodenního života.
 Literatura
 Typickým rysem indické literatury od počátků až do moderní éry je, že existuje jen neostrá hranice mezi ní a náboženstvím a filozofií. První literární památky v Indii měly většinou ústní formu a až později byly převedeny do písemné podoby jako například Védy, nebo eposy Mahábhárata a Rámájana. K nejvýznamnějším starověkým autorům, tvořícím ponejvíce v sanskrtu, patří Kálidása, Válmíki, Vjása, Nágárdžuna, Ádi Šankara, Kabir, Pataňdžali či Ašvaghóša.
 Jediným indickým nositelem Nobelovy ceny za literaturu je bengálský spisovatel Rabíndranáth Thákur. Byl prvním neevropským literátem, který tuto cenu obdržel, roku 1913. Na rozšíření indické kultury na západ měl v 19. století lví podíl básník Svámí Vivékánanda a později Džiddú Krišnamúrti a Paramahansa Jógánanda. Z moderní indické muslimské literatury nejvíce vynikli Muhammad Iqbal, Kazi Nazrul Islam, z té starší perské Amír Chosrau Dihlaví. Persky a urdsky psal básník Mirzá Ghálib. Klasiky hindskými jsou prozaik Prémčand či básnířka Mírábáí. Klasiky sanskrtu jsou Gosvámí Tulsídás či Madhva, pándžábštiny Amrita Pritamová.
 Indickými rodáky byli i anglicky píšící prozaici Rudyard Kipling, William Makepeace Thackeray a Salman Rushdie. I někteří v Indii žijící autoři volili pro svá díla angličtinu, jako např. Šrí Aurobindo, Saródžiní Naidúová, nebo v současnosti Arundhati Roy, jediná nositelka britské Man Bookerovi ceny žijící trvale v Indii. Další indickou držitelkou je například Kiran Desaiová, ta ale žije ve Spojených státech, Aravind Adiga má zase australské občanství. Průkopníkem návratu indické literatury k angličtině byl R. K. Narayan. Ve Spojených státech se značnému uznání těší novinář a komentátor Fareed Zakaria.
 Výtvarné umění
 Ilustracemi k moderním vydáním eposů Mahábhárata a Ramajána se proslavil malíř Rádža Ravi Varma, jeho kresby indickou kulturou zcela prostoupily. Nejproslulejším indickým moderním malířem je Amrita Šer-Gilová, průkopnice moderní malby v Indii, narozená v Budapešti. Sochař Anish Kapoor se proslavil svými abstraktními skulpturami s lesklými povrchy. Jako druhý Ind v historii (po Ravi Šankarovi) obdržel prestižní japonské ocenění Praemium Imperiale. V roce 2018 v Indii vztyčili nejvyšší sochu na světě. Měří 182 metrů a představuje jednoho z otců zakladatelů Indie Sardára Vallabhbháího Patélu, prvního indického ministra vnitra a místopředsedu vlády.
 Balkrišna Doši získal roku 2018 architektonickou Pritzkerovu cenu, zvanou též "Nobelova cena za architekturu".
 Film
 Indie ročně vyprodukuje největší počet filmů ve světě. Filmová produkce má svou základnu v Bombaji, která je často označována jako "Bollywood". Mimo Indii se tento název někdy nesprávně používá jako označení pro veškerou indickou filmovou produkci, i když se jedná pouze o filmy točené v hindštině, resp. hindustánštině. Kromě Bollywoodu existují v Indii i další centra filmového průmyslu, kde se točí filmy v dalších indických jazycích (v tamilštině - Kollywood, telugštině - Tollywood, bengálštině a malajálamštině - Malluwood). Typické pro bollywoodskou i jinou indickou produkci je vkládání tanečních a pěveckých čísel do filmů všech žánrů. Proto se někdy hovoří o tom, že všechny bollywoodské filmy jsou muzikály.
 Jako prvnímu z indických filmařů se světového úspěchu podařilo dosáhnout Satyajitu Rayovi, který roce 1957 získal Zlatého lva za nejlepší film na festivalu v Benátkách, za drama Nezdolný. Roku 1973 získal Zlatého medvěda na Berlinale za snímek Vzdálené hřmění.
 Hereckými legendami Bollywoodu jsou Rádž Kapúr, Amitabh Bachchan či Pran Krishan Sikand. V současnosti je to například Shahrukh Khan, z žen Priyanka Chopra (též Miss World 2000) či Aishwarya Rai (též Miss World 1994). Na západě je velmi známý indický herec Kabir Bedi, zejména díky italskému seriálu Sandokan ze 70. let a roli padoucha v bondovce Chobotnička z roku 1983.
 Hudba
 Indická hudba je reprezentována širokým spektrem forem. Dva hlavní proudy klasické hudby jsou karnátacká z Jižní Indie a hindustanská ze Severní Indie. Populární hudba se rozvíjí také, zvláště v součinnosti s bollywoodským filmem. Playbackovým zpěvem ve filmech proslula zvláště Lata Mangeškar. Nazpívala 50 000 písní do více než tisícovky indických filmů, v 36 indických i jiných jazycích. Jejím mužským protějškem byl Mohammed Rafi. Známý je spor těchto dvou umělců, kdo z nich má právo na zapsání do Guinnessovy knihy rekordů za největší počet nahraných písní. Jako skladatel bollywoodské hudby začínal Allah Rakha Rahman, jenž se ovšem prosadil i v Hollywoodu (Milionář z chatrče), za což drží dva Oscary. Nástroj sitár po celém světě zpopularizoval Ravi Šankar (proslavily se i jeho dvě dcery Anouška Šankarová a Norah Jones, obě se však již narodily v cizině, Anouška v Londýně a Norah v New Yorku). S jiným nástrojem - sarangi - Šankara napodobil Ram Narayan.
 V oblasti klasické hudby došel značné vážnosti dirigent Zubin Mehta, který působil s řadou velkých symfonických orchestrů po celém světě. Padesát let byl šéfdirigentem Izraelské filharmonie. Narodil se v Bombaji a je párského původu. Jeho synovec Bejun Mehta je operní pěvec (kontratenor) a je občanem USA.
 V Indii také existuje množství druhů klasických tanců včetně takových jako Bharata Natyam, Kathakali a Kathak. Často mají formu příběhu a obsahují duchovní a náboženské prvky. Indie má také rozmanité festivaly, z nichž je mnoho oslavovaných bez ohledu na kastu a vyznání. Nejznámější a nejpopulárnější oslavy zahrnují hinduistické festivaly Díválí, Hólí a Dussehra a muslimské oslavy Eid.
 Památky
 Nejslavnější indickou památkou je Tádž Mahal, monumentální pomník v Ágře ve státě Uttarpradéš. Stal se výrazným symbolem Indie, a to přesto, že patří spíše k mladším památkám (na indické poměry) – v roce 1632 ho nechal vystavět mughalský císař Šáhdžahán na památku své předčasně zesnulé ženy Mumtaz Mahal. V roce 2007 byl hlasováním sto milionu lidí z celého světa zařazen mezi Nových sedm divů světa. V roce 1983 byl rovněž zapsán na seznam Světového dědictví UNESCO. Jen 2,5 kilometru od Tádž Mahalu stojí další památka UNESCO pevnost Ágra, sídlo mughalských císařů. Zápisu se dočkal i méně známý vzor, podle nějž byl Tádž Mahal vystavěn, Humájúnova hrobka v Novém Dillí, první zahradní hrobka v Indii, a Červená pevnost, další ze staveb na kontě císaře Šáhdžahána. Na seznamu je i hinduistický Sluneční chrám v Kónárku ze 13. století, buddhistický chrám Mahábódhi v Bódhgaje, nejvyšší indický minaret Kutub Minár v Dillí (kousek od něj se nachází i slavný Sloup v Dillí), novogotické Nádraží čhatrapatiho Šivádžího v Bombaji (a série dalších viktoriánsko-gotických staveb) a budova Nejvyššího soudu v Čandígarhu z dílny Le Corbusiera. Zapsány byly i některé jeskynní kláštery (Adžanta, Éllóra, Elefanta), šest pevností v Rádžasthánu (z nichž nejslavnější jsou Kumbhalgarh a Jantarová pevnost), tři čólské chrámy v indickém státě Tamilnádu (zejm. chrám Brihadišvára) a celá historická města (Mahábalípuram, Velha Goa, Fatehpur Sikrí, Hampi, Khadžuráho, Pattadakal, Sáňčí, Ahmadábád, Džajpur). Džajpuru se této cti dostalo například díky unikátnímu paláci Hawa Mahal. Významnou památkou je rovněž Hari Mandir Sáhib, nejposvátnější svatyně sikhismu, která se nachází v Amritsaru. Z muslimských památek je to například Charminar v Hajdarábádu, z párských (zoroastristických) pak Věže mlčení na Malabárském vršku v Bombaji. Indický prezident sídlí v paláci Raštrapati Bavan.
 Média
 K roku 2019 byli dvěma největšími indickými deníky Dainik Bhaskar (přes 4 miliony prodaných výtisků denně) a Dainik Jagran (před 3 miliony prodaných výtisků). Oba jsou psány v hindštině. I další nejprodávanější deníky jsou v hindštině kromě dvou: největším indickým deníkem psaným v angličtině a zároveň třetím největším v Indii je The Times of India. Jde zároveň o nejprodávanější anglickojazyčný deník na světě. Založen byl v roce 1838, pod názvem The Bombay Times and Journal of Commerce. Od roku 1861 má název současný. Významnou postavou rozvoje deníku v 19. století byl šéfredaktor Robert Knight, který z něj učinil jedno z nejprestižnějších médií v zemi. K významným autorům minulosti patřil i Mahátmá Gándhí. V roce 1991 BBC deník zařadila mezi šest nejlepších světových novin. Mezi prvními sedmi nejprodávanějšími novinami v Indii je i jeden v malajálamštině (kterou se mluví hlavně ve státě Kérala): Malayala Manorama. Největšími časopisy jsou hindský Ravivasriya Hindustan a dva časopisy v angličtině: The Hindu a Sunday Times of India. Prvním indickým tištěným periodikem byla anglicky psaná Hicky's Bengal Gazette, jež vznikla roku 1780.
 Televizní vysílání bylo v Indii zahájeno v roce 1959. Tři desetiletí byla televize státní. Státní monopol na televizní vysílání skončil v 90. letech. Od té doby satelitní kanály začaly formovat zvláště indickou populární kulturu. V roce 2012 přijímalo televizní signál terestricky více než 554 milionů lidí, dalších 462 milionů pak satelitně nebo kabelově. Televize tak byla zdaleka nejvlivnější médium, s výrazným náskokem proti tisku (350 milionů čtenářů), rozhlasu (156 milionů posluchačů) nebo internetu (37 miliónů uživatelů). Vysílání rozhlasu bylo zahájeno roku 1927.
 V žebříčku svobody mediálního prostředí Press Freedom Index, který sestavuje organizace Reportéři bez hranic se Indie nacházela k roku 2019 na 140 místě ze 180 zemí.
 Sporty a hry
 Národní sport Indie je pozemní hokej, velmi populárním je kriket, dále kulečník, střelba, badminton. V některých státech, zejména na severovýchodě, je nejpopulárnějším sportem již fotbal.
 Indie se zúčastnila již druhých olympijských her roku 1900 v Paříži (indický Brit Norman Pritchard zde získal dvě stříbrné medaile, v běhu na 200 metrů a v běhu na 200 metrů překážek, přičemž ta první byla vůbec první olympijskou medailí pro Asii v historii). Ovšem pak následovala v účastech pauza až do roku 1920. Od té doby se Indové účastní všech letních her, nepravidelně pak zimních (prvně roku 1964). Celkem si Indie z olympiád přivezla deset zlatých medailí, z toho osm bylo z mužského turnaje v pozemním hokeji (1928, 1932, 1936, 1948, 1952, 1956, 1964, 1980). V letech 1928–1956 bylo postavení mužské indické reprezentace zcela neotřesitelné. Legendárním pozemním hokejistou byl Dhyan Chand. Prvním individuálním sportovcem, který si přivezl z OH kov nejcennější, se v roce 2008 stal sportovní střelec Abhinav Bindra. Na hrách v Tokiu konaných roku 2021 pak druhé zlato senzačně přidal oštěpař Níradž Čopra. Šlo o první indickou atletickou medaili od Pritchardova výkonu z roku 1900. Také v zápasu se Indové na OH prosazují, dvě medaile přivezl Sušíl Kumár. Stříbrnou medaili na hrách v Riu roku 2016 získala badmintonistka Pusarla Venkata Sindhuová, která v Tokiu přidala bronz a je i mistryní světa z roku 2019. Popularita badmintonu v Indii prudce vzrostla v 80. letech 20. století, Prakaš Padukone se stal první indickou světovou jedničkou v tomto sportu roku 1980, roku 2018 se to znovu povedlo Srikanthu Kidambimu, mezi ženami pak v roce 2015 Saině Nehwalové.
 Nejúspěšnějším indickým tenistou je Leander Paes, deblová světová jednička a vítěz všech čtyř grandslamových turnajů ve čtyřhře. Má i bronzovou medaili z dvouhry z olympijských her v Atlantě roku 1996. Také tenistka Sania Mirzaová byla deblovou specialistkou a světovou jedničkou, vyhrála ve čtyřhře Wimbledon, US Open i Australian Open.
 Velice populární je v Indii kriket, Sačin Tendulkar patří k nejslavnějším kriketistům světa. Indická kriketová reprezentace vyhrála mistrovství světa dvakrát (1983, 2011). Také kulečník přinesl Indii mezinárodní úspěch, Pankaj Advani má na kontě dokonce 23 titulů mistra světa. Indie mě také silné zastoupení v šachu s několika hráči s mezinárodním statusem včetně Višvanáthana Ánanda, který se stal světovým šampionem.
 Satnam Singh je prvním Indem v americké basketbalové lize NBA, Jeev Milcha Singh prvním indickým golfistou v PGA European Tour, Narain Karthikeyan prvním indickým jezdcem Formule 1.
 Tradiční domorodé sporty jsou polo, kabadi a gilli-danda, které se hrají v celé zemi. Šachy a badminton dle tradice vznikly v Indii. Formule 1 se také těší popularitě, i když jen v městských oblastech. Stále populárnější je také fotbal, Indie má dvě nejvyšší ligové soutěže, I-League (založena 2007) a Indian Super League (2014), a ty již dokázaly přitáhnout řadu vynikajících hráčů z celého světa. Indická fotbalová reprezentace v současnosti nedosahuje mezinárodních úspěchů, ačkoli se v roce 1956 jako první asijský tým probojovala do semifinále olympijského turnaje.
 Dvakrát již Indie pořádala Asijské hry (1951, 1982).
 Kuchyně
 Indická kuchyně je neobyčejně rozmanitá; ingredience, koření a kuchařské metody se liší každým regionem. Některé postupy indické kuchyně, zejména kombinace jednotlivých surovin, se vyvíjely v součinnosti s tradičním lékařstvím ajurvédou.
 Jídlo se často peče či vaří v hliněné peci tandúr. Rýže a pšenice tvoří základní potravinovou složku v zemi. Používají se také různé druhy čočky, k oblíbeným surovinám patří též baklažán (lilek) nebo cizrna. Požívání masa se liší podle náboženství. Hinduisté nikdy nejedí hovězí maso, příslušníci vyšších hunduistických kast jsou většinou úplní vegetariáni. Těmi jsou i džinisté, buddhisté, a často také indičtí křesťané. Sikhové nejedí hovězí, muslimové vepřové. Pouze pársové nejsou ve stravování nijak limitováni.
 Typickým kořením je kari, kurkuma, zázvor, koriandr, kardamon či čertovo lejno, specifickými indickými kořenícími směsi jsou čát masála a garam masala. Na jihu Indie se k dochucování užívá kokos nebo kokosové mléko. Často se též používá přepuštěné máslo ghí. Základní jídlo nezřídka doplňuje omáčka čatní, často velmi pikantní, nebo výrazné chuti. Jejím základem je mango, ale i rajčata, papriky, nebo jablka. Alternativou je jogurtová omáčka raita. Zejména ve střední Indii jsou přílohou často placky – čapatí, naan a jiné.
 Známými indickými jídly jsou luštěninová kaše dál, pečené taštičky plněné zeleninou nebo luštěninami zvané pakora, tvarohový sýr panír, špenát se sýrem zvaný ság, plněné taštičky samosa (obvykle trojúhelníkového tvaru), rýžový pokrm birjání, grilované maso kabáb (zejména muslimské jídlo), celosvětově známé ragú zvané kari, kuličky z masa zvané kofta, pečené kuře tandoori, jihoindická vepřová specialita vindaloo, kuřecí pokrm tikka masala. Existuje také mnoho sladkých dezertů, například rýžový nákyp zarda. Typické pro indickou kuchyni je kombinování pálivé a sladké chuti.
 Cestovní ruch
 Indie je zemí velmi kontrastovanou mezi jejími velkolepými chrámy a paláci, barvami krajiny, kořením, architekturou, zácpami monster a chudobou, téměř všudypřítomnou. Indie tak vždy přitahovala hlavně zkušené cestovatele batůžkáře.
 Od přírodní krajiny na jih až po Rádžasthán na severu, od rajských pláží Goa po chrámy a paláce, které se nacházejí zde a tam, budete během svého pobytu v Indii rozmazleni. Budete se muset vrátit vícekrát, abyste objevili celou zemi, protože je tak rozsáhlá a její atrakce jsou četné.
 Indie je známá po celém světě svou bohatou kulturou a tradicemi. Existuje však nově nalezená stránka této starověké země, a to je její pestrý noční život ve městech. Díky rostoucí firemní kultuře a každé druhé osobě, která je mladým, se hospody, diskotéky, salonky, hudební koncerty a živé restaurace dostaly do nočního života indického generála Y.
 Odkazy
 Reference
 Literatura
 LAPIERRE Dominique, COLLINS Larry. O půlnoci přijde svoboda. Praha: Mladá fronta, 1983.
 Externí odkazy
 Praktické tipy pro cestovatele do Indie na Za horami.cz (Česky)
 Republiky ve Společenství národů
 Státy Commonwealthu
 Jihoasijské země
 Státy a území vzniklé roku 1947
 Státy Asie


type: contracts

text:
 15.12.2016
 LV
 Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis
 L 341/50
 EEZ APVIENOTĀS KOMITEJAS LĒMUMS
 Nr. 155/2015
 (2015. gada 11. jūnijs),
 ar ko groza EEZ līguma II pielikumu (Tehniskie noteikumi, standarti, testēšana un sertifikācija) [2016/2190]
 EEZ APVIENOTĀ KOMITEJA,
 ņemot vērā Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu (“EEZ līgums”) un jo īpaši tā 98. pantu,
 tā kā:
 (1)
 EEZ līgumā jāiekļauj Komisijas 2015. gada 11. marta Īstenošanas regula (ES) 2015/404, ar ko attiecībā uz apstiprinājuma periodu pagarināšanu darbīgajām vielām beflubutamīdam, kaptānam, dimetoātam, dimetomorfam, etoprofosam, fipronilam, folpetam, formetanātam, glufosinātam, metiokarbam, metribuzīnam, fosmetam, pirimifosmetilam un propamokarbam groza Īstenošanas regulu (ES) Nr. 540/2011 (1).
 (2)
 EEZ līgumā jāiekļauj Komisijas 2015. gada 12. marta Īstenošanas regula (ES) 2015/418, ar ko groza Īstenošanas regulu (ES) Nr. 540/2011 attiecībā uz darbīgās vielas Z-13-heksadecēn-11-in-1-ilacetāts apstiprināšanas nosacījumiem (2).
 (3)
 Tādēļ attiecīgi būtu jāgroza EEZ līguma II pielikums,
 IR PIEŅĒMUSI ŠO LĒMUMU.
 1. pants
 EEZ līguma II pielikuma XV nodaļas 13.a punktam (Komisijas Īstenošanas regula (ES) Nr. 540/2011) pievieno šādus ievilkumus:
 “—
 32015 R 0404: Komisijas 2015. gada 11. marta Īstenošanas regulu (ES) 2015/404 (OV L 67, 12.3.2015., 6. lpp.),
 —
 32015 R 0418: Komisijas 2015. gada 12. marta Īstenošanas regulu (ES) 2015/418 (OV L 68, 13.3.2015., 36. lpp.).”
 2. pants
 Īstenošanas regulu (ES) 2015/404 un (ES) 2015/418 teksts islandiešu un norvēģu valodā, kas jāpublicē Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša EEZ papildinājumā, ir autentisks.
 3. pants
 Šis lēmums stājas spēkā 2015. gada 12. jūnijā, ja ir iesniegti visi paziņojumi saskaņā ar EEZ līguma 103. panta 1. punktu (*1).
 4. pants
 Šo lēmumu publicē Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša EEZ iedaļā un tā EEZ papildinājumā.
 Briselē, 2015. gada 11. jūnijā
 EEZ Apvienotās komitejas vārdā –
 priekšsēdētājs
 Gianluca GRIPPA
 (1) OV L 67, 12.3.2015., 6. lpp.
 (2) OV L 68, 13.3.2015., 36. lpp.
 (*1) Konstitucionālās prasības nav norādītas.


type: other

text:
Az alkotmányos jogállam megteremtése nem egyszeri döntés vagy egyetlen törvény kérdése, hanem folyamatosan megvalósítandó program, sőt küzdelem. A mégoly jól sikerült alkotmányok is nap, mint nap alkalmazott szabályaikon keresztül fejthetik ki hatásukat. Csak azok az alkotmányok valódi jogállami alkotmányok, amelyek normatív és előíró jellegűek, jogilag kikényszeríthetők, és tartalmaznak olyan alkotmányos eszközöket, mint a jogok katalógusa, a kormányzat jog alá rendelése, hatalommegosztás, független bíróság. Ezért az alkotmányok és a bennük foglalt szabályok védelemre szorulnak, és mondhatjuk, hogy minél értékesebb egy alkotmány, annál inkább szüksége van, de méltó is a bírói védelemre. A most hatályos alkotmány nemzetközileg is elismerten magas szintű védelméhez hasonlóan az új alaptörvény is igényli majd az érvényesülését biztosító hatékony megoldásokat.
 Az alkotmányvédelem legfőbb szerve az Alkotmánybíróság, az elmúlt 21 év tapasztalatát e tekintetben az új alkotmány tervezete sem kérdőjelezi meg. Az alkotmány rendelkezéseinek érvényesülését és egységes, a mindennapokat meghatározó gyakorlattá válását hosszú távon csak hatékony alkotmánybíráskodás mellett várhatjuk. E nélkül az alkotmány csupán írott malaszt marad. Az alkotmánybíráskodás feltételeinek meghatározása tehát az alkotmányozás egyik sarokköve.
 A Fidesz-KDNP által benyújtott alkotmánytervezet 24. cikke egy olyan Alkotmánybíróság koncepcióját vázolja föl, amely megvalósulása esetén jelentősen el fog térni az elmúlt 21 év magyar alkotmánybíráskodásától. Ez a hatáskörök átrendezését jelenti, mondhatni egyfajta új egyensúly létrehozását a csökkenő és megszűnő, illetve a kiszélesedő hatáskörök között. Az új szabályozás akkor lehet értékes, ha erősíti és nem gyengíti az alkotmánybíráskodást. Amennyiben a korábbiakhoz képest közelebb hozza az alkotmány rendelkezéseit a polgárokhoz, és élővé teszi az alaptörvény rendelkezéseit. A konkrét javaslatokat a fentiek fényében annak figyelembevételével kell értékelnünk, hogy azok megvalósulása mennyire járulna hozzá az eredményes, vagyis az alkotmányt érvényesíteni képes alkotmánybíráskodáshoz.
 A magyar Alkotmánybíróság hatáskörével kapcsolatban jelenleg az egyik legnagyobb probléma az, hogy e hatáskörök – a többi központi állami szervtől eltérően – nem az Alkotmányban szerepelnek, hanem az Alkotmánybíróságról szóló törvényben. Ennek történeti okai vannak. 1989-ben úgynevezett „alkotmányerejű törvényben” szabályozták a testület hatáskörét, működését és szervezetét. Ezt a jogforrási kategóriát egy 1990. évi alkotmánymódosítás megszüntette. Az Alkotmánybíróságról szóló törvény ugyan megmaradt minősített többséget kívánó törvénynek, de ez mégsem alkotmányos rangú jogszabály.
 Az Alkotmánybíróság másfél évtizede folyamatosan megfogalmazott igényét teljesíti a tervezet azzal, hogy a testület hatásköreit maga az alkotmány sorolja fel, és nemcsak az Alkotmánybíróságról szóló törvény. Ugyanakkor a felsorolás megfogalmazásai módosításra szorulnak.
 Az előzetes normakontrollnak több típusát kipróbálta már az elmúlt húsz évben a magyar alkotmányos rend. Érdekesség, hogy az előzetes alkotmányvédelem gondolata először Kossuth Lajosnak az 1850-es években megfogalmazott alkotmánytervezetében jelent meg. A sérthetetlen és örökös „jogok biztosítása tekintetéből egy alkotmányőrszék leszen felállítandó, melly a törvények kihirdetése előtt azokat alkotmányos szempontból átnézi s kijelenti, alkotmányosak e vagy nem? Semmi törvény nem hirdettethetik ki a nélkül, hogy ezen magas bírói hatóság kijelentené, hogy semmi sincs benne, a mi az alkotmánnyal ellenkezik. Az alkotmányellenesnek ítélt törvény kihirdetés nélkül s az alkotmányellenes pont kijelölésével a törvényhozáshoz visza küldetik.”
 Az alkotmányozó döntése, hogy milyen tárgyban és milyen indítványozók számára teszi lehetővé az előzetes normakontroll kezdeményezését. A mostani javaslat kiegészítéseként egyrészt hozzátenném: érdemes átgondolni a nemzetközi szerződések előzetes vizsgálatának hatáskörét, hogy meghatározott nemzetközi szerződések esetében kötelező legyen az előzetes kontroll. Másrészt hangsúlyoznám, hogy az előzetes alkotmányossági vizsgálat bármely sikeres szabályozása esetén sem helyettesítheti az utólagos normakontroll alkotmányvédő szerepét.
 Az Alkotmánybíróság hatásköreire vonatkozó rendelkezések között mindennél figyelmesebben kell tehát átgondolni és értékelni a jogszabályok utólagos alkotmányossági vizsgálatára irányuló tervezett szabályozást. A hatályos Alkotmányból fakadó hatáskör alapján az eljárás megindítása „törvényben meghatározott esetekben bárki” számára nyitva áll (actio popularis).
 A magyar Alkotmánybíróságról elterjedt az a vélemény, hogy nemzetközi összehasonlításban is az egyik legszélesebb hatáskörrel rendelkező testület. Ez az állítás túlzás, és figyelmen kívül hagyja azt, hogy a testület hatalma nem összességében nagy, hanem inkább aránytalan. Ennek történeti okai vannak. Hatáskörének kialakításakor arra is tekintettel kellett lenni, hogy e testületnek egy ideig a régi, nem legitim parlament ellenőreként is kellett szolgálnia. Miután az alkotmánybíróságról szóló szabályozás kialakításakor, 1989 nyarán az akkori ellenzéki erők bizonytalanok voltak a demokrácia jövőjét illetően, garanciákat kerestek a majdani parlamenttel és kormánnyal szemben is. A magyar Alkotmánybíróság tevékenységének középpontjába a jogszabályok absztrakt alkotmányossági vizsgálata került, ráadásul bárki indítványára. Ezzel a szinte egyedülálló magyar megoldással a polgár is mintegy részesévé vált a régi jogrendszer átalakításának. Számos olyan alkotmánybírósági döntés született populáris akció nyomán, amelyek vagy az állami szervezetrendszert, de még inkább az alapvető emberi jogok szabályozását döntően befolyásolták. Ilyen állampolgári indítvány alapján került sor például a közigazgatási bíráskodás kialakítására Magyarországon, így szűnt meg a halálbüntetés, kerültek kialakításra az adatvédelem, a tulajdonjog vagy a véleménynyilvánítási szabadság alkotmányos elvei is.
 Szakmai viták folytak, és az utóbbi hetekben felerősödtek, arról, hogy indokolt-e ennek a hatáskörnek a fenntartása, vagy akár a radikális megszüntetése is elfogadható lenne. Az egymással ütköző álláspontokat tiszteletben tartva, a félreértéseket elkerülendő hangsúlyozom: már korábban jeleztük, hogy egyértelműbb lenne a szabályozás, ha az Alkotmány nem rendelkezne az actio popularis lehetőségéről, az indítványozási jogkör meghatározását a törvényre hagyná, és jogi érdekhez kötné. A Javaslatban az elvont utólagos normakontroll helyett az egyedi jogsérelmekhez kötődő, de e téren a jogszabályok mellett a bírói döntésekre is kiterjedő alkotmányossági vizsgálat előtérbe kerülése szakmai előrelépést jelenthet és jobban depolitizálhatja az alkotmánybíráskodást. Az alkotmányjogi panasz hatáskörének szabályozása függvényében tartottuk megfontolandónak az általános indítványozási lehetőség korlátozását. Egyfelől azonban azoknak a természetes személyeknek, akik alkotmányban biztosított jogaik megsértését állítják, biztosítani kell az Alkotmánybírósághoz fordulás lehetőségét. Másfelől pedig azt is látni kell, hogy az alkotmány valamennyi rendelkezését érvényesíteni képes alkotmánybíráskodás nem nélkülözheti az utólagos absztrakt normakontrollt. Nagyon komoly lyukat jelentene az alkotmányvédelemben (pl. az államszervezeti szabályok vagy az eljárási követelmények tekintetében), ha ennek lehetőségét radikálisan szűkre szabja az alkotmányozó.
 Az alkotmányjogi panasz szabályozása tekintetében arra hívom fel a figyelmet, hogy a hatályos szabályozás szerint az Alkotmánybíróság egyéni alapjogsérelmeket csak szűk körben orvosolhat. Az Alkotmánybíróságnak a bírói, jogalkalmazási gyakorlat alkotmányosságának a vizsgálatára jelenleg nincs hatásköre. A magyar Alkotmánybíróság hatáskörének egyensúlyát épp az borítja föl, hogy amilyen túl tág lehetőségei vannak a magánszemélyeknek az absztrakt normakontroll indítványozására, oly szűk ez a lehetőség az egyedi, konkrét ügyben történő jogorvoslatra.
 Az alapjogok még teljesebb érvényesülésére nyújt lehetőséget a „valódi” alkotmányjogi panasz bevezetése. Ennek alapján az Alkotmánybíróság a bíróságok határozatait kizárólag alkotmányossági szempontból vizsgálná: vagyis azt, hogy a rendes bíróságok az alapjogokat figyelembe véve hozták-e meg döntéseiket, tehát szó sem lehet arról, hogy az Alkotmánybíróság szuper-bíróság legyen. A javaslat jelenlegi megfogalmazása viszont nem teszi kellőképpen egyértelművé, hogy az alkotmányjogi panasz alapján pontosan milyen körben, és milyen indítványra járhat el az Alkotmánybíróság. A panasz alapján ugyanis – ha azt bírói döntés ellen nyújtották be – a testület mindenképp felülvizsgálja a bírói döntést. Az alkotmányjogi panasz egy másik, sajátos esetét is nevesíteni kellene azonban az alkotmányban. Előfordulhat, hogy valakinek jogszabály közvetlenül alkotmányba ütköző jogsérelmet okoz, de az alkotmányellenes jogszabály alapján bírói döntés nem születik, mert az érintett nem tanúsít például szándékosan jogellenes magatartást. Erre az esetre szükséges a bírói döntéstől független, de szigorúan személyes jogsérelemhez kötődő alkotmányos jogorvoslat lehetősége.
 Azt is fontos megállapítani, hogy az alkotmányjogi panasz hatáskörének tervezet szerinti bevezetése az Alkotmánybíróság szervezetére, működésére és eljárására vonatkozó változtatási igényeket vet fel, ez gondos, és az érintett bírósági szervezet bevonását is igénylő előkészítést tesz szükségessé.
 A hatékony alkotmányvédelem megvalósulásának esélyét rendkívüli mértékben rontaná, ha az új alkotmány – az erre irányuló javaslatot elfogadva – fenntartaná az Alkotmánybíróság hatáskörének tavaly novemberben elfogadott csökkentését. Az alkotmánymódosítás előtt a magyar Alkotmánybíróság hatásköre a jogszabályok alkotmányellenességének utólagos vizsgálata tekintetében megegyezett más európai országokban alkotmánybíróságként elismert szervezetekével. A jogszabályok utólagos felülvizsgálata során az alkotmánybíráskodásnak két fő követelménye van. Az egyik, hogy az alkotmánybírósági kontroll valamennyi jogszabályra kiterjedjen, azok szabályozási tárgyára tekintet nélkül. A másik, hogy az alkotmányellenesnek minősített jogszabályt az Alkotmánybíróság megsemmisíthesse. A novemberi hatáskör-csökkentés Európában példátlan volt, fenntartása indokolatlan. Az új alaptörvény alapján az Alkotmánybíróság utólagos norma-felülvizsgálati jogosítványa meg kell, hogy feleljen ennek a két feltételnek. Bízunk abban, hogy az új alkotmány helyreállítja a minden jogszabályra kiterjedő normakontrollt. Az Alkotmánybíróság utólagos felülvizsgálati jogkörének visszaállítása ugyanis a magyar alkotmányos rend lényegi biztosítéka. E biztosíték nélkülözésének véglegesítése a költségvetési-pénzügyi törvények esetében ráadásul különösen fájóvá válhat akkor, amikor az alkotmányozás egyik céljaként éppen a gazdasági alkotmányosság hangsúlyosabbá tétele, közpénzügyi fejezet beiktatása fogalmazódik meg.
 A leglényegesebb szervezeti kérdéseket az Alkotmánybíróság függetlenségének biztosítása érdekében továbbra is indokolt az Alkotmányban szabályozni. Az Alkotmányban kell rendelkezni az Alkotmánybíróság tagjairól. Szintén az Alkotmányban kell rögzíteni az alkotmánybírák jelölésének és megválasztásának legfontosabb szabályait. Mind a bírói függetlenséget, mind az Alkotmánybíróság intézményének stabilitását jobban szolgálja a tervezetben az alkotmánybírák megbízatási idejének 12 évre növelése az újraválasztás lehetőségének kizárása mellett, melyet a testület régóta szorgalmazott.
 Az Alkotmánybíróság szervezetére és eljárására vonatkozó részletes szabályokat a hatályos jog szerint az Alkotmánybíróság ügyrendje állapítja, pontosabban állapítaná meg. Az Alkotmánybíróság törvényi kötelezettségének eleget téve az Országgyűlés elé terjesztette az ügyrendi törvény tervezetét, és szigorúan tartja magát a saját közlönyében közzétett ügyrend szabályaihoz. Az ügyrendet az Országgyűlés mind a mai napig nem fogadta el. A jövőben a garanciális ügyrendi jellegű szabályokat a kétharmados többséget igénylő Alkotmánybíróságról szóló törvényben, a részletszabályokat az Alkotmánybíróság által megállapított ügyrendben lenne célszerű szabályozni.
 Végül nyomatékkal hangsúlyozom: anélkül, hogy az Alkotmánybíróság feladná azt a gyakorlatát, hogy nem részese a törvényhozásnak, az alkotmánybíráskodásra vonatkozó törvényjavaslat szakmai vitájában szeretnénk részt venni, tapasztalatainkat a törvényhozó tudomására hozni.
 Az új alkotmánynak a közös európai alkotmányos hagyományokba kell illeszkednie, mert ez a magyar nép és Európa iránti kettős elkötelezettség bizonyítéka és biztosítéka is egyben. Ha ilyen alkotmány születik 2011-ben Magyarországon, az megérdemli és igényli is majd a védelmet. Nem maradhatnak fehér foltok, ahol az alkotmányos rendelkezések érvényesítésének nincsen hatékony eszköze. Kérem ezért, fontolják meg az alkotmányvédelem jövőbeli eredményessége érdekében megfogalmazott észrevételeimet.
 Felelősségteljes munkájukhoz bölcsességet és belátást kívánok!