type: wikipedia

text:
Polarni dan ili ponoćno sunce je prirodni fenomen koji se pojavljuje sjeverno od Arktičkog kruga i južno od Antarktičkog kruga, a tijekom kojeg je sunce vidljivo 24 sata na dan, odnosno uopće ne zalazi ispod obzora. Vrijeme tijekom kojeg sunce ne zalazi ovisi o zemljopisnom položaju mjesta, a varira od 20 sati na samim krugovima do 186 dana na polovima.
 Budući da Antarktika nema stalnih stanovnika, jedina populacija koja redovito doživljava ovaj fenomen je ona na Aljasci, Grenlandu, Islandu te u sjevernim dijelovima Kanade, Švedske, Norveške, Finske i krajnjim dijelovima Rusije poput Novaje zemlje i grada Murmanska. Suprotni fenomen je kada sunce uopće ne izlazi, a zove se polarna noć.
 Vanjske poveznice
 Webcam i vremenske informacije sveučilišta Tromsø
 Godišnja doba


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 27.11.2014
 EL
 Επίσημη Εφημερίδα της Ευρωπαϊκής Ένωσης
 L 342/48
 ΑΠΌΦΑΣΗ ΤΗΣ ΜΕΙΚΤΉΣ ΕΠΙΤΡΟΠΉΣ ΤΟΥ ΕΟΧ
 αριθ. 140/2014
 της 27ης Ιουνίου 2014
 για την τροποποίηση του παραρτήματος XX (Περιβάλλον) της συμφωνίας για τον ΕΟΧ
 Η ΜΕΙΚΤΗ ΕΠΙΤΡΟΠΗ ΤΟΥ ΕΟΧ,
 Έχοντας υπόψη τη συμφωνία για τον Ευρωπαϊκό Οικονομικό Χώρο (εφεξής «η συμφωνία για τον ΕΟΧ»), και ιδίως το άρθρο 98,
 Εκτιμώντας τα ακόλουθα:
 (1)
 Η απόφαση αριθ. 1359/2013/ΕΕ του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου, της 17ης Δεκεμβρίου 2013, που τροποποιεί την οδηγία 2003/87/ΕΚ, διασαφηνίζοντας τις διατάξεις για τον χρόνο διεξαγωγής των πλειστηριασμών δικαιωμάτων εκπομπής αερίων θερμοκηπίου (1) πρέπει να ενσωματωθεί στη συμφωνία για τον ΕΟΧ.
 (2)
 Το παράρτημα XX της συμφωνίας για τον ΕΟΧ θα πρέπει, επομένως, να τροποποιηθεί αναλόγως,
 ΕΞΕΔΩΣΕ ΤΗΝ ΠΑΡΟΥΣΑ ΑΠΟΦΑΣΗ:
 Άρθρο 1
 Στο σημείο 21αιβ (οδηγία 2003/87/ΕΚ του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου) του παραρτήματος XX της συμφωνίας για τον ΕΟΧ προστίθεται η ακόλουθη περίπτωση:
 «—
 32013 D 1359: Απόφαση 1359/2013/EE του Ευρωπαϊκού Κοινοβουλίου και του Συμβουλίου της 17ης Δεκεμβρίου 2013 (ΕΕ L 343 της 19.12.2013, σ. 1).»
 Άρθρο 2
 Τα κείμενα της απόφασης αριθ. 1359/2013/ΕΕ στην ισλανδική και τη νορβηγική γλώσσα, τα οποία δημοσιεύονται στο συμπλήρωμα ΕΟΧ της Επίσημης Εφημερίδας της Ευρωπαϊκής Ένωσης, είναι αυθεντικά.
 Άρθρο 3
 Η παρούσα απόφαση αρχίζει να ισχύει στις 28 Ιουνίου 2014, υπό την προϋπόθεση ότι έχουν πραγματοποιηθεί όλες οι κοινοποιήσεις που προβλέπονται στο άρθρο 103 παράγραφος 1 της συμφωνίας για τον ΕΟΧ (2).
 Άρθρο 4
 Η παρούσα απόφαση δημοσιεύεται στο τμήμα ΕΟΧ και στο συμπλήρωμα ΕΟΧ της Επίσημης Εφημερίδας της Ευρωπαϊκής Ένωσης.
 Βρυξέλλες, 27 Ιουνίου 2014.
 Για τη Μεικτή Επιτροπή του ΕΟΧ
 Ο Πρόεδρος
 Gianluca GRIPPA
 (1) ΕΕ L 343 της 19.12.2013, σ. 1.
 (2) Δεν έχουν αναφερθεί συνταγματικές απαιτήσεις.


text:
1212 (MCCXII) je bilo prestopno leto, ki se je po julijanskem koledarju začelo na nedeljo.
 Dogodki
 Rekonkvista
 Hitro zbrana koalicija krščanskih kraljevin z Iberskega polotoka - Kastilije, Aragona, Navare in Portugalske ter prostovoljci iz Francije in Leona - začne s križarsko vojno proti Almohadom, ki so leto dni poprej začeli z ofenzivo.
 Križarska vojska se pod vodstvom kastiljskega kralja Alfonza VIII. zbere v Toledu. Nekateri križarji, predvsem iz Francije, začno izvajati pogrom nad Judi v Toledu.↓
 → Osvojitev almohadskih mest Malagón in Calatrava vodi v nadaljnja nesoglasja med iberskimi in francoskimi križarji. Alfonz VIII. v osvojenih mestih prepreči pokole muslimanov in judov, zato se 30.000 francoskih križarjev vrne nazaj čez Pireneje. Od krščanske vojske ostane še okoli 50.000 vojščakov.
 16. julij - Bitka pri Las Navas de Tolosi: koalicija krščanskih kraljevin z Iberskega polotoka pod vodstvom kastiljskega kralja Alfonza VIII odločujoče porazi Almohade. Pobitih je več kot polovica od 200.000 almohadskih vojščakov.
 Za zmago je zaslužen predvsem lokalni pastir Martin Alhaja, ki pokaže položaje almohadske vojske. Alfonz VIII. ga nagradi z dednim plemiškim nazivom Cabeza de Vaca in grbom.
 Otroška križarska vojna
 V Franciji in Nemčiji se začneta dva ločena pohoda pretežno mladine, katerih cilj je bilo osvoboditi Sveto deželo nevernikom. Kar ni uspelo odraslim, naj bi nedolžnim otrokom. Oba pohoda končata precej klavrno, zato noben ne prispe do Svete dežele.
 zgodnja pomlad: iz Porenja v Nemčiji vodi pohod neki pastirček Nikolaj iz Kölna. Dve tretjini pohodnikov umre na poti zaradi slabe organizacije. V Genovi pričakujejo, da se jim bo, kakor Mojzesu, razmaknilo morje. Genovčani mladeži, ki je pripravljena ostati, ponudijo državljanstvo. Ostale, ki prispejo do Rima, papež Inocenc III. odvrne od nadaljevanja pohoda.
 junij: drugi križarski otroški pohod se zgodi v Franciji. Pohodnike vodi neki dvanajstletni pastirček Štefan iz Cloyesa. Na poti od Pariza do Marseilla jih večina obupa in se vrne domov.
 Rimsko-nemško cesarstvo
 9. februar - Po smrti Bernharda III. nasledi vojvodino Saško mlajši sin Albert I. in grofijo Anhalt starejši sin Henrik I.
 marec - Štaufovski nemški kralj Friderik II. da za sicilskega kralja kronati svojega enoletnega sina Henrika. S tem izpolni zahtevo papeža Inocenca III. po nezdružljivosti sicilske z nemško krono. Regentstvo prevzame kraljevičeva mati in Friderikova soproga Konstanca Aragonska. 1217 ↔
 22. julij - Velfovski nemški kralj Oton IV. Braunschweigovski (37 let) se poroči s štirinajstletno staufovsko princeso Beatriko, hčerko umorjenega kralja Filipa Švabskega. Nesojena (velfovska) nemška kraljica Beatrika huje zboli in umre devetnajst dni po poroki.
 26. september - Ker Friderik II. potrebuje Čehe na svoji strani, izda ti. Sicilsko zlato bulo, ki priznava neodvisnost češkega kraljestva in pravico do dednega nasledstva hiši Pšemisl. Novemu češkemu kralju Otokarju I. in vsem naslednjim kraljem pripada tudi elektorski glas pri volitvah za novega cesarja Svetega rimskega cesarstva.
 9. oktober - Umrlega markiza Namurja Filipa I. nasledi dvojčica Jolanda.
 september - Kljub temu da je izobčeni velfovski kralj Oton Braunschweigovski ukazal zastražiti prelaze čez Alpe, Friderik II. z manjšo vojsko brez težav prispe v Nemčijo.↓
 december → Mainški nadškof krona Friderika II. za nemškega kralja. Friderikovo oblast priznajo samo v južni Nemčiji. Severna Nemčija, razen skrajnega severa, kjer si je prigrabil vpliv danski kralj Valdemar II., ostane zvesta izobčenemu kralju Otonu Braunschweigovskemu.
 Začetek lokalne vojne med Vojvodino Brabant in Škofijo Liège, oziroma med vojvodo Henrikom I. Brabantskim in lièškim škofom Hugom de Pierrepontom, ki odbije prve Henrikove napade. 1213 ↔
 Gervazij Tilburyjski, angleški pisec v službi Otona Braunschweigovskega, dokonča delo Otia Imperialia, enciklopedijo o raznih čudesih v razvedrilo kralja Otona.
 Ostalo
 Cvetna nedelja - Klara Asiška in Frančišek Asiški ustanovita ženski redovniški red klaris. Istega leta se Frančišek poda na romanje v Santiago de Compostella in spotoma ustanavlja nove redovne celice. 1253 ↔
 12. april - Umrlega velikega kneza Vladimir-Suzdala Vsevoloda III. z vzdevkom Veliko gnezdo nasledi sin Jurij II.
 4. maj - Francoski kralj Filip II. odvzame Grofijo Boulogne proangleškemu boulognskemu grofu Rejnaldu de Dammartinu.
 maj - Sirsko-egiptovski sultan Al-Adil I. dokonča z gradnjo strateške trdnjave na gori Tabor.
 10. julij - Katastrofalen požar v Londonu zahteva najmanj 3000 življenj.
 Ustanovitev volnarskega ceha v Firencah.
 Albižanska križarska vojna: anglo-francoski plemič Simon de Montfort, 5. grof Leicester nadaljuje z brutalnim zatiranjem upora katarov in njihovih zaveznikov v južni Franciji.
 Wales: v dveh mesecih si uspe valižanski kralj Gwynedda Llywelyn Veliki povrniti vse odvzete posesti razen dveh gradov. V uporu proti izobčenemu angleškemu kralju Ivanu Brez dežele uživa podporo Cerkve in s tem velikega dela valižanskega prebivalstva. Papež s tem iz interdikta izvzame valižanski kraljevini Gweynedd in Deheubarth ter ostanke razdeljenega Powysa. Kralj Ivan zaradi groženj hčerke, ki je poročena z Llywelynom, in škotskega kralja Vilijema I., opusti načrtovano invazijo na Wales. 1213 ↔
 Latinski križarji v Ahaji zavzamejo še mesti Argos in Naupilia. Ahajski knez Godfrej I. Villehardouinški združi mesti v eno baronijo, ki jo podeli v fevd Ononu de la Rocheju. Edino utrjeno grško mesto na Peloponezu, ki se še upira križarjem, je Monemvasia v Lakoniji. 1248 ↔
 Meniški viteški red križnikov, ki se je preselil iz Svete dežele v Transilvanijo, zgradi sprva leseni grad Bran (za potrebe turistične industrije popularno imenovan kot grad grofa Drakule).
 Jeruzalemska kraljevina: v poporodnih zapletih ob rojstvu hčerke Izabele umre jeruzalemska kraljica Marija Montferraška. Krona Jeruzalemske kraljevine pripade novorojeni hčerki Izabeli II., regenstvo prevzame njen oče in vdovec Ivan Briennski, ki je z ženino smrtjo izgubil pravico do naziva kralja.
 Japonski literat in pesnik Tomei Kamo napiše osebni esej Hodžoki, razmišljanje o umiku iz civilizacije in o bivanju v majhni koči, kamor se je umaknil kot budistični menih.
 Osrednja Azija: upor premaganih Karahanidov v Samarkandu, ki v pogromu pokončajo na tisoče priseljenih Horezmijcev. Šah Mohamed II. se na enak način maščuje s pokolom in plenitvijo mesta.
 Rojstva
 22. marec - cesar Go-Hirakava, 86. japonski cesar († 1234)
 Neznan datum
 Dafydd ap Llywelyn, valižanski kralj Gwynedda, valižanski princ († 1246)
 Izabela II. Jeruzalemska, jeruzalemska kraljica, v zakonu s Friderikom II. sicilska kraljica, rimsko-nemška cesarica († 1228)
 Konstanca Babenberška, avstrijska princesa, meissenška mejna grofinja († 1243)
 Malatesta da Verucchio, italijanski gvelf, ustanovitelj hiše Malatesta († 1312)
 William II. Longespée, angleški vitez, križar († 1250)
 Zita, italijanska služkinja, svetnica († 1272)
 Smrti
 9. februar - Bernhard III., vojvoda Saške, grof Anhalta (* 1140)
 12. april - Vsevolod Veliko gnezdo, vladimirski veliki knez (* 1154)
 24. maj - Margareta Češka, danska kraljica (* 1186)
 16. julij - William de Brus, škotski plemič, 3. baron Annandale
 11. avgust - Beatrika Švabska, princesa, rimsko-nemška cesarica (* 1198)
 9. oktober - Filip I., markiz Namurja (* 1175)
 4. november - Feliks Valoiški, francoski puščavnik, ustanovitelj reda trinitarijancev, svetnik (* 1127)
 12. december:
 Godfrej fitzRoy, nezakonski sin Henrika II., yorški nadškof (* 1152)
 David I. Trapezuntski, cesar Trapezunta (* 1184)
 Neznan datum
 Adam iz Dryburgha, anglo-škotski teolog (* 1140)
 Ademar Jordan, okcitanski vitez in trubadur
 Azzo VI. d'Este, italijanski condottiero, markiz (* 1170)
 Godfrej iz Villehardouina, francoski kronist, stric ahajskega kneza Godfreja I. Villehardouinškega (* 1160)
 Guillem de Cabestany, katalonski trubadur (* 1162)
 Honen, japonski amitabha budist (* 1133)
 Marija Montferraška, jeruzalemska kraljica (* 1192)
 Robert iz Auxerreja, francoski kronist (* 1156)
 Vsevolod IV. Kijevski, kijevski, černigovski in belgorodski knez (* ni znano)
 Glej tudi


text:
Heiti Talvik (9. november 1904 Tartu – 18. juuli 1947 Urmanovo, Tjumeni oblast) oli eesti luuletaja. Ta kuulus rühmitusse Arbujad.
 Heiti Talvik õppis Treffneri gümnaasiumis, kuid katkestas õpingud 1921. aastal ja läks tööle Kohtla-Järve põlevkivikaevandusse. 1926. aastal jätkas ta katkenud õpinguid ja lõpetas Pärnu õhtugümnaasiumi. Samal aastal asus ta õppima Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas, kus ta oli mitme katkestusega (pikemalt sõjaväeteenistuse tõttu) üliõpilaste nimekirjas 1934. aastani.
 15. mail 1945. aastal arreteeris NKVD Talviku ja ta saadeti pärast mõneajalist vangistust Eestis asumisele Tjumeni oblastisse, kus ta suri Urmanovo haiglas 1947. aastal.
 Talviku eluajal ilmus temalt kaks luulekogu – "Palavik" (1934) ja "Kohtupäev" (1937).
 Isiklikku
 Heiti Talviku isa oli leeprauurija, Tartu Ülikooli professor Siegfried Talvik. Tema ema Elfriede Talvik oli pianist. 1937. aastal abiellus Heiti Talvik Betti Alveriga.
 Luulekogud
 "Palavik" (1934)
 "Kohtupäev" (1937)
 Artiklid
 Kirjanduslikust kriitikast, Looming, 1939 nr. 7
 Kirjandus
 "Luuletused" (koostaja ja järelsõna autor Karl Muru), Eesti Raamat,Tallinn 1988
 "Mu südamelt murti pitsat: luuletused" (koostaja ja järelsõna autor Karl Muru), Tänapäev, Tallinn 2006
 "Legendaarne" (koostanud Karl Muru ja Hando Runnel), Ilmamaa, Tartu 2004
 Хейти Тальвик. Стихотворения. (Koostanud, eessõna ja kommentaarid kirjutanud Irina Belobrovtseva, kunstnik Vera Staniševskaja, tõlkinud Maia Borissova, Linda Laur, Robert Vinnonen, Aleksander Levin ja Svetlan Semenenko.) Tallinn: Авенариус, 1998
 Välislingid
 Video: telesaade "Mu hingusest sulab hang. Heiti Talvik" (1994, 39 minutit), ETV2 arhiivis, autor Enn Lillemets
 Valik luuletusi
 Referaat Heiti Talvikust
 Kalle Käsper, "Aeg, millest me unistand...". Heiti Talvik – Postimees 27. august 1998, lk 16
 Karl Muru, 2002. Inimene hingeöös. Tuna, nr 1, lk 78–85
 Leo Luks, "Sada aastat hääbumist" – Eesti Päevaleht/Arkaadia 18. juuni 2004, lk 14
 Erkki Luuk, "Legendaarne Heiti Talvik" – Postimees 16. juuli 2004, lk 14
 Elo Lindsalu, Nädala raamat: Heiti Talvik, "Legendaarne" – Eesti Ekspress 5. august 2004, lk 8
 Rolf Liiv, "Halastamatu ja mitmekülgne Talvik" – Sirp 13. august 2004, lk 7
 Katrin Puik, "Iroonia Heiti Talviku ja Betti Alveri luules", doktoritöö, Tartu Ülikool, 2009
 Hando Runnel, "Heiti Talvikust. Legendaarsest" – Kultuur ja Elu 2004, nr 4 (oktoober), lk 48–49
 Aivar Kull, "Talviku täht särab ka tema sajandijuubelil" – Tartu Postimees 9. november 2004, lk 2; ilmunud ka A. Kulli raamatus "Kulli pilk", Tartu 2005, lk 134–135
 Hannes Varblane. Heiti Talvik: A Time Bomb. Estonian Literature Centre.
 Eesti kirjanikud
 EYS Veljesto liikmed
 Arbujad
 Kuperjanovi jalaväepataljoni koosseis
 Sündinud 1904
 Surnud 1947


type: caselaw

text:
 21.6.2008
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 C 158/2
 Hotărârea Curții (Camera a doua) din 8 mai 2008 (cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate de Finanzgericht Düsseldorf, Tribunal de grande instance de Nanterre — Germania, Franța) — Zuckerfabrik Jülich AG (fostă Jülich AG)/Hauptzollamt Aachen
 (Cauzele conexate C-5/06 și C-23/06 — C-36/06) (1)
 (Zahăr - Cotizații la producție - Norme de aplicare a regimului cotelor - Stabilirea excedentului exportabil - Stabilirea pierderii medii)
 (2008/C 158/03)
 Limbile de procedură: germana și franceza
 Instanțele de trimitere
 Finanzgericht Düsseldorf, Tribunal de grande instance de Nanterre
 Părțile din acțiunea principală
 Reclamante: Zuckerfabrik Jülich AG (fostă Jülich AG) (C-5/06) Saint Louis Sucre SNC (C-23/06), Société des Sucreries du Marquenterre SA (C-24/06), SA des Sucreries de Fontaine Le Dun, Bolbec, Auffray (SAFBA) (C-25/06), SA Lesaffre Frères (C-26/06), Tereos, succesoare în drepturi a Sucreries, Distilleries des Hauts de France (C-27/06), SA Sucreries & Distilleries de Souppes — Ouvré fils (C-28/06), SA Sucreries de Toury et Usines Annexes (C-29/06), Tereos (C-30/06), Tereos, succesoare în drepturi a SAS Sucrerie du Littoral Groupe SDHF (C-31/06), Cristal Union (C-32/06), Sucrerie Bourdon (C-33/06), SA Sucrerie de Bourgogne (C-34/06), SAS Vermendoise Industries (C-35/06), SA Sucreries et Raffineries d'Erstein (C-36/06)
 Pârâți: Hauptzollamt Aachen (C-5/06), Directeur général des douanes et droits indirects, Receveur principal des douanes et droits indirects de Gennevilliers (C-23/06 — C-36/06)
 Obiectul
 Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare — Finanzgericht Düsseldorf — Interpretarea articolului 15 din Regulamentul (CE) nr. 1260/2001 al Consiliului din 19 iunie 2001 privind organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului (JO L 178, p. 1) — Validitatea articolului 6 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 314/2002 al Comisiei din 20 februarie 2002 de stabilire a normelor de aplicare a regimului cotelor în sectorul zahărului (JO L 50, p. 40), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1140/2003 al Comisiei din 27 iunie 2003 de modificare, în sectorul zahărului, a Regulamentelor (CE) nr. 779/96 de stabilire a normelor de aplicare în ceea ce privește comunicațiile și (CE) nr. 314/2002 de stabilire a normelor de aplicare a regimului cotelor (JO L 160, p. 33) — Validitatea Regulamentului (CE) nr. 1775/2004 al Comisiei din 14 octombrie 2004 de stabilire, pentru anul de comercializare 2003/2004, a valorilor cotizațiilor la producție pentru sectorul zahărului (JO L 316, p. 64) — Luarea în considerare, pentru stabilirea excedentului exportabil, a ansamblului volumului exporturilor de zahăr, de izoglucoză și de sirop de inulină și, pentru stabilirea pierderii medii pe tona de zahăr, numai a cantității care a făcut obiectul unei restituiri la export
 Dispozitivul
 În temeiul articolului 15 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 1260/2001 al Consiliului din 19 iunie 2001 privind organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului, în scopul calculării excedentului exportabil, trebuie scăzute din consum toate cantitățile de produse exportate care intră în domeniul de aplicare al acestui articol, indiferent dacă s-au plătit sau nu restituiri.
 Articolul 15 alineatul (1) litera (d) din regulamentul menționat trebuie interpretat în sensul că toate cantitățile de produse exportate care intră în domeniul de aplicare al acestui articol, indiferent dacă s-au plătit sau nu efectiv restituiri, trebuie luate în considerare în vederea stabilirii atât a excedentului exportabil, cât și a pierderii medii pe tona de produs.
 Regulamentul (CE) nr. 1762/2003 al Comisiei din 7 octombrie 2003 de stabilire, pentru anul de comercializare 2002/2003, a valorilor cotizațiilor la producție pentru sectorul zahărului și Regulamentul (CE) nr. 1775/2004 al Comisiei din 14 octombrie 2004 de stabilire, pentru anul de comercializare 2003/2004, a valorilor cotizațiilor la producție pentru sectorul zahărului sunt nevalide.
 Examinarea Regulamentului (CE) nr. 1837/2002 al Comisiei din 15 octombrie 2002 de stabilire, pentru anul de comercializare 2001/2002, a valorilor cotizațiilor la producție pentru sectorul zahărului, precum și a coeficientului cotizației suplimentare în sectorul zahărului nu a pus în evidență existența unor elemente de natură să îi afecteze validitatea.
 (1) JO C 74, 25.3.2006.


text:
 12.12.2016
 NL
 Publicatieblad van de Europese Unie
 C 462/35
 Beroep ingesteld op 13 oktober 2016 — Espírito Santo Financial Group/ECB
 (Zaak T-730/16)
 (2016/C 462/45)
 Procestaal: Engels
 Partijen
 Verzoekende partij: Espírito Santo Financial Group SA (Luxemburg, Luxemburg) (vertegenwoordigers: R. Oliveira en S. Estima Martins, advocaten)
 Verwerende partij: Europese Centrale Bank (ECB)
 Conclusies
 Verzoekende partij concludeert tot:
 —
 nietigverklaring van het overeenkomstig besluit ECB/2004/3 vastgestelde besluit van de Europese Centrale Bank (ECB) van 31 augustus 2016 houdende weigering om volledige toegang te verlenen tot het besluit van de ECB van 1 augustus 2014 dat Banco Espirito Santo SA’s status van wederpartij inzake het monetaire beleid van het Eurosysteem schorst en haar verplicht om haar schulden aan het Eurosysteem volledig terug te betalen, en houdende weigering om volledige toegang te verlenen tot de daarmee samenhangende documenten en besluiten van de organen van de ECB;
 —
 verwijzing van verwerende partij in de kosten.
 Middelen en voornaamste argumenten
 Ter ondersteuning van haar beroep voert de verzoekende partij zes middelen aan.
 1.
 Eerste middel: het bestreden besluit houdende weigering van toegang tot de gevraagde gegevens in de besluiten van de raad van bestuur dient nietig verklaard te worden wegens schending van de motiveringsplicht.
 2.
 Tweede middel: het bestreden besluit houdende weigering van toegang tot de gevraagde gegevens in de besluiten van de raad van bestuur dient nietig verklaard te worden wegens onjuiste uitlegging en bijgevolg schending van artikel 4, lid 1, onder a), eerste, tweede en zevende streepje, van besluit ECB/2004/3.
 3.
 Derde middel: het bestreden besluit houdende weigering van toegang tot aanvullende gegevens in de voorstellen van de directie dient nietig verklaard te worden wegens schending van de motiveringsplicht.
 4.
 Vierde middel: het bestreden besluit houdende weigering van toegang tot aanvullende gegevens in de voorstellen van de directie dient nietig verklaard te worden wegens onjuiste uitlegging en bijgevolg schending van artikel 4, lid 1, onder a), tweede en zevende streepje, van besluit ECB/2004/3.
 5.
 Vijfde middel: het bestreden besluit houdende weigering van toegang tot aanvullende gegevens in de voorstellen van de directie dient nietig verklaard te worden wegens onjuiste uitlegging en bijgevolg schending van artikel 4, lid 2, eerste streepje, van besluit ECB/2004/3.
 6.
 Zesde middel: het bestreden besluit houdende weigering van toegang tot aanvullende gegevens in de voorstellen van de directie dient nietig verklaard te worden wegens onjuiste uitlegging en bijgevolg schending van artikel 4, lid 3, van besluit ECB/2004/3.


type: legislation

text:
 Svarīgs juridisks paziņojums
 |
 52009PC0370
 Priekšlikums Padomes regula ar ko uz laiku atliek kopīgā muitas tarifa autonomo nodokļu piemērošanu dažu rūpniecības ražojumu importam Madeiras un Azoru salu autonomajos apgabalos /* COM/2009/0370 galīgā redakcija - CNS 2009/0125 */
 [pic] | EIROPAS KOPIENU KOMISIJA |Briselē, 7.9.2009COM(2009) 370 galīgā redakcija2009/0125 (CNS)PriekšlikumsPADOMES REGULAar ko uz laiku atliek kopīgā muitas tarifa autonomo nodokļu piemērošanu dažu rūpniecības ražojumu importam Madeiras un Azoru salu autonomajos apgabalosPASKAIDROJUMA RAKSTSPriekšlikuma kontekstsPriekšlikuma pamatojums un mērķiMadeiras un Azoru salu reģionālās iestādes ar Portugāles valdības atbalstu ir lūgušas ieviest autonomo tarifu atlikšanu, lai nostiprinātu vietējo uzņēmēju konkurētspēju un tādējādi šajās salās nodrošinātu stabilāku nodarbinātību.Vispārīgais kontekstsMadeira un Azoru salas ir starp Kopienas attālākajiem reģioniem, attiecībā uz kuriem var paredzēt īpašus pasākumus saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 299. panta 2. punktu, lai pārvarētu grūtības, ar kurām šo apgabalu ekonomikai nākas saskarties to ģeogrāfiskā stāvokļa dēļ.Spēkā esošie noteikumi priekšlikuma jomāLīdzīgi noteikumi ar Padomes Regulu (EK) Nr. 704/2002 ieviesti attiecībā uz Kanāriju salām.Atbilstība pārējiem ES politikas virzieniem un mērķiemNeattiecas.Apspriešanās ar ieinteresētajām personām un ietekmes novērtējumsApspriešanās ar ieinteresētajām personāmJautājumu apsprieda ar Komisijas Ekonomikas un tarifu jautājumu darba grupas ekspertiem, un tiem nebija nekādu ar ekonomiku saistītu iebildumu pret ierosināto nodokļu atlikšanu.Ekspertu atzinumu pieprasīšana un izmantošanaNeatkarīgu ekspertu atzinums nebija vajadzīgs.Ietekmes novērtējumsAtsevišķu pasākuma ietekmes novērtējumu nav iespējams veikt, jo nodokļu atlikšana ir tikai viens no pasākumiem, kas tiek veikti, lai uzlabotu šo salu sociālekonomisko situāciju. Šādā nolūkā Komisija bieži publicē paziņojumus, kuros izklāstīta šādu pasākumu ietekme dažādos attālākajos reģionos. Jaunākais paziņojums tika nosūtīts Padomei 2008. gada 17. oktobrī (COM/2008/0642 galīgā redakcija).Priekšlikuma juridiskie aspektiIerosināto pasākumu kopsavilkumsIerosinātā kopīgā muitas tarifa nodokļu atlikšana Madeiras un Azoru salu vietējiem uzņēmējiem dos iespēju bez nodokļiem importēt noteiktu skaitu izejmateriālu, rezerves daļu, komponentu un gatavu ražojumu. Lai novērstu jebkādu šo preču ļaunprātīgu izmantošanu vai tradicionālo tirdzniecības plūsmu izmaiņas, paredzēts pārbaudīt galapatēriņu precēm, kurām šī nodokļu atlikšana dod priekšrocības.Tāpēc gatavus ražojumus vismaz divus gadus būs jāizmanto vietējiem uzņēmumiem salu teritorijā, pirms tos varēs brīvi pārdot citiem uzņēmumiem, kas atrodas citās Eiropas Kopienas muitas teritorijas daļās.Lai gūtu priekšrocības no nodokļu atlikšanas, izejmateriālus, rezerves daļas un komponentus būs jāizmanto lauksaimniecības vajadzībām, rūpnieciskai pārveidošanai un tehniskajai apkopei autonomajos apgabalos.Juridiskais pamatsEiropas Kopienas dibināšanas līguma 299. panta 2. punkts.Subsidiaritātes principsPriekšlikums ir Kopienas ekskluzīvā kompetencē. Tāpēc subsidiaritātes principu nepiemēro.Proporcionalitātes principsPriekšlikums ir saskaņā ar proporcionalitātes principu šādu iemeslu dēļ.Šo pasākuma veidu regulāri izmanto kā līdzekli uzņēmēju konkurētspējas nostiprināšanai. Galapatēriņa pārbaužu noteikšana saskaņā ar Kopienas Muitas kodeksu un tā īstenošanas noteikumiem šajā kontekstā ir ierasta procedūra un nerada būtisku papildu administratīvo slogu reģionālajām un vietējām iestādēm un uzņēmējiem.Juridisko instrumentu izvēleIerosinātais juridiskais instruments: regula.Līgumā nav paredzēti nekādi citi līdzekļi šādu pasākumu īstenošanai.Ietekme uz budžetuPriekšlikums ietekmē Kopienas budžetu. Nodokļu atlikšana radīs Kopienas pašu resursu ieņēmumu zaudējumus.2009/0125 (CNS)PriekšlikumsPADOMES REGULA,ar ko uz laiku atliek kopīgā muitas tarifa autonomo nodokļu piemērošanu dažu rūpniecības ražojumu importam Madeiras un Azoru salu autonomajos apgabalosEIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,ņemot vērā Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu, un jo īpaši tā 299. panta 2. punktu,ņemot vērā Komisijas priekšlikumu[1],ņemot vērā Eiropas Parlamenta atzinumu[2],ņemot vērā Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejas atzinumu[3],ņemot vērā Reģionu komitejas atzinumu[4],tā kā:1. Madeiras un Azoru salu reģionālās iestādes ar Portugāles valdības atbalstu 2007. gada augustā un decembrī lūdza autonomi atlikt kopīgā muitas tarifa nodokļus vairākiem ražojumiem saskaņā ar Eiropas Kopienas dibināšanas līguma 299. panta 2. punktu. Minētās iestādes pamatoja savu lūgumu ar to, ka šo salu attālinātības dēļ uzņēmējiem nākas saskarties ar nopietnām uzņēmējdarbības grūtībām, kas nelabvēlīgi ietekmē demogrāfiskās tendences, nodarbinātību un sociālekonomisko attīstību.2. Madeiras un Azoru salu vietējā ekonomika ir lielā mērā atkarīga no vietējā un starptautiskā tūrisma, kas ir visai nestabils ekonomikas resurss. To nosaka faktori, kurus ietekmēt vietējām iestādēm un Portugāles valdībai nav daudz iespēju. Tā rezultātā Madeiras un Azoru salu ekonomikas attīstība ir ievērojami ierobežota. Šādos apstākļos, lai kompensētu svārstības tūrisma nozarē un tādējādi stabilizētu vietējo nodarbinātību, ir jāatbalsta ekonomikas nozares, kuras ir mazāk atkarīgas no tūrisma.3. Padomes 1993. gada 24. jūnija Regulai (EEK) Nr. 1657/93, ar ko uz laiku aptur autonomos kopējā muitas tarifa nodokļus dažiem rūpniecības ražojumiem, ar kuriem paredzēts apgādāt Azoru un Madeiras salu brīvās zonas[5], nebija vēlamās ietekmes pēdējos gados pirms tās termiņa beigām 2008. gada 31. decembrī. Visticamāk, tas tā bija tāpēc, ka minētajā regulā paredzētā nodokļu atlikšana attiecās tikai uz Azoru salu un Madeiras brīvajām zonām un tāpēc vairs netika izmantota pēdējos gados pirms regulas termiņa beigām. Tāpēc ir lietderīgi noteikt jaunu nodokļu atlikšanu, kas neaprobežotos tikai ar brīvajās zonās izvietotiem uzņēmumiem, bet varētu dot priekšrocības visu veidu uzņēmējiem šo reģionu teritorijā. Tādējādi priekšrocības no šīs atlikšanas būtu jāgūst tādām uzņēmējdarbības nozarēm kā zivsaimniecība, lauksaimniecība, rūpniecība un pakalpojumu nozare.4. Lai nodrošinātu šajā regulā noteiktās nodokļu atlikšanas ietekmi uz ekonomiku, ir lietderīgi paplašināt ražojumu klāstu, iekļaujot tajā gatavus ražojumus izmantošanai rūpniecībā, izejmateriālus un citus materiālus, un rezerves daļas un komponentus lauksaimniecības vajadzībām, rūpnieciskai pārveidošanai, tehniskajai apkopei un citiem pakalpojumiem.5. Lai investoriem pavērtu ilgtermiņa perspektīvu un uzņēmējiem dotu iespēju sasniegt tādu rūpnieciskās un komerciālās darbības līmeni, kas stabilizē attiecīgo reģionu sociālekonomisko vidi, ir lietderīgi pilnībā atlikt kopīgā muitas tarifa nodokļus dažām precēm uz 10 gadiem no 2010. gada 1. janvāra.6. Lai nodrošinātu, ka tikai uzņēmumi, kas izvietoti Madeiras un Azoru salu teritorijā, var gūt priekšrocības no šā tarifa pasākuma, nodokļu atlikšanai jābūt atkarīgai no ražojumu galapatēriņa saskaņā ar Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulu (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi[6] un Padomes 1993. gada 2. jūlija Regulu (EK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/93 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi[7].7. Lai dotu iespēju efektīvi izmantot nodokļu atlikšanu, Madeiras un Azoru salu iestādēm jāveic nepieciešamie īstenošanas pasākumi un par tiem jāinformē Komisija.8. Komisijai jābūt iespējai vajadzības gadījumā veikt pagaidu pasākumus, lai novērstu jebkādu spekulatīvu darbību tirdzniecības novirzīšanai, līdz Kopienas iestādes pieņem galīgu risinājumu attiecībā uz šādu darbību.9. Kombinētās nomenklatūras grozījumi nedrīkst izraisīt nekādas būtiskas izmaiņas attiecībā uz nodokļu atlikšanas būtību. Tāpēc Komisijai jāveic nepieciešamie grozījumi un tehniskie pielāgojumi to preču sarakstā, uz kurām attiecas nodokļu atlikšana,IR PIEŅĒMUSI ŠO REGULU.1. pantsNo 2010. gada 1. janvāra līdz 2019. gada 31. decembrim pilnībā atliek kopīgā muitas tarifa nodokļu piemērošanu I pielikumā norādīto gatavo ražojumu importam Madeiras un Azoru salu autonomajos apgabalos izmantošanai lauksaimniecībā, rūpniecībā vai komerciālām vajadzībām.Šos ražojumus izmanto saskaņā ar Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi un Padomes 1993. gada 2. jūlija Regulā (EK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/93 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, izklāstītajiem noteikumiem vismaz 24 mēnešus pēc tam, kad uzņēmumi, kas izvietoti Madeiras un Azoru salu autonomo apgabalu teritorijā, tās laiduši brīvā apgrozībā.2. pantsNo 2010. gada 1. janvāra līdz 2019. gada 31. decembrim pilnībā atliek kopīgā muitas tarifa nodokļu piemērošanu tādu izejmateriālu, rezerves daļu un komponentu importam Madeiras un Azoru salu autonomajos apgabalos, kuri norādīti II pielikumā un kurus izmanto lauksaimniecības vajadzībām, rūpnieciskai pārveidošanai vai tehniskajai apkopei Madeiras un Azoru salu autonomajos apgabalos.3. pantsMadeiras un Azoru salu kompetentās iestādes veic nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu 1. un 2. panta noteikumu izpildi.Minētās iestādes līdz 2010. gada 1. jūlijam informē Komisiju par minētajiem pasākumiem.4. pantsUz nodokļu atlikšanu, kas minēta 1. un 2. pantā, attiecas nosacījums par galapatēriņu saskaņā ar Padomes Regulas (EEK) Nr. 2913/92 21. un 82. pantu un pārbaudes, kas noteiktas Regulas (EK) Nr. 2454/93 291. līdz 300. pantā.5. pants1. Ja Komisijai ir pamats uzskatīt, ka šajā regulā noteiktā nodokļu atlikšana ir izraisījusi konkrēta ražojuma tirdzniecības novirzi, tā saskaņā ar 7. panta 2. punktā minēto procedūru var Komisijas regulā noteikto nodokļu atlikšanu pagaidu kārtā apturēt uz laikposmu, kas nepārsniedz 12 mēnešus. Ievedmuitu ražojumiem, attiecībā uz kuriem nodokļu atlikšana pagaidu kārtā apturēta, nodrošina ar galvojumu, un šāda galvojuma došana ir nosacījums attiecīgo ražojumu laišanai brīvā apgrozībā Madeiras un Azoru salu autonomajos apgabalos.2. Ja Padome pēc Komisijas priekšlikuma 12 mēnešu laikā nolemj, ka nodokļu atlikšana pilnībā jāizbeidz, tad ar galvojumu nodrošinātā nodokļu summa tiek pilnībā iekasēta.3. Ja 12 mēnešu laikā netiek pieņemts galīgais lēmums saskaņā ar 2. punktu, galvojumus atbrīvo.6. pantsJa nepieciešams, Komisija saskaņā ar 8. panta 2. punktā minēto procedūru var izdarīt tādus grozījumus un tehniskus pielāgojumus šīs regulas I un II pielikumā, kas vajadzīgi kombinētās nomenklatūras grozījumu rezultātā.7. pants1. Komisijai palīdz Muitas kodeksa komiteja.2. Ja ir atsauce uz šo punktu, piemēro Lēmuma 1999/468/EK 4. un 7. pantu.Lēmuma 4. panta 3. punktā noteiktais termiņš ir trīs mēneši.8. pants1. Komisijai palīdz Muitas kodeksa komiteja.2. Ja ir atsauce uz šo punktu, piemēro Lēmuma 1999/468/EK 5. un 7. pantu.Lēmuma 5. panta 6. punktā noteiktais termiņš ir trīs mēneši.9. pantsŠī regula stājas spēkā trešajā dienā pēc tās publicēšanas Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī .To piemēro no 2010. gada 1. janvāra.Šī regula uzliek saistības kopumā un ir tieši piemērojama visās dalībvalstīs.Briselē,Padomes vārdā —priekšsēdētājsI PIELIKUMSGatavi ražojumi izmantošanai lauksaimniecībā, rūpniecībā vai komerciālām vajadzībāmKN kods[8] | KN kods | KN kods | KN kods |Budžeta pozīcija | Ieņēmumi[10] | Periods, kas sākas dd/mm/gggg | [2010.–2019. gads] |120. pants | Ietekme uz pašu resursiem | 01.01.2010. – 31.12.2019. | - 0,12/gadā |4. KRĀPŠANAS APKAROŠANAS PASĀKUMIPārbaudes par visu to ražojumu galapatēriņu, uz kuriem attiecas šī Padomes regula, veiks saskaņā ar 291. līdz 300. pantu Komisijas Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi.5. CITAS PIEZĪMESLai uzņēmējiem dotu iespēju pieņemt lēmumus par ilgtermiņa investīcijām, ierosinātajai nodokļu atlikšanai jābūt spēkā 10 gadus.Tā aizstāj pasākumus, kas tika ieviesti ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 1657/93, kuras termiņš beidzās 2008. gada 31. decembrī.Šīs darbības aptuvenās izmaksasPamatojoties uz reģionālo iestāžu sniegto informāciju, ietekmi uz ieņēmumu zaudējumiem, kas izriet no šīs regulas, var lēst kā MEUR 0,16 (bruto summa, ieskaitot iekasēšanas izdevumus) x 0,75 = MEUR 0,12/gadā no 2010. gada 1. janvāra līdz 2019. gada 31. decembrim .Tradicionālo pašu resursu ieņēmumu zaudējums būs jāsedz no dalībvalstu iemaksām, pamatojoties uz NKI.[1] OV C , , lpp.[2] OV C , , lpp.[3] OV C , , lpp.[4] OV C , , lpp.[5] OV L 158, 30.6.1993., 1. lpp.[6] OV L 302, 19.10.1992., 1. lpp.[7] OV L 253, 11.10.1993., 1. lpp.[8] KN kodi, kas piemērojami 2009. gada 1. janvārī un pieņemti ar Komisijas 2008. gada 19. septembra Regulu (EK) Nr. 1031/2008, ar ko groza I pielikumu Padomes Regulā (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV L 291, 31.10.2008., 1. lpp.).[9] KN kodi, kas piemērojami 2009. gada 1. janvārī un pieņemti ar Komisijas 2008. gada 19. septembra Regulu (EK) Nr. 1031/2008, ar ko groza I pielikumu Padomes Regulā (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (OV L 291, 31.10.2008., 1. lpp.).[10] Norādītajām tradicionālo pašu resursu (lauksaimniecības nodokļi, cukura nodevas, muitas nodokļi) summām jābūt neto summām, t.i., bruto summām, no kurām atskaitīti 25 % iekasēšanas izmaksu.


text:
El cantón de Nant era una división administrativa francesa, que estaba situada en el departamento de Aveyron y la región de Mediodía-Pirineos.
 Composición
 El cantón estaba formado por seis comunas:
 La Cavalerie
 La Couvertoirade
 L'Hospitalet-du-Larzac
 Nant
 Saint-Jean-du-Bruel
 Sauclières
 Supresión del cantón de Nant
 En aplicación del Decreto no 2014-205 de 21 de febrero de 2014, el cantón de Nant fue suprimido el 22 de marzo de 2015 y sus 6 comunas pasaron a formar parte; cuatro del nuevo cantón de Mesetas Rojas y dos del nuevo cantón de Millau-2.
 Referencias
 Nant


type: other

text:
Vandeadvokaat Annika Vait: Riigikohus alusetult makstud koondamishüvitise tasaarveldamisest - Addenda
 Riigikohus on lahendis nr 3-2-1-73-14 selgitanud, et kui kohus või töövaidluskomisjon loeb tööandja poolse koondamise tühiseks ning lõpetab ise töölepingu TLS § 107 lg 2 alusel, on töötajal õigus TLS §-s 109 ette nähtud hüvitisele, kuid sellega kaob töötajal omakorda koondamishüvitise saamise õigus. Seega kui koondamishüvitis on sellises olukorras töötajale juba välja makstud, kuulub see tööandjale tagastamisele. Sellises olukorras on pooltel üksteise vastu nõuded, mida nad võivad tasaarveldada.
 Riigikohus selgitas, et olukorras, kus tööandja on juba koondamishüvitise välja maksnud ning pärast seda esitab töötaja töövaidluskomisjoni või kohtusse nõude, tuvastamaks ülesütlemise tühisus ja paludes lepingu lõpetamist TLS § 107 lg 2 alusel ja sellega seoses ka TLS §-s 109 sätestatud eraldi hüvitise väljamõistmist tööandjalt, on tööandjal mõistlik esitada juba sama vaidluse raames tasaarvelduse avaldus. Nimetatud avaldusega tasaarvestataks võimalik temalt väljamõistetav TLS § 109 järgne hüvitis tema poolt töötajale juba välja makstud koondamise hüvitisega.
 Sellisel juhul olukorras, kus tööandjalt mõistetakse TLS § 109 alusel hüvitis välja, saab vaidlustusorgan lugeda selle tasaarvestatuks tööandja poolse alusetult makstud koondamishüvitise tagastamise nõudega. Ehk siis sisuliselt oleks tööandja justkui TLS § 109 järgse hüvitise juba väljamakstud koondamishüvitise ulatuses töötajale ära tasunud ning tööandja ei pea alusetult tasutud koondamishüvitise tagasinõudmisega eraldi tegelema.


text:
1795 m. Prancūzijos Konstitucija (kitaip – III respublikos metų) Prancūzijos konstitucija, priimta 1795 m. rugpjūčio 22 d. Nacionalinio Konvento, ratifikuota pirminių susirinkimų. Pakeitė 1793 m. konstituciją, galiojo iki 1799 gruodžio 13 d., kai priimta VIII respublikos metų konstitucija.
 Priėmimo aplinkybės
 Jakobinai įvykdė svarbias reformas: stabilizavo kainas, padėjo neturtingiesiems, visiškai likvidavo feodalines liekanas, sudarė palankias sąlygas valstiečiams įsigyti žemės. Paskelbę visuotinę mobilizaciją, jie atrėmė vidaus ir išorės priešus. Tačiau nepaisant to jų socialinė atrama sparčiai siaurėjo: gavę žemės valstiečiai pasinėrė į ūkinius reikalus, nebesikišo į politiką, verslininkų netenkino įvairūs apribojimai dėl vykstančio karo, kainų politika. Daugelį gąsdino Revoliucinio tribunolo teroras. Taip pat prasidėjo jakobinų tarpusavio nesutarimai, suaktyvėjo prieštaravimai konvente. Taip konvente subrendo suokalbis prieš jakobinus, pasibaigęs 1794 liepos 27 d. (Termidoro 9-osios) perversmu. Po perversmo konvente įsivyravusių jėgų ir buvo parengta ši konstitucija.
 Valstybinė santvarka
 Respublika, atstovaujamoji demokratija.
 Įstatymų leidžiamoji valdžia
 Įstatymų leidybos korpusas iš dviejų rūmų – Penkių šimtų tarybos ir Seniūnų tarybos. Penkių šimtų tarybai pavesta įstatymų leidybos iniciatyvos teisė, Seniūnų taryba tvirtino arba atmetė Penkių šimtų tarybos siūlomus įstatymų projektus.
 Įstatymų leidžiamosios valdžios rinkimų tvarka: Abeji rūmai renkami dviejų pakopų rinkimais. Piliečiai (21 m. vyrai, įrašyti į piliečių registrą, mokantys tiesioginius mokesčius, išgyvenę 1 metus) dalyvaudavo kantonų rinkėjų suvažiavimuose, o juose išrinkti rinkikai departamentų rinkimuose rinko abejų rūmų deputatus. Į Penkių šimtų tarybą galėjo būti renkami 30 m. asmenys, pragyvenę šalyje 10 m., į Seniūnų tarybą atitinkamai 40 ir 15 metų, būtinai vedę arba našliai.
 Vykdomoji valdžia
 Vykdomoji valdžia priklausė Direktorijai, sudarytai iš penkių direktorių, kurie buvo lygiateisiai, kiekvienas jų pirmininkavo po 3 mėnesius. Direktorijai pavesta skirti ministrus, kurie vadovavo valdymo žinyboms, bet kolegijos nesudarė.
 Įstatymų vykdomosios valdžios rinkimas: kasmet po vieną narį siūlo Penkių šimtų taryba ir renka Seniūnų taryba.
 Žmogaus teisių įtvirtinimas
 Konstitucija prasidėjo Žmogaus ir piliečio teisių ir pareigų deklaracija. Nuo ankstesnių ji skiriasi ne tik pareigų deklaravimu, bet ir mažesniu dėmesiu teisėms: nebekalbama apie žodžio, spaudos laisvę, teisę sukilti. Pareigų skyriuje įpareigojama laikytis įstatymų, ginti visuomenę, saugoti nuosavybę.
 Skelbiamos ir bendro pobūdžio nuostatos, skelbiančios, kad visos pareigos išplaukia iš tokių principų: nedaryti kitiems to, ko nenori, kad būtų daroma tau, daryti gerą, kurį norėtumėte gauti ir patys; „Niekas negali būti geru piliečiu, nebūdamas geru sūnumi, geru tėvu, geru broliu, geru draugu, geru sutuoktiniu“ (Solidarumo principas), “Niekas negali būti doru žmogumi, nebūdamas nuoširdžiu ir dievobaimingu įstatymų saugotoju"
 Nuorodos
 Konstitucinės teisės istorija
 Prancūzijos konstitucinės teisės istorija
 Didžioji Prancūzijos revoliucija


text:
Kofi Atta Annan (Kumasi, 8 april 1938 – Bern, 18 augustus 2018) was een diplomaat afkomstig uit Ghana. Hij was van 1997 tot en met 2006 de zevende secretaris-generaal van de Verenigde Naties. Hij gold als een succesvol hervormer, stimulator en bruggenbouwer.
 Korte levensloop
 Geboren: 8 april 1938 in Kumasi in Ghana.
 Huwde de Zweedse Nane Maria Lagergren, nicht van Raoul Wallenberg. Ze hebben drie kinderen.
 Opleiding in Ghana, Genève, Saint Paul (Minnesota) en Massachusetts (V.S.). Hij behaalde mastertitels in economie en management.
 Van 1962-1992 werkte hij in dienst van de VN in verschillende managementfuncties (Egypte, Ethiopië, Zwitserland en New York).
 1993: benoeming tot onder-secretaris-generaal voor vredesoperaties, waarbij hij verantwoordelijk was voor de vestiging van de VN-vredesmacht in Bosnië.
 1994: In januari weigerde hij aan de Canadese bevelhebber Roméo Dallaire van de VN vredesmissie in Rwanda om de magazijnen met geheime wapenvoorraden van de Rwandese regering te ontmantelen. Drie maanden later werden die wapens massaal gebruikt in de genocide waarbij naar schatting tussen de 500.000 en 1 miljoen Tutsi's en gematigde Hutu's werden omgebracht. Tien jaar later gaf Annan toe dat hij "meer had kunnen en moeten doen".
 1996: Gekozen tot secretaris-generaal van de VN als opvolger van Boutros Boutros-Ghali.
 1 januari 1997 begon hij als secretaris-generaal.
 In 2001 werd hij herkozen.
 In 2012 werd hij speciale gezant voor de Verenigde Naties en de Arabische Liga voor de opstand in Syrië tegen president Bashar al-Assad
 Op zaterdag 18 augustus 2018 stierf hij op 80-jarige leeftijd in een ziekenhuis in het Zwitserse Bern.
 Op 13 september 2018 was er een plechtigheid in het Accra International Conference Centre die werd door 6000 belangstellenden bijgewoond. Ook prinses Beatrix was daarbij aanwezig. Vervolgens werd Annan in besloten kring op de militaire begraafplaats Buma Camp begraven.
 Familie
 Kofi Annan werd geboren als zoon van Henry Reginald en Victoria Annan in Kumasi, Ghana, op 8 april 1938. Zijn voornaam Kofi verwijst naar de dag van de week waarop hij werd geboren (vrijdag). Zijn achternaam betekent oorspronkelijk: vierde kind in het gezin. Kofi werd geboren als helft van een tweeling (vandaar zijn tweede voornaam Atta), zijn tweelingzus Efua Atta stierf in 1991 - zie Akan-voornamen.
 Annans familie was een onderdeel van de elite in het land, zijn beide grootvaders en zijn oom waren rechters. Zijn vader werkte lange tijd als exportmanager voor de Lever Brothers Cocoa Company, tegenwoordig onderdeel van Unilever.
 Annan sprak vloeiend Engels, evenals Frans en verschillende Afrikaanse talen. Hij behaalde master-titels in economie en management.
 Annan was getrouwd met Nane Maria Lagergren, een Zweedse rechter en artiest (een nicht van Raoul Wallenberg). Ze hadden drie kinderen: Kojo Annan en Ama Annan zijn geboren uit Kofi's eerste huwelijk en Nina, het derde kind, is een dochter uit het vorige huwelijk van zijn huidige vrouw. Kojo Annan kwam 2005 in het nieuws vanwege het schandaal in Irak, het olie-voor-voedselprogramma. Kofi Annan woonde met zijn vrouw in New York.
 Verenigde Naties
 Annan begon zijn carrière bij de Wereldgezondheidsorganisatie (WHO), een agentschap van de Verenigde Naties, in 1962.
 Van 1993 tot 1996 was hij hoofd Vredesoperaties. In die periode vond de massale slachting in Rwanda en de val van Srebrenica plaats. Toen hij in 1996 secretaris-generaal werd liet hij het optreden van de VN daarbij onderzoeken.
 VN-secretaris-generaal
 Op 13 december 1996 werd Annan met resolutie 1090 door de Veiligheidsraad van de Verenigde Naties gekozen tot de nieuwe secretaris-generaal van de Verenigde Naties. Vier dagen later stemde ook de Algemene Vergadering van de Verenigde Naties in met zijn nominatie. Op 1 januari 1997 werd hij geïnstalleerd als de nieuwe secretaris-generaal. Hij volgde Boutros Boutros-Ghali op, een Egyptenaar, en werd de eerste zwarte secretaris-generaal van de Verenigde Naties.
 Bij zijn aantreden als hoogste baas van de VN droeg hij de last van onder andere mislukte VN-missies in Rwanda en Bosnië (waarvoor hij deels verantwoordelijk was) en budgettaire en bureaucratische problemen van de organisatie. Het is hem echter gelukt de achterstallige contributie van de Verenigde Staten los te peuteren en het budget effectiever te besteden. Volgens de complimenten van het Noors Nobelcomité bij de uitreiking van zijn prijs heeft hij 'de VN nieuw leven ingeblazen, nieuwe uitdagingen aangepakt, zoals hiv/aids en internationaal terrorisme, en gezorgd voor een doelmatiger gebruik van het bescheiden budget'.
 Omstreden was zijn missie naar Irak in 1998, waarbij hij een compromis sloot met de Iraakse president en dictator Saddam Hoessein over wapeninspecties. Hierbij trotseerde hij openlijk de wens van de Verenigde Staten en onderstreepte daarmee de gewenste onafhankelijke positie van de Verenigde Naties ten opzichte van de V.S. en van zijn eigen positie. Bij zijn aantreden bestond er de vrees dat hij zetbaas van de V.S. zou zijn. Die vrees was ingegeven door het feit dat zijn voorganger Boutros-Ghali onder druk van de V.S. was verdreven. Ook is er kritiek op de z.g. 'Kofi-doctrine' van 'humanitaire interventie' van de VN in gebieden waar mensen lijden onder hongersnood, burgeroorlog en epidemieën zoals aids.
 In november 2004 lag Annan met name in de Verenigde Staten onder vuur, omdat zijn zoon steekpenningen zou hebben aangenomen van een Zwitsers bedrijf dat zaken deed in Irak.
 In 2005 bereikte hij dat dat alle lidstaten instemden met het beginsel van responsibility to protect om de schending van mensenrechten te beëindigen.
 Opvolging
 Zijn benoemingstermijn bij de VN liep op 31 december 2006 af. Op 13 oktober 2006 bevestigde de Algemene Vergadering van de VN het voorstel van de Veiligheidsraad als zijn opvolger de Zuid-Koreaanse diplomaat en politicus Ban Ki-moon. Op voorhand werd al gezegd dat zijn opvolger waarschijnlijk afkomstig uit Azië zou zijn omdat dit werelddeel al sinds U Thant geen secretaris-generaal meer geleverd had. Bij de verschillende voorrondes en proefstemmingen bleek Ban Ki-moon al favoriet.
 Elder statesman
 Na zijn vertrek bij de VN kreeg Kofi Annan de status van oude wereldleider. In juli 2007 werd hij opgenomen in het gezelschap The Elders, gevormd rond oud-president Nelson Mandela van Zuid-Afrika. Annan speelde een grote rol bij de vorming van de regering van nationale eenheid in Kenia, waar begin 2008 een burgeroorlog dreigde. Hij probeerde regelmatig om de oorlog om Darfur te beëindigen.
 Onderscheidingen
 Op 13 juli 2001 ontving hij een eredoctoraat van de Vrije Universiteit Berlijn en in oktober van dat jaar werd hem de Nobelprijs voor de Vrede uitgereikt. Het Nobelcomité roemde hem om zijn inzet voor de bestrijding van aids en internationaal terrorisme. In 2002 ontving hij een eredoctoraat van de Universiteit van Tilburg.
 In 2003 ontving hij de Sacharovprijs voor Vrijheid van Denken van het Europees Parlement en hetzelfde jaar ontving hij een eredoctoraat van de Universiteit Gent.
 2004: Four Freedoms Award Freedom medal
 In 2006 werd hij benoemd tot Ridder Grootkruis in de Orde van de Nederlandse Leeuw. Hetzelfde jaar ontving hij de Olof Palme-prijs.
 Ghanees diplomaat
 Winnaar van de Sacharovprijs
 Secretaris-generaal van de Verenigde Naties
 Winnaar van de Nobelprijs voor de Vrede


text:
Ristiretket (lat. expeditio cruciata) olivat paavin hyväksymiä, uskonnon avulla perusteltuja sotaretkiä, joita tehtiin keskiajalla. Aluksi tarkoitus oli vallata Jerusalem takaisin kristittyjen hallintaan, koska Egyptin fatimidit olivat estäneet pyhiinvaellukset sinne. Ristiretket alkoivat sen takia aseellisina ”pyhiinvaelluksina” Välimeren itärannikolle 1000-luvun lopussa. Ne eivät kuitenkaan kohdistuneet muslimeja, vaan seldzukkeja eli ”persialaisia” vastaan, sillä muslimeja pidettiin ainoastaan kristillisenä harhaoppina. Näiden ristiretkien merkittävä organisaatioperusta oli Temppeliherrojen ritarikunta, joka sai paavilta virallisen aseman uskonsodan käymiseen.
 Ristiretkien sotilaallinen menestys johtui osaksi siitä, että vastavoimana olleessa seldzukkivaltakunnassa oli otettu käyttöön heimorakenteeseen perustuva appanaasi-järjestelmä. Sen tuloksena valtakunta oli hajonnut itsenäisten sotaherrojen hallitsemiin pieniin alueisiin, jotka kävivät omia sotiaan.
 Myöhemmin ristiretkiä tehtiin myös Euroopassa olevia pakanallisia tai harhaoppisina pidettyjä maita ja kansoja vastaan muun muassa Itämeren etelärannikolle. Itämeren piirissä niillä ei aina ollut paavin virallista tukea, eivätkä aikalaisetkaan pitäneet niitä ristiretkinä. Nimitys saattoi syntyä vasta myöhemmässä historiankirjoituksessa.
 Merkittäviä olivat myös kerettiläisiä vastaan tehdyt ristiretket, joihin kuuluivat sotaretket kataareja eli albigenssejä vastaan Etelä-Ranskassa ja hussilaisia vastaan Böömissä.
 Ristiretkien taustaa
 Paaviuden ja Euroopan uusi nouseminen
 Länsi-Rooman valtakunnan romahtamisen jälkeen läntinen Eurooppa oli ollut heikkouden tilassa. Ennen 1000-lukua Länsi-Eurooppa joutui kestämään siihen ulkopuolelta suuntautuneita hyökkäyksiä, jossa eri ilmansuunnista sitä ahdistelivat Skandinaviasta tulleet viikingit, Unkarin suunnalta tulleet madjaarit ja Pohjois-Afrikassa ja Espanjassa valtaa pitäneet arabit. Tilanne helpottui lännessä ensimmäisen vuosituhannen päättymisen aikoihin, kun useat Länsi-Eurooppaa uhanneet kansat Espanjan muslimeja lukuun ottamatta kääntyivät kristinuskoon. Samalla väestönkasvu oli läntisessä Euroopassa voimakasta, minkä lisäksi myös talous koheni. Näin myös Länsi-Euroopasta tuli vakavasti otettava poliittinen tekijä Euroopan ja Lähi-idän alueella, missä se saattoi tasavertaisesti haastaa niin Bysantin kuin myös islamin valtapiiriin kuuluneet alueet.
 Läntisen Euroopan vahvistuessa sisällissodat raastoivat islamilaista maailmaa. Espanjassa Còrdoban kalifaatti hajosi pikkuvaltioiksi vuoden 1000 tienoilla, ja Espanjan takaisinvalloitus eteni varmoin askelin. Myös paavius osoitti vahvistumistaan. Paavi Aleksanteri II ilmoitti synninpäästöistä kaikille Espanjaan lähteville ritareille. Paavien kuva tehtävistään ja vallastaan voimistui, ja Leo I:n aikaiset ajatukset paavillisesta ylivallasta voimistuivat. Esimerkiksi Pyhä Gregorius VII katsoi paavinistuimelle kuuluvan täydellisen hallintovallan niin kirkossa kuin koko maailmassakin. Samoin kirkon sisällä alettiin ajatella, että maallisen vallan tuli olla hengellisen vallan ja siten kirkon alainen kaikissa asioissa, jotka koskisivat moraalia tai uskoa. Paavi Gregorius VII katsoi, että paavilla oli oikeus erottaa halutessaan keisareita viroistaan. Paavin valtavaatimuksen herättivät vastarintaa, minkä seurauksena paavinistuin kävi useita vuosikymmeniä kestäneen investituurariidan maallisten hallitsijoiden kanssa. Sen tuloksena lopulta tunnustettiin paavin muuttunut asema Euroopassa sekä maallisten hallitsijoiden valta.
 Pyhiinvaellukset sekä kolmen uskonnon Jerusalem
 Arabit olivat valloittaneet Jerusalemin Itä-Roomalta 600-luvulla, mutta kristittyjen pyhiinvaellukset sinne jatkuivat. Jerusalemin pyhiä paikkoja olivat muun muassa perimätietoon perustuvat paikat Jeesuksen kuolin- sekä hautapaikasta. Muutenkin ”Pyhänä maana” tunnettu Lähi-idän alue nykyisen Israelin alueella oli kristityille pyhää, koska Jeesuksen katsottiin eläneen juuri siellä. Egyptiä hallinneet fatimidit kiristivät suhtautumista kristittyihin alamaisiinsa 1000-luvun alussa. Vuonna 1009 he määräsivät Jerusalemin Pyhän haudan kirkkona tunnetun rakennuksen purettavaksi ja estivät kristittyjen pyhiinvaellukset. Myöhemmin kalifit rakensivat kirkon uudelleen Bysantin myöntämien avustusten turvin.
 Jerusalemissa kohtasivat eri uskontojen väliset ristiriidat. Jerusalem oli juutalaisen uskonnon pyhä kaupunki. Kristityille Jerusalem oli pyhä paitsi Vanhan Testamentin kertomusten nojalla myös Kristuksen ristiinnaulitsemisen paikkana. Arabien uskonnossa Jerusalem nousi keskipisteeksi kalifi Abd al-Malikin aikana, jolloin sinne rakennettiin arabivaltion keskuspyhäköksi Kalliomoskeija.
 Paavi saarnaa ristiretken puolesta
 Egyptin fatimidit olivat 1000-luvun alussa estäneet pyhiinvaellukset Pyhälle maalle, mikä herätti laajaa suuttumusta kristillisessä Euroopassa. Normannikuningas Roger d'Hautevillen onnistunut Sisilian valtaus 1060–1070-luvuilla oli toisaalta osoittanut muslimivallassa olevia heikkouksia. 1000-luvulla Lähi-itään nousi uusi imperiumi, kun Keski-Aasiasta tulleet turkkilaiset seldzukit kukistivat buijidien vallan Bagdadissa ja valtasivat suuria alueita. Seldzukeista tuli uhka myös Bysantille, minkä johdosta Bysantin keisari Aleksios I Komnenos pyysi vuonna 1095 apua paavi Urbanus II:lta heitä vastaan.
 Urbanus II piti (tai hänen luullaan pitäneen) Clermontin kirkolliskokouksessa vuonna 1095 puheen, jossa hän vaati pyhän haudan vapauttamista. Lisäksi paavi ”antoi Jumalan hänelle suomalla vallalla kaikkien ristiretkissä menehtyneiden synnit anteeksi”. Urbanus II myös lupasi jokaiselle taistelussa kuolleelle kristitylle ikuisen autuuden.
 Pitämässään puheessa Urbanus II:n väitetään vedonneen kansaan, että tämä aseistautuisi ja lähtisi sotaan Pyhälle maalle. Urbanuksen mukaan Herran temppelistä oli tehty paholaisen istuin ja kaikkein pyhin on häpäisty. Paavin puheen väitetään saaneen innostuneen vastaanoton, ja ihmisten kerrotaan huutaneen kuorossa ”Deus lo volt!” (). Varhaisissa lähteissä ei vielä puhuta ristiretkestä, vaan ”ristin ottamisesta” tai ”lähdöstä pyhiinvaellukselle”. Myös paavin puheen historiallisuus on epävarma.
 Paavi valtuutti saarnaajia kiertämään ympäri Eurooppaa ja innostamaan ruhtinaita ja ritareita sotaan. Muutamat ruhtinaat myivät omaisuutensa ristiretken rahoittamiseksi. Juuri näiden ruhtinaiden ansiosta ensimmäinen ristiretki todella toteutui. Esimerkiksi Ala-Lothringenin herttua panttasi linnansa ja myi kaksi omistamaansa maatilaa, joiden tuotoilla hän varusti 1 000 ratsumiestä ja 7 000 jalkamiestä. Eräs Normandian herttua puolestaan panttasi koko herttuakuntansa Englannin kuninkaalle voidakseen varustaa tarpeeksi joukkoja ristiretkeä varten.
 Innostusta ristiretkeen on hankala selittää. Historioitsijat ovat tarjonneet syyksi muun muassa sitä, että ristiretkiaatetta tuki varhaisten teologien ajatus ”pyhästä sodasta” pakanakansoja vastaan. Lisäksi useilla ritareilla syy lähteä ristiretkelle heidän sosiaalisten ja taloudellisten ongelmiensa takia. Myös paavin lupaukset ikuisesta autuudesta ja syntien anteeksiannosta olivat merkittäviä syitä. Anselm Luccalainen (k. 1086) oli kehittänyt ”pyhän sodan” juridista perustaa roomalaisen oikeuden pohjalta. Kyseessä piti aina olla oikeuden loukkaaminen, jolloin kysymys oli loukatun puolustautumisesta.
 Sydänkeskiajan tärkeimpiä ristiretkiä Lähi-itään
 1099 Ensimmäinen ristiretki, Jerusalem vallataan
 Vuoden 1101 ristiretki epäonnistunut sarja ristiretkiä, jolta vain harvat selvisivät Pyhään maahan asti.
 1147–1149 Toinen ristiretki
 1189–1191 Kolmas ristiretki, Saladin valtaa Jerusalemin
 1202–1204 Neljäs ristiretki, Konstantinopoli vallataan
 1219 Viides ristiretki, Egyptiin
 1228 Kuudes ristiretki
 1248–1254 Seitsemäs ristiretki
 1270 Kahdeksas ristiretki, Tunisiaan
 1271 Yhdeksäs ristiretki
 Ensimmäinen ristiretki
 Paavi Urbanus II:n vaikutus johti siihen, että alettiin koota armeijoita ristiretkeä varten. Tarkat luvut ristiretkeläisistä eivät ole tiedossa, mutta ainakin sadantuhannen ihmisen uskotaan valmistautuneen lähtemään sotaan. Joukot kuitenkin vähenivät ennen varsinaisen ristiretken alkua, sillä sekä menetyksiä että karkuruutta esiintyi. Vuonna 1097 Nikaiaan kokoontui suunnilleen 60 000 ristiretkeläistä valmiina käymään sotaan, ja heistä seitsemisen tuhatta oli ritareita. Ensimmäisen ristiretken sotilaat kuuluivat useisiin eri armeijoihin, jotka kaikki olivat valmiita hyökkäämään Jerusalemiin.
 Heti alkuun syntyi erimielisyyttä siitä, kuka itse asiassa oli ristiretken johtaja. Paavi Urbanus II oli asettanut oman lähettiläänsä Adhemarin johtoon. Bysantin keisari Aleksios oli myös hyvin huolestunut, kun suuri ristiretkiarmeija saapui Konstantinopolin ulkopuolelle. Hän vaati, että kaikki johtajat vannoisivat uskollisuuttaan keisaria kohtaan ja palauttaisivat takaisin kaikki seldžukkien Bysantilta valloittamat maat. Ristiretkiaatteen saarnaaminen oli lisännyt myös juutalaisvastaisuutta, koska juutalaiset nähtiin samalla tavalla vääräuskoiksi kuin muslimit. Matkalla Lähi-itään ristiretkijoukot pakottivat kohdalleen osuneet juutalaiset ottamaan kasteen kuoleman uhalla, ja ensimmäisen kuuden kuukauden aikana lähes 10 000 juutalaista surmattiin.
 Ensimmäisen suuren voittonsa ristiretkeläiset saivat Nikaian piirityksen jälkeen, jolloin kaupunkia hallussaan pitäneet turkkilaiset antautuivat. Tosin virallisesti antautuminen koski juuri antautumista Bysantille, vaikka bysanttilaisia oli ollut mukana piirityksessä vain muutama tuhat. Nikaian voittoa seurasi takaisku joukkojen marssiessa kohti Dorylaeumin kaupunkia. Tällöin ristiretkeläisarmeija jakaantui ilmeisesti vahingon seurauksena kahteen joukkoon, joista toinen joutui kymmenen tuhannen turkkilaisen ratsumiehen väijytyksen kohteeksi. Ristiretkeläisarmeijan pääjoukko joutui perääntymään turkkilaisia, mutta myöhemmin turkkilaiset saatiin mukaan lähitaisteluun, jossa osallisena oli myös ristiretkeläisten pääjoukko. Dorylaeumin taistelussa turkkilaisjoukot kukistettiin.
 Useita pienempiä voittoja Lähi-idässä seurasi Antiokian piirittäminen. Ristiretkeläisten saapuessa kaupunkiin englantilainen laivasto oli jo ottanut haltuunsa kaupungin satamat, mutta suoraa hyökkäystä kaupunkiin ei uskallettu tehdä johtuen sen massiivisista suojamuureista ja koosta. Piiritys johti ristiretkeläisten keskuudessa puutteeseen ruoasta, minkä paikkaamiseksi lähetettiin retkikunta noutamaan lisää muonavaroja. Retkikunta joutui kuitenkin matkalla taisteluun, joka tuloksettomuudestaan huolimatta pakotti sen palamaan takaisin ilman toivottuja ruokavaroja. Muonavaroja saadakseen lähetettiin suuri joukko ristiretkeläisarmeijasta pyytämään apua Konstantinopolista, jolloin turkkilainen sotapäällikkö Ridwan päätti yrittää hyökätä heikentyneen ristiretkeläisarmeijan kimppuun. Ristiretkeläiset saivat kuitenkin tietää tästä suunnitelmasta, joten he järjestivät turkkilaisille väijytyksen ja löivät näiden joukot. Tämän jälkeen armeija sai jälleen lisää muonavaroja.
 Piirityksen aikana ristiretkeläisten onnistui väkivalloin saada suljettua kaikki Antiokiaan johtavat kulkutiet. Tämän jälkeen eräs kaupunkia puolustava komentaja ehdotti eräälle ristiretkeläiskomentajalle, että voisi pettää kaupunkinsa ja päästää joukot sisälle. Ristiretkeläiset tunkeutuivat pian kaupunkiin ja toimeenpanivat verilöylyn, vaikkakaan eivät saaneet kukistettua koko muureilla olevaa vastarintaa. Samalla kaupunkia alkoi lähestyä Mosulin johtajan Kerbogahin armeija, jolta Antiokian johto oli pyytänyt sotilaallista apua ennen kaupungin valtaamista. Kerbogahin joukkoja ei saatu kunnolla pidäteltyä näiden vyöryessä Antiokiaan, jolloin tilanne vaikutti ristiretkeläisten kannalta epätoivoiselta ja menetetyltä. Epätoivo johti kuitenkin uskonnolliseen hurmokseen ristiretkeläisissä, minkä seurauksena nämä kävivät itse hyökkäykseen ja löivät yllättyneen Kerbogahin joukot, jotka oli laskettu hajalle.
 Antiokiasta ristiretkeläisten oli tarkoitus hyökätä Jerusalemiin, mutta Antiokian valtauksesta uupuneet joukot päättivät siirtää hyökkäyksen alkamisajankohtaa. Hyökkäystä odotellessaan ristiretkeläisten johtajat riitaantuivat keskenään Antiokian hallitsemisesta, sillä Taranton Bohemund vaati Antiokiaa itselleen, kun taas Raimund katsoi kaupungin kuuluvan solmittujen sopimusten mukaisesti Bysantin keisarille. Riita johti lopulta ristiretkeläisarmeijan yhtenäisyyden hajoamiseen.
 Kun marssi kohti Jerusalemia alkoi, maksoivat useiden kaupunkien johtajat ristiretkeläisille siitä, etteivät nämä hävittäisi matkansa varrella olevia kaupunkeja. Ristiretkeläisten saapuessa Tripolin alueelle he joutuivat ongelmiin. Aluetta hallitsivat Egyptin fatimidit, joiden kanssa ristiretkeläisillä oli liitto. Tämän johdosta ristiretkeläisten oli lähetettävä delegaatio Egyptiin pyytämään Jerusalemin vapaaehtoista luovuttamista ristiretkeläisille. Kun vastaus oli kieltävä, aloittivat ristiretkeläisjoukot hyökkäyksensä Palestiinan kaupunkeja vastaan, missä fatimideilla ei ollut silloin lainkaan sotajoukkoja.
 Jerusalem vallattiin 15. heinäkuuta 1099 yli kuukauden kestäneen piirityksen jälkeen. Godefroy de Bouillon otti itselleen kaupungin hallitsijuuden ja kuninkaan sijasta arvonimen Advocatus Sancti Sepulchri (). Valtauksen yhteydessä tapahtunutta verilöylyä lienevät muslimit myöhempinä aikoina suurennelleet, mutta joitakin joukkomurhia kuitenkin tehtiin myös kaupungin valtaamisen jälkeen sekä sen yhteydessä.
 Ristiretkeläiskuningaskuntia Pyhällä maalla
 Ensimmäisen ristiretken onnistumisen jälkeen ristiretkeläiset olivat saavuttaneet vankat asemat Lähi-idässä, minkä johdosta suuri osa ristiretkille osallistuneista saattoi palata kotiinsa. Godefrey de Bouillonin kuoleman jälkeen 1100 hänen veljensä Balduin I kruunattiin Jerusalemin kuninkaaksi ja ristiretkeläiskuningaskunta syntyi.
 Italian laivaston avulla saatiin vallattua vielä useita muitakin Syyria-Palestiinan tärkeitä satamakaupunkeja, mitkä muodostuivat merkitykseltään tärkeiksi syntyneelle ristiretkeläiskuningaskunnalle, koska suoraa maayhteyttä Eurooppaan ei ollut, johtuen riidoista Antiokiaa vallassaan pitäneen Taranton Bohemundin ja Bysantin keisarin kanssa. Italialaisten avulla ristiretkeläiskuningaskunnan johtajien onnistui turvata rannikkonsa turvallisuus, mutta tämä ei poistanut uhkaa Egyptistä tulevasta hyökkäyksestä. Myös Damaskos aiheutti huolta Jerusalemin hallitsijoille, jotka ehdottivatkin uutta ristiretkeä kaupunkia vastaan. Koska ristiretki ei toteutunut, naitti kuningas Balduin II tyttärensä Anjoun kreivi Fulkille, josta tuli siten kruununperijä. Rikkaan kreivin onnistui varustaa Damaskokseen hyökkääviä sotajoukkoja, joiden ei kuitenkaan onnistunut missään vaiheessa vallata kaupunkia.
 Muutenkin ristiretkeläisvaltiot olivat sotilaalliselta voimaltaan heikkoja, vaikka saattoivatkin siitä huolimatta muodostaa uhan läheisille muslimien hallitsemille kaupungeille. Esimerkiksi Antiokian onnistui eräässä vaiheessa jo uhata Aleppon kaupunkia. Myöhemmin Antiokian mahdollisuudet uhata Syyriaa kaatuivat Aleppon voimistumiseen ja sisäisiin vallanperimyskiistoihin Antiokiassa.
 Hengellisten ritarikuntien synty
 Kahden vaikutusvaltaisen hengellisen ritarikunnan, temppeliherrojen ja johanniittojen, perustaminen ratkaisi aikanaan Lähi-idän kristillisissä kuningaskunnissa vallinneen ongelman kaupunkien puolustuksesta. Ensimmäisinä vuosinaan kristilliset kuningaskunnat olivat suojattomia ulkopuolisia hyökkäyksiä vastaan, eivätkä ne voineet taata Pyhällä maalla matkaavien pyhiinvaeltajien turvallisuutta. Ratkaistakseen tämän ongelman Hugo Paynsilainen perusti noin vuonna 1120 kristillisen ritarikunnan, jonka tehtäviin kuuluisi Jerusalemin ympäristössä matkaavien pyhiinvaeltajien suojeleminen. Ritarikunta sai päämajakseen Jerusalemin kuninkaan Balduin II:n määräyksestä Salomon temppelinä tunnetun Al-Aqsan moskeijan rauniot. Tämä ritarikunta tultiin myöhemmin tuntemaan temppeliherrain ritarikuntana. Paavin vahvistettua ritarikunnan säännöstön vuonna 1129 ritarikunta alkoi suuresti kasvaa ja sai lahjoituksia kristityiltä lääninherroilta.
 Toinen merkittävä ritarikunta oli johanniittain järjestö, joka sai alkunsa vuonna 1099 Jerusalemiin rakennetun Pyhän Johanneksen sairaalan perustamisesta. Sairaala saavutti pian suosiota, ja myös paavi siunasi sen, mitkä molemmat takasivat sairaalaa johtaville munkeille runsaita taloudellisia lahjoituksia. Myöhemmin johanniitat alkoivat järjestäytyä sotilaallisesti, ja järjestö otti Jerusalemin kuninkaan pyynnöstä vastuun eräiden linnoitusten suojelemisesta. Yhdessä temppeliherrojen kanssa johanniitat muodostivat myöhempinä aikoina Jerusalemin varusväen.
 Vuoden 1101 ristiretki
 Vuoden 1101 ristiretken taustalla oli se seikka, että vaikka ensimmäisen ristiretken onnistumisesta iloittiin, oltiin samalla huolestuneita ristiretken vaikutusten turvaamisesta. Esimerkiksi paavi Urbanus II:n seuraaja Paschalis II edusti tätä mielipidettä. Ajatus valloitusten säilyttämisestä johti siihen, että ensimmäiseen ristiretkeen aikanaan sitoutuneita, mutta myöhemmin kieltäytyneitä ylimyksiä ja alettiin painostaa lähtemään uudelle ristiretkelle. Samalla katsottiin, että jotkut ristiretkeläiset olivat palanneet sodasta liian nopeasti, jolloin heitäkin vaadittiin palaamaan Lähi-itään.
 Painostus johti siihen, että joukko huonosti organisoituja joukkoja lähti käymään sotaa Lähi-idässä. Seurauksia huonosti organisoitujen joukkojen lähettämisestä olivat useat lähes täydelliset tappiot, joita ristiretkeläiset kokivat taistellessaan Pyhällä maalla. Vuoden 1101 ristiretkeen osallistui kyllä myös hyvin organisoituja joukkoja, kuten kreivi Guillaume de Neversin johtama armeija, joka kuitenkin murskattiin väijytyksessä. Taistellessaan vuoden 1101 ristiretkeläisiä vastaan turkkilaiset käyttivät uusia taistelutyylejä, joita he tulivat hyödyntämään myös myöhempien ristiretkien aikana.
 Toinen ristiretki
 Vuonna 1144 muslimiarmeijaa johtavan Zengin onnistui saada Edessa antautumaan. Ristiretkeläiskuningaskunnat Lähi-idässä olivat heikossa tilassa, eikä eurooppalaisilla ollut Edessassa kunnollista sotilaallista johtoa, eivätkä Jerusalemista tulleet joukot ehtineet apuun ennen kaupungin antautumista.
 Edessan menetyksen jälkeen paavi Eugenius III aloitti järjestelyt uuden ristiretken aikaansaamiseksi. Hän muun muassa lähetti Ranskan kuninkaalle Ludvig VII:lle ristiretkeen kehottavan bullan. Kuningas itse kannatti ajatusta, mutta saadakseen myös vastahakoiset ylimyksensä samalla kannalle hän pyysi apua munkki Bernhard Clairvauxlaiselta, joka alkoikin saarnata uuden ristiretken puolesta ja sai joukon kannattajia. Ajatus uuden ristiretken järjestämisestä alkoi levitä Ranskan ulkopuolelle, ja Bernhardin onnistui taivutella myös Saksan keisari mukaan sotaan. Saksassa ajatus tosin myös herätti vastustusta, koska osa ylimyksistä toivoi mieluummin pyhää sotaa slaavilaisia pakanaheimoja vastaan. Tämän johdosta paavi Eugenius III siunasi myös tämän sodan ristiretkenä.
 Ristiretki alkoi kireissä tunnelmissa, sillä Saksan keisarin saapuessa Bysantin raja-alueilla tämän keisari Manuel I Komnenos kävi sotaa Sisilian kuningasta Roger II:ta vastaan. Samalla Bysantin keisari oli solminut rauhan Vähän-Aasian voimakkaimman muslimivallan kanssa. Lisäksi keisarin suhtautuminen ristiretkiaatteeseen oli viileä, sillä hän ei katsonut ristiretkien hyödyttävän Bysanttia. Lisäksi Ranskassa yleinen mielipide oli häntä vastaan, minkä vuoksi hän pelkäsi saksalaisen armeijan loikkaamista Roger II:n puolelle. Tilannetta pahensi myös se, että Saksan ja Ranskan ristiretkeläisarmeijat olivat paikoin kurittomia ja aiheuttivat tuhoa kulkiessaan Bysantin halki, eikä paavi Eugenius III ollut edes yrittänyt suostutella Bysantin keisaria ottamaan vastaan näitä kahta ristiretkeläisjoukkiota.
 Bysantissa saksalaisia kehotettiin kulkemaan Vähä-Aasiaan nopeasti. He eivät jääneet odottamaan ranskalaisia, vaan marssivat kohti Edessaa. Konrad jakoi armeijan kahteen divisioonaan, ensimmäisen tuhosivat seldžukit 25. lokakuuta 1147 Dorylaeumin taistelussa. Toinen tuhottiin samaan tapaan aikaisin 1148.
 Manuelin suhteet Ranskaan olivat jonkin verran paremmat, mutta hän kieltäytyi avustamasta omilla joukoillaan ja vannotti palauttamaan vallatut alueet Bysantille. Ranskalaiset tapasivat Konradin joukkojen jäänteet Nicaeassa, mutta Ludvig koki samanlaisen tappion kuin saksalaiset olivat kokeneet. Armeijoiden jäänteet pääsivät lopulta Syyriaan meritse.
 Jerusalemissa Konrad vakuutti kuningas Balduin III:n hyökkäämään Damaskokseen, vaikka valtakunnilla oli aselepo. Muut ristiretkeläiset halusivat hyökätä heikompaan Aleppoon, joka olisi ollut portti Edessaan ja hillinnyt Nur al-Dinin vallan kasvua. Damaskoksen piiritys alkoi heinäkuussa 1148, mutta ristiretkeläiset olivat vedettömällä aavikolla ja vetäytyivät alle viikon kuluttua. Konrad ja Ludvig palasivat kotiin.
 Ristiretken tuloksena Damaskos ei enää luottanut ristiretkeläisiin ja kaupunki luovutettiin Nur al-Dinille 1154. Baldwin III valloitti Askelonin 1153 ja toi epäonnekseen Egyptin sodan piiriin. Bernhard Clairvauxilainen koki myös nöyryytyksen ja yritti sanoutua irti ristiretkestä.
 Taistelut Egyptissä
 Ennen kolmannen ristiretken alkua Egyptissä käytiin sisäistä kamppailua vallasta. Jo ilman ristiretkiä ja niiden mukanaan tuomia ristiretkeläiskuningaskuntia Egyptin sisäpoliittinen tilanne oli sekava, sillä vaikka valta oli periaatteessa kalifien hallussa, kuului käskyvalta käytännössä pääministereille eli visiireille. Sisäpoliittisten ongelmiensa takia Egypti osti veroillaan rauhan Jerusalemin kuningaskuntaa johtavalta kuningas Balduin III:lta. Kun visiiri vaihtui vallankaappauksen seurauksena Egyptissä, myös verojen maksaminen Jerusalemiin lopetettiin. Tämän seurauksena silloinen kuningas Amalrik I aloitti sodan Egyptiä vastaan. Sota kuitenkin epäonnistui, koska kuninkaan armeija ei päässyt etenemään Niilin tulvien takia.
 Samaan aikaan syrjäytetty visiiri Shawar pyysi tukea vaikutusvaltaiselta sotapäälliköltä Nur al-Diniltä, joka lähetti armeijansa auttamaan visiiriä. Tämän armeijan komentajina toimi sotapäällikkö Shirkuhin lisäksi Salah ad Din, eli Saladin. Tämä armeija onnistui valtaamaan Kairon, jolloin Shawar sai valtansa takaisin. Saadakseen itselleen riippumattomuuden Nur al-Dinista, pyysi Shawar sotilaallista apua Amalrik I:ltä, joka oli vastustanut Shawarin edeltäjää. Syntyneiden taistelujen tuloksena ristiretkeläiset vetäytyivät vapaaehtoisesti Egyptistä, jolloin Amalrik I:lle alettiin vastapalveluksena maksaa entistä suurempia veroja. Samoin Amalrik I sai vapaasti perustaa ristiritarivaruskunnan Kairoon.
 Johanniittojen ritarikuntaa johtaneen Gilbert d'Assaillyn onnistui vuonna 1168 saada Amalrik I rikkomaan aseleponsa Egyptin kanssa. Jouduttuaan taas sotilaallisen uhan eteen visiiri Shawar pyysi uudelleen apua Nur al-Dinilta, ja saikin sitä. Ristiretkeläiset kärsivät Egyptiä vastaan niin raskaita tappioita, että kuningas Amalrik I päätti perääntyä. Tätä voittoa seuranneena vuonna Nur al-Dinin armeijassa komentajana toiminut Shirkuh tappoi visiiri Shawarin ja otti tämän paikan. Shirkuh ei kuitenkaan elänyt enää kauan vaan kuoli muutamaa viikkoa vallankaappauksen jälkeen. Tällöin visiirin vallan otti itselleen Saladin. Saladin valmistautui torjumaan sekä Bysantin että ristiretkeläisten tuoman uhan, ja hänen onnistuikin selviytyä voittajana Damiettan piirityksestä, jonka lopuksi keskinäinen epäluulo rikkoi Bysantin ja ristiretkeläisten liiton. Saladinin asema ei kuitenkaan ollut turvattu, sillä pian Bysantti uudisti liittonsa Amalrikin kanssa, eikä myöskään Nur al-Din ollut tyytyväinen nykytilanteeseen. Saladin pääsi kuitenkin tästäkin pinteestä, sillä Nur al-Din kuoli vuonna 1174, ja samana vuonna Amalrik kuoli punatautiin.
 Saladinin voimistuminen ja Jerusalemin kuningaskunnan tappio
 Nur al-Dinin kuollessa Saladin alkoi toimia hänen asemansa perimiseksi. Saladin esiintyikin Egyptissä islamin puolustajana ja eurooppalaisten ristiretkeläisten vastustajana, vaikka hän samanaikaisesti soti Nur al-Dinin sukulaisia ja muita muslimeja vastaan. Saladinin seurueeseen kuulunut Baha ad-Din ibn Shaddad kirjoitti teoksessaan Saladinin elämä Saladinista ja islamissa esiintyvän jihadin, pyhän sodan merkityksestä hänen elämälleen:
 Kun Nur al-Dinin perhe halusi nostaa tämän pojan as-Salih Ismailin isänsä seuraajaksi, päätti Saladin tunnustaa tämän oikeuden isänsä asemaan eli epäviralliseen Aleppon ja Damaskoksen hallitsijuuteen. Samalla Saladin kuitenkin sanoi olevansa alaikäisen Ismailin sijaishallitsija, minkä vuoksi aluetta nimellisesti hallitseva kalifi nimittikin Saladinin Nur al-Dinin alueiden hallitsijaksi. Aleppo oli kuitenkin yhä Nur al-Dinin suvun hallinnassa, joten Saladin joutui käymään valtansa lujittamiseksi useita taisteluja.
 Saladinin voimistuessa Jerusalemin kuningaskunnan johtajaksi nousi Balduin IV. Vuonna 1177 Saladin aloitti hyökkäyksensä kuningaskuntaa vastaan, jolloin kuningas Balduin IV lähti marssimaan joukkoineen häntä vastaan. Saladinin armeijan joukkovahvuuden pelottamana kuningas kuitenkin päätti perääntyä, jolloin Saladin antoi armeijansa hajota suorittamaan ryöstelyä. Tilanteeseen tarttuen kuningas Balduin IV aloitti hyökkäyksensä Saladinia vastaan ja onnistui lyömään tämän joukot. Saladin jatkoi hyökkäyksiään, ja jo seuraavana vuonna hän onnistui saavuttamaan voiton ja surmasi koko varuskunnan.
 Vuonna 1187 Saladin saavutti siihen asti suurimman voittonsa ristiretkeläisjoukoista. Hän onnistui noin kolmenkymmenen tuhannen miehen vahvuisella armeijallaan saartaa Jerusalemissa vallan kaapanneen Guy de Lusignan joukot, jolloin nämä jäivät vaille ruokaa ja juomaa. Saladin ei kuitenkaan käynyt hyökkäykseen, vaan odotti seuraavaan päivään. Päivän kuumimman ajan koittaessa ristiretkeläisjoukkojen jalkaväki ilmeisesti pakeni, jolloin ratsuväki jäi yksin Saladinin armoille. Voitto jätti ristiretkeläisvaltiot turvattomiksi ja avasi Saladinille tien Jerusalemin kuningaskunnan kukistamiseksi. Tammikuussa 1189 Jerusalemin kuningaskunta oli kukistunut, Tripolin kreivikunta voitettu ja Antiokia oli heikoimmillaan. Ristiretkeläisten kannalta voimakkain paikka Lähi-idässä olikin Tyros, jonne lähetettiin joukoittain vahvistuksia.
 Kolmas ristiretki
 Paavi Gregorius VIII:n vedottua useisiin eurooppalaisiin ruhtinaisiin nämä aloittivat 1180-luvun lopussa kolmannen ristiretken. Pyhälle maalle suuntasivat kolmen kuninkaan armeijat: Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan joukot Fredrik I Barbarossan johdolla, Ranskan armeija Filip II Augustin johtamina ja englantilaiset joukot kuninkaansa Rikhard I Leijonamielen käskyvallassa. Keisari Fredrik Barbarossa kuitenkin hukkui saavutettuaan voiton seldžukeista. Tästä huolimatta hänen joukkonsa jatkoivat matkaa Akkon kaupunkiin saakka, minne Rikhard I ja Filip II olivat jo ehtineet.
 Saatuaan Akkon vallattua Saladinilta, Rikhard päätti vallata Jaffan, joka tarvittiin hyökkäykseen Jerusalemiin. Marssilla Saladin hyökkäsi, mutta Rikhard voitti tämän joukot selvästi. Tammikuussa 1192 Rikhard oli valmis hyökkäykseen Jerusalemiin, mutta Saladin vahvisti armeijaansa ja linnoitti kaupungin. Hän saavutti kahdesti näköetäisyyden kaupunkiin, mutta Saladinin joukot löivät hänet takaisin. Seuraavaksi Saladin yritti valloittaa takaisin Jaffan, mutta Rikhardin pienempi armeija voitti hänet 31. heinäkuuta.
 Rikhard ja Saladin sopivat 2. syyskuuta 1192 kolmen vuoden aselevosta, jossa Jerusalem jäisi muslimivaltaan, mutta aseettomat pyhiinvaeltajat saisivat vierailla kaupungissa. Rikhard palasi Englantiin syyskuun lopussa, Leopold V sai hänet kuitenkin vangiksi matkalla ja vaati korkeat, 150 000 markan lunnaat ja alistumista keisarin vasalliksi.
 Neljäs ristiretki
 Epäonnistuneen kolmannen ristiretken vuoksi paavi Innocentius III kehotti eurooppalaisia ruhtinaita lähtemään ristiretkelle Egyptiin. Ristiretkeläisjoukkojen saapuessa Venetsiaan selvisikin, että koska ristiretkeläisillä ei ollut rahaa hankkia laivoja, oli heidän laivojen saamiseksi autettava venetsialaisia sekä bysanttilaista kruununtavoittelijaa. Tämän takia ristiretkeläiset auttoivat Bysantin hallitsijan virkaa tavoitelleen prinssin nousemaan valtaistuimelle. Konstantinopolilaiset alkoivat kuitenkin kapinoida, mikä johti siihen, ettei ristiretkeläisille luvattuja palkkoja voitu maksaa. Tiedon selvittyä ristiretkeläiset valtasivat Konstantinopolin uudelleen, mutta tällä kertaa sotilaiden sallittiin alkaa ryöstellä kaupunkia. Lisäksi Bysantin keisarikunta hajotettiin, ja perustettiin Latinalainen keisarikunta. Samalla Venetsialle luovutettiin lähes kaikki Kreikan saaret. Neljättä ristiretkeä ei jatkettu sen enempää, vaan Konstantinopolista ryöstettyjä aarteita alettiin kuljettaa Eurooppaan.
 Viides ristiretki
 Viides ristiretki lähti Unkarista, Itävallasta ja Baijerista neljännen kirkolliskokouksen (1215) siunaamana. Paavi Innocentius III varusti retken matkaan hyökkäämään nousevaa voimakasta muslimivaltio Egyptiä vastaan. Koska toinen ristiretki oli ollut pettymys, hän halusi välttää kuninkaiden sekaantumista matkajärjestelyihin. Fredrik II olisi ollut innokas, mutta paavi torjui hänen osallistumisensa.
 Ristiretkeläisten onnistui valloittaa Damiettan kaupunki Egyptissä vuonna 1219. Voitonhuumassaan he yrittivät hyökätä myös Kairoon, mutta Niili tulvi heidän edessään ja saartoi ristiretkeläiset, jotka tulivat pahasti lyödyiksi.
 Kuudes ristiretki
 Kuudes ristiretki 1228 oli ensimmäinen, jota ei järjestetty suoranaisesta paavin määräyksestä. Sen johtaja, keisari Fredrik II, lähti Brindisistä kohti Syyriaa. Diplomaattisin keinoin hän saavutti suurta menestystä ja valloitti Jerusalemin, Nasaretin ja Betlehemin, mutta vain kymmeneksi vuodeksi.
 Fredrik II oli halunnut osallistua jo viidennelle ristiretkelle, mutta paavi ei hyväksynyt häntä mukaan, koska pelkäsi auktoriteettinsa kyseenalaistamista. Vuonna 1225 Fredrik nai Jerusalemin Isabellan, joka oli Jerusalemin kuningaskunnan nimellisen hallitsijan tytär. Tämän jälkeen Fredrikillä oli laillinen syy olla kiinnostunut kuningaskunnan palauttamisesta valtaan.
 Fredrik lähti Brindisistä Syyriaan 1227. Epidemian takia Fredrikin laivaston piti palata Italiaan. Ristiretkeläisvalan rikkominen antoi paaville syyn julistaa Fredrik pannaan. Tästä huolimatta Fredrik lähti uudelleen kohti Syyriaa, ja saapui Akkoon syyskuussa 1228.
 Akkossa, joka oli Jerusalemin kuningaskunnan nimellinen pääkaupunki, oli erilaisia mielipiteitä Fredrikistä. Hänen oma armeijansa ja iso osa ylimystöstä tuki häntä, mutta patriarkka, Temppeliherrat ja monet tavalliset kansalaiset eivät häntä tukeneet. Tämä liittyi yleiseurooppalaiseen jakaantumiseen paavin ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan kannattajiin. Fredrik sai kuitenkin kaupungin yhtenäistymään.
 Tämän jälkeen Fredrik siirsi kaikki kokoon saamansa joukot Akkosta Jaffaan ilmaisten näin selvästi, että hänen aikomuksenaan oli hyökätä linnoittamattomaan Jerusalemiin. Egyptin sulttaani Al-Kamil tarjosi nopeasti sopimusta, josta Fredrik ei voinut kieltäytyä. Vuoden 1229 Jaffan sopimuksella Fredrik sai Jerusalemin, Betlehemin, Nasaretin ja muutamia muita paikkakuntia sekä pyhiinvaeltajien tien Jaffaan. Jerusalemia ei linnoitettu, koska muslimit saivat oikeuden valvoa Temppelivuorta ja sen moskeijoita. Lisäksi sovittiin kymmenen vuoden aselevosta. Näin Fredrik pääsi ratsastamaan Jerusalemiin kuninkaana (itse asiassa sijaishallitsijana, sillä hänen alaikäinen poikansa oli perinyt Jerusalemin kruunun äidinisältään.) Paavi ei sopimusta hyväksynyt, koska hänen mukaansa muslimeja vastaan piti taistella eikä tehdä heidän kanssaan kauppoja.
 Seitsemäs ristiretki
 Seitsemäs ristiretki 1248–1254 oli Ranskan kuninkaan Ludvig IX:n järjestämä ristiretki Egyptiin. Hän lähti sinne 15 000 miehen voimin, mutta retki epäonnistui pahasti: egyptiläiset löivät ranskalaiset Al Mansurahissa, ja Ludvig itse päätyi egyptiläisten vangiksi Damiettaan, mistä hänet vapautettiin suuria lunnaita vastaan. Sen jälkeen Ludvig piileskeli ristiretkeläishovissaan Akkon kaupungissa.
 Kahdeksas ristiretki
 Kahdeksas ristiretki vuonna 1270 oli Ludvig IX:n järjestämä ristiretki, jonka alkuperäinen tavoite oli avustaa ristiretkeläisvaltioiden jäänteitä Syyriassa. Retki kuitenkin päätyi Tunisiaan, jossa Ludvig vietti kaksi kuukautta ennen kuin kuoli vatsatautiin.
 Tuohon aikaan mamelukit laajensivat valtaansa itäisellä Välimerellä. Jerusalemin kuningas oli vetäytynyt Akkoon, ja Ludvig halusi lähteä hänen avukseen. Ludvigin veli Anjoun Kaarle I taivutteli veljensä aloittamaan retken Tunisian valloituksella sillä verukkeella että Tunisiasta käsin olisi helpompi hyökätä Syyriaan ja Egyptiin. Tunisian sulttaanilla oli yhteyksiä Espanjaan, joten saattoi kuvitella että hän olisi käännytettävissä kristinuskoon. Tämä palveli ennen kaikkea Kaarlen omia valtapyrkimyksiä, sillä mamelukit havittelivat myös Sisiliaa.
 Retkeläiset saapuivat Afrikkaan heinäkuussa ja sairastuivat saastuneesta juomavedestä. Ludvig kuoli samana päivänä kuin Kaarle saapui paikalle. Kaarle julisti Ludvigin pojan Filip III Rohkean uudeksi kuninkaaksi, mutta tämän alaikäisyyden takia otti itse ristiretken johdon käsiinsä.
 Piiritysjoukkojen jatkuvan sairastelun takia Tunisin piiritys lopetettiin 30. lokakuuta. Sopimus sulttaanin kanssa takasi kaupungin munkeille vapauden harjoittaa uskontoaan, ja jonkinlaiset vapaakauppaoikeudet, joten ristiretkeä voidaan hyvällä tahdolla sanoa menestykseksi. Kaarle liittoutui Englannin Edvard Pitkäjalan kanssa. Kun Kaarle jatkoi Tunisian piiritystä, Edvard iski Syyriaan. Syyrian retki, yhdeksäs ristiretki, lasketaan joskus osaksi kahdeksatta.
 Yhdeksäs ristiretki
 Yhdeksäs ristiretki yhdistetään joskus sitä edeltävään kahdeksanteen ristiretkeen. Sitä pidetään viimeisenä keskiajan ristiretkistä, jotka suuntautuivat Pyhään maahan. Retken syynä oli Egyptin mamelukkien valtakunnan jatkuva kasvu ja pian tapahtuva viimeisten ristiretkeläisten linnoitusten hylkääminen. Pohjois-Afrikkaan suuntautunut kahdeksas ristiretki sekä Pyhään maahan suuntautunut yhdeksäs olivat osina laajempaa suunnitelmaa, johon kuului muun muassa espanjalaisten kuninkaiden toimintaa, armeijan liikehdintää pakanoita vastaan itäisessä Euroopassa sekä liitto mongolien kanssa mamelukkeja ja turkkilaisia vastaan. Siksi ristiretkeläisten kansallisuus vaihteli eurooppalaisista prinsseistä (Englannin prinssi Edvard ja Ranskan Ludvig IX) uskonnollisiin johtajiin (Bysantin keisari) ja mongolijohtajiin kuten Möngke- ja Hülegü-kaanit.
 Ensisijainen syy retkelle oli mongolien häviö mamelukille vuonna 1260. Vihollisten kukistuttua mamelukki Baibars murhautti voittoisan Qutuzin ja sai näin sulttaanin tittelin itselleen. Heti päästyään valtaan hän järjesti hyökkäyksiä kristittyjen retkikuntia vastaan Arsufissa, Athlithissa, Haifassa, Safedissa, Jaffassa, Askalonissa ja Caesareassa. Kun ristiretkikaupungit linnoituksineen kaatuivat yksitellen, niiden asukkaat joko surmattiin tai myytiin orjiksi. Kristityt pyysivät apua Euroopan hallitsijoilta, mutta apu tuli hitaasti. Vuonna 1268 Baibars kukisti Antiokian, millä hän turvasi mamelukkien valtakunnan pohjoisrajan ja siirsi uhan ristiretkeläisten kaupunkiin Tripoliin.
 Suunniteltiin, että Edvard ja Ludvigin veli Anjoun Kaarle veisivät armeijansa Jerusalemin kuningaskunnan pääkaupunkiin Akkoon, minne Baibarsin sotaretki lopulta suuntaisi. Juuri kun he saapuivat kaupunkiin, Baibars oli Tripolin kimpussa, joka oli viimeinen jäljellä oleva alue Tripolin maakunnasta ja täynnä kristittyjä pakolaisia. Päämajoistaan Kyproksella ja Akkossa Edvard ja Kaarle hyökkäsivät Baibarsin sisälinjoihin. Loppuvuoden prinssi odotteli edesmenneen Ludvig IX:n ristiretkeläisiä sekä korjaten ja vahvistaen kaupungin puolustuksia.
 Baibars alkoi epäillä, että mereltä oli tulossa hyökkäys Egyptiin, ja koska hän piti tilannetta vaarallisena, hän rakennutti laivaston vastaamaan aavistelemaansa hyökkäykseen. Kun laivasto oli valmis, Baibars ei hyökännyt suoraan ristiretkeläisiä vastaan vaan yritti vuonna 1271 rantautua ensin Kyprokselle toivoen houkuttelevansa esiin Jerusalemin nimellisen kuninkaan, Kyproksen Hugo III:n ja hänen Akkon laivastonsa. Sulttaani tahtoi valloittaa saaren jättääkseen siten Edvardin ja muut ristiretkeläiset saarroksiin Pyhään maahan. Hyökkäys ei kuitenkaan onnistunut, ja Baibarsin laivasto tuhottiin.
 Voiton jälkeen Edvard ymmärsi, että pidemmän oleskelun takaamiseksi kristillisessä seurakunnassa vellovat erimielisyydet olisi tukahdutettava, ja toimi sovittelijana Hugon ja tämän vastahakoisten ritareiden kanssa. Välien sovittelun jälkeen Edvard aloitti neuvottelut Baibarsin kanssa yhdentoista vuoden aselevon puolesta. Neuvottelut kuitenkin olivat vähällä päättyä sulttaanin lähetettyä salamurhaajia prinssin luo. Edvard ja hänen ritarinsa surmasivat salamurhaajat ja ryhtyivät heti suunnittelemaan hyökkäystä Jerusalemiin. Ennen kuin kostoretki alkoi, prinssi sai tiedon, että hänen isänsä Henrik III oli kuollut ja hänestä tulisi Englannin seuraava kuningas. Baibarsin kanssa tehtiin sopimus, ja Edvard pääsi palaamaan Englantiin, missä hänet kruunattiin kuninkaaksi vuonna 1272. Sulttaani palasi Kairoon.
 Katso myös
 Ristiretket Suomeen
 Jerusalemin kuningaskunta
 Latinalainen keisarikunta
 Lähteet
 Kirjallisuus
 Viitteet
 Kirjallisuutta
 Jensen, Kurt Villads: Ristiretket [Korstogebe]. Käännös: Kirsi Salonen. Turku: Turun Historiallinen Yhdistys, 2019. 306 sivua. ISBN 978-952-7045-09-1.
 Aiheesta muualla
 Rossi, Leena : Pahan tappajat ja marttyyriuden etsijät. Arvostelu teoksesta Jensen, Kurt Villads: Ristiretket. (Agricolan kirja-arvostelut 20.3.2020)
 Seulonnan keskeiset artikkelit


text:
Concurso de Agentes no Infanticídio (Penal) - Artigo jurídico - DireitoNet
 Concurso de Agentes no Infanticídio
 O Infanticídio é um crime semelhante ao homicídio, onde ocorre a destruição da vida do neonato pela mãe, que se encontrara, no momento da consumação do crime, sob influência do estado puerperal (artigo 123 do Código Penal Brasileiro).
 Por Adriano Menechini
 Direito Penal | 23/mai/2001
 É um crime póprio, somente a mãe pode ser autora da conduta criminosa descrita no tipo, pois se exige qualidades especiais, ou seja, "ser mãe", assim como só o nascente pode ser sujeito passivo. O objeto jurídico do tipo penal é a preservação da vida humana, onde o crime se consuma com adestruição da mesma, pelo fato de ser um crime material, pois o tipo menciona a conduta e o evento, exigindo a sua produção para a consumação. É um delito que pode ser praticado por qualquer meio, ação ou omissão, admitindo-se somente a sua forma dolosa, devido a inexistência da forma culposa (pricípio da legalidade). Quanto a tentativa, é admissivel, não a punindo se o crime for impossível, no caso de a criança nascer morta (artigos 14, II e 17, ambos do CPB). É crime instantâneo, onde se contempla num só momento, e de dano, pois só se consuma com efetiva lesão do bem juridico, além de ser necessário o exame de corpo de delito (CPP, art. 158)
 Essa qualificação doutrinária, porem não afasta a possibilidade do concurso de agentes, tema do presente trabalho e que merece um destaque maior.
 Com fulcro no art. 29 do CP, quem, de qualquer modo, concorre para o crime incide nas penas a este cominadas. Ainda com base no CP, o artigo 30 diz que não se comunicam as circunstâncias e as condições de caráter pessoal, salvo quando elementares do crime. Tratando-se de Infanticídio, a solução não é assim tão simples, devido às discussões doutrinárias com relação à comunicabilidade ou não da elementar referente à "influência do estado puerperal".
 Devido a estas discussões doutrinárias, três posições nasceram. São elas:
 - Posição Minoritária
 - Posição Intemediária
 - Posição Majoritária
 A primeira pugna pela afirmativa invoca o disposto no artigo 30 do Código Penal, ou seja, não se comunicam as circunstâncias e condições de caráter pessoal, salvo quando elementares do crime. Apressam-se em argumentar que o estado puerperal, próprio das parturientes, é alheio ao terceiro que, de alguma forma, colabore com a mãe para matar o próprio filho durante ou logo após o parto, a acrescentar que o estado puerperal é constitutivo do crime de infanticídio. Logo, juridicamente, inadequada qualquer outra resposta. Para os adeptos desta posição, o partícipe responde pelo crime tipificado pelo artigo 123 do CPB (infanticídio), já o co-autor responde pelo crime de homicídio, tipificado pelo artigo 121 do CPB.
 A segunda posição, defendida por Nélson Hungria, Aníbal Bruno, João Mestiere, Heleno Claudio Fragoso, Galdino Siqueira, entre outros, diametralmente oposta, registra distinção entre circunstâncias e condições de caráter pessoal e circunstâncias e condições de caráter perssonalíssimo. Com isso, Hungria (ex-ministro da década de 50) ralçava o infanticídio como 'delictum privilegiatum', dizendo que se tratava de crime perssonalíssimo, sendo a condição do estado puerperal incomunicável, e que o artigo 30 do não tem aplicação, pois as causas que diminuem ou excluem a responsabilidade não são na linguagem tecnico-penal circunstâncias. Neste caso, partícipe e co-autor respondem pelo crime de homicídio, artigo 121 do CP, pois o homem e a mulher que não deu a luz não tem puerpério, condição personalíssima da mãe do nascente.
 E finalmente a terceira posição, a predominante, prima pela aplicabilidade do artigo 30, com relação a comunicabilidade das elementares do crime, pois é incontestável que a influência do estado puerperal constitui elementar do crime de infanticídio. Alguns dos próprios defensores desta posição confessam que não é a maneira mais justa de se punir o partícipe e o co-autor. Magalhães Noronha, por exemplo, diz que não há dúvida alguma de que o estado puerperal é circunstância (isto é, condição, particularidade, etc) pessoal e que sendo elementar do delito, comunica-se, porem, só mediante texto expresso tal regra poderia ser derrogada. Damásio em sua obra também se pronúncia, afirmando ser um absurdo o partícipe acobertar-se sob o privilégio do infanticídio, sendo que sua conduta muitas vezes representa homicídio caracterizado. Mesmo assim, nos termos da disposição, a infuência do estado puerperal (elementar) é comunicável entre os fatos dos participantes.
 Diante da formulação típica desse crime em nossa legislação, não há como fugir à regra do art. 30: como a influência do estado puerperal e as relações de parentesco são elementares do tipo, comunicam-se entre os fatos dos participantes. Diante disso, o terceiro responde por delito de infanticídio.
 Entendo que o partícipe e o co-autor deveriam responder pelo crime de homicídio, segundo o disposto pela corrente doutrinária intermediária, apoiada por Nelson Hungria, por se tratar da maneira mais justa, tendo em vista que o estado puerperal é uma condição perssonalíssima da parturiente, sendo impossível que tal condição se comunique com outra pessoa que não a própria mãe.
 Porém, por força do artigo 30 do Código Penal brasileiro, o estado puerperal se comunica com o partícipe e o co-autor, por ser tratado como uma elementar do crime, ou seja, é uma condição para que se caracterize o crime, uma espécie de requisito essencial daquele tipo penal. Com isso se faz prevalecer a posição majoritária, defendida por Damásio, entre outros.
 A polêmica questão do concurso de pessoas no delito de infanticídio
 Infanticídio (Medicina Legal) II
 Infanticídio (Medicina Legal) I
 Infanticídio (Medicina Legal)